СТИВЪН ЕРИКСЪН

ЛОВЦИ НА КОСТИ

Част 6 от „Малазанска книга на мъртвите“

Превод от английски: Валерий Русинов, 2007

chitanka.info

На Къртни Уелч.

Нека музиката все така да се лее, приятелю.

БЛАГОДАРНОСТИ

Благодаря на „обичайните заподозрени“, включително на читателите на първата ми чернова Крис, Марк, Рик, Къртни и Бил Хънтър, които се оказаха безценни за механиката и пълното описание на вариантите на Драконовата колода — но чуй, Бил, никакви километрични разходки под дъжда повече, нали? На Кем Еселмонт за толкова усърдния прочит — радвам се, че поне един от нас се справи със сроковете. На Клер и Боуен, както винаги. На персонала на „Бар Италия“ затова, че отново се грижиха за мен — три новели и четири романа, и 22 000 кафета, голям дъжд беше, нали? На Стив, Пери и Рос Доналдсън за приятелството. На Саймън Тейлър, Патрик Уолш и Хауард Мораим за добрата работа, която всеки от тях ми свърши във всеки момент.

ДЕЙСТВАЩИ ЛИЦА

МАЛАЗАНЦИТЕ

Императрица Ласийн, владетелка на Малазанската империя

Адюнкта Тавори, командир на Четиринадесета армия

Юмрук Кенеб, дивизионен командир

Юмрук Блистиг, дивизионен командир

Юмрук Тене Баралта, дивизионен командир

Юмрук Темъл, дивизионен командир

Нил, уикски магьосник

Недер, уикска вещица

Т’амбър, адютант на Тавори

Лостара Юил, адютант на Перла

Перла, Нокът

Нок, адмирал на имперската флота

Банашар, бивш жрец на Д’рек

Хелиан, сержант в градската стража на Картуул

Урб, войник от градската стража в Картуул

Бретлес, войник от градската стража в Картуул

Тъчи, войник от градската стража в Картуул

Бързия Бен, Върховен маг в Четиринадесета армия

Калам Мекхар, наемен убиец

Гръб, бездомно дете

ВОЙНИЦИ В ЧЕТИРИНАДЕСЕТА АРМИЯ

Капитан Кайндли, Ашокски полк

Лейтенант Поурс, Ашокски полк

Капитан Фарадан Сорт

Сержант Фидлър (Стрингс)

Ефрейтор Тар

Кътъл

Ботъл

Корик

Смайлс

Сержант Геслер

Ефрейтор Сторми

Старши сержант Брейвън Тут

Мейби

Лютс

Иброн

Синн

Кръмп

Сержант Балм

Ефрейтор Детсмел

Троутслитър

Масан Гилани

ДРУГИ

Баратол Мекхар, ковач

Кулат, селянин

Нулис, селянка

Хайрит, селянка

Чаур, селянин

Ното Бойл, ротен резач (лекар) във Воинството на Едноръкия

Хърлочъл, разузнавач във Воинството на Едноръкия

Капитан Суиткрийк, офицер във Воинството на Едноръкия

Юмрук Рит Бюд, офицер във Воинството на Едноръкия

Ормулогун, художник

Гъмбъл, негов критик

Апсалар, убийца

Телораст, дух

Кърдъл, дух

Сеймар Дев, вещица от Угарат

Карса Орлонг, воин Теблор

Ганат, Джагът

Спайт, соултейкън и сестра на Лейди Енви

Коураб Билан Тену’алас

Леоман от Флейлс (Вършачите), последен водач на въстанието

Капитан Дънспароу, градската стража на Ю’Гатан

Карполан Демесанд, Търговска гилдия Тригали

Торахавал Дерат, жрица на Полиел

Кътър, някогашният Крокъс от Даруджистан

Хеборик Призрачните ръце, дестраянт на Трийч

Сцилара, бежанка от Рараку

Фелисин Младша, бежанка от Рараку

Сивожаб, демон

Маппо Рънт, Трелл

Икариум, Джаг

Искарал Пъст, жрец на Сянка

Могора, Д’айвърс

Таралак Вийд, Грал и агент на Безименните

Дежим Небрал, Д’айвърс, Т’ролбарал на Първата империя

Трул Сенгар, Тайст Едур

Онрак Прекършения, Необвързан Т’лан Имасс

Ибра Голан, Т’лан Имасс

Монок Очъм, Т’лан Имасс, Гадател на кости

Майнала, командир на Отряда на Сянка

Томад Сенгар, Тайст Едур

Пернатата вещица, ледерийска робиня

Атри-преда Ян Товис — Туайлайт (Здрач), командир на ледерийски сили

Капитан Варат Таун, офицер под командването на Здрач

Таксилиан, преводач

Алрада Ан, шпионин на Тайст Андий сред Тайст Едур

Сатбаро Ангар, магьосник арапай

РЕЧНИК

АСЦЕНДЕНТИ

Аномандър Рейк: Син на Тъмата

Апсалар: Богиня на крадците

Беру: Бог на бурите

Подпалвачите на мостове

Бърн: Спящата богиня

Котильон: Въжето, Покровител на Убийците, Върховен дом Сянка

Десембрий: Бог на сълзите

Драконъс: един от Древните богове, изковал меча Драгнипур

Д’рек: Червея на есента, почитан и като мъжко, и като женско същество

Ерес/Ерес’ал: дух/богиня родоначалница

Финир: Безутешния, Глигана с Петте бивни

Джедъроун: Богиня на пролетта и прераждането

Гриззин Фарл: Древен бог

Гуглата: Крал на Върховен дом Смърт

Джесс: Кралица на Сплитането

Килмандарос: Древен бог

К’рул: Древен бог на Лабиринтите

Маел: Древен бог на моретата

Моури: Богиня на просяците, на робите и на крепостните

Нерруз: Богиня на Спокойните морета и Попътните ветрове

Опонн: Близначните Шутове на съдбата

Оссерк/Оссерик/Озрик: Бог на небето

Полиел: Господарката на мора и болестите

Кралица на сънищата: Кралица на Върховен дом Живот

Скалисара: дискредитирана богиня на зехтина, властваща над Ю’Гатан

Сенкотрон: Амманас, Крал на Върховен дом Сянка

Сестра на Студените нощи: Древна богиня

Солиел: Богиня на здравето

Азатите: Домовете

Сакатия бог: Окования, Господаря на Върховен дом Вериги

Дерагот: Първата империя на Дессимбелакис; Седемте Хрътки на Мрак

Тогг и Фандърей: Вълците на Зимата

Трийч/Трейк: Тигъра на Лятото и бог на Войната

Ша’ик: Богинята на Вихъра

ДРАКОНОВАТА КОЛОДА

Върховен дом Живот:

Крал

Кралица (Кралица на Сънищата)

Защитник

Жрец

Херолд

Войник

Тъкач

Върховен дом Смърт:

Крал (Гугла)

Кралица

Рицар (някога Дасем Ълтър, сега Баудин)

Магове

Херолд

Войник

Вретенар

Зидар

Девица

Върховен дом Светлина:

Крал

Кралица

Защитник (Оссерик)

Жрец

Капитан

Войник

Шивачка

Строител

Дева

Върховен дом Мрак:

Крал

Кралица

Рицар (Аномандър Рейк)

Магове

Капитан

Войник

Тъкач

Зидар

Невяста

Върховен дом Сянка:

Крал (Сенкотрон/Амманас)

Кралица

Убиец (Въжето/Котильон)

Магове

Хрътка

Върховен дом Вериги:

Окования крал

Консортът (Полиел)

Похитителя (Каллор)

Рицар (Тоблакай)

Седемте от Мъртвите огньове (Необвързаните)

Сакат

Прокажен

Шут

Необвързани:

Опонн

Обелиск (Бърн)

Корона

Скиптър

Глобус

Трон

Верига

Господар на Колодата (Гъноуз Паран)

ДРЕВНИ РАСИ

Тайст Андий: Чеда на Мрак

Тайст Едур: Чеда на Сянка

Тайст Лиосан: Чеда на Светлина

Т’лан Имасс

Ерес/Ерес’ал

Трелл

Джагът

Форкрул Ассаил

К’Чаин Че’Малле

Елейнт

Баргаст

Теломен Тоблакай

Теблор

ЛАБИРИНТИТЕ

Куралд Галайн: Древният лабиринт на Мрак

Куралд Емурлан: Древният лабиринт на Сянка, разбит

Куралд Тирлан: Древният лабиринт на Светлина

Омтоуз Феллак: Древният джагътски лабиринт на Лед

Телланн: Древният имасски лабиринт на Огън

Старвалд Демелайн: Лабиринтът на Елейнт

Тир: Пътят на Светлината

Денъл: Пътят на Изцерението

Пътят на Гуглата: Пътят на Смъртта

Серк: Пътят на Небето

Мийнас: Пътят на Сянката и Илюзията

Д’рисс: Пътят на Земята

Рюз: Пътят на Морето

Рашан: Пътят на Мрака

Мокра: Пътят на Ума

Телас: Пътят на Огъня

НАРОДИ И МЕСТА

Анибар: племе, обитаващо Щитовите острови на север от Джаг Одан, Седемте града

Веданик: племе в планините Талас, Седемте града

Винит: вече несъществуващ град, Седемте града

Витан Таур: вече несъществуващ град от Първата империя, Седемте града

Г’данисбан: град в Седемте града

Град Малаз: рожденото място на Малазанската империя, на остров Малаз край континента Кюон Тали

Грал: племе в Седемте града

Ерлитан: пристанищен град в Седемте града

Инат’ан Мерсин: старото име на Мерсин, Седемте града

Канарбар Белид: старото име на Белид, град в Седемте града

Карашимеш: град в Седемте града

Квартал Септарх: храмовият квартал в град Картуул

Крепостна: улица под Твърдината на Мок, град Малаз

Миникенар: вече несъществуващ град от Първата империя, Седемте града

Монкан: посестримен остров на Сепик (по-малък)

Н’карафал: вече несъществуващ град, Седемте града

Немил: експанзионистично кралство на северозапад от Джаг Одан

Остров Сепик: островно кралство, Седемте града

Пан’поцун: град в Седемте града

Парду: племе от Седемте града

Парк Гарванов хълм: парк в град Малаз

Периш: кралство западно от Немил

Твърдината на Мок: стара крепост над град Малаз

Трамара: вече несъществуващ град, Седемте града

Требур: вече несъществуващ град, Седемте града (Градът на куполите)

Угарат: град в Седемте града

Ханар Ейра: древен град, град на Мъртвите

Хатра: град в Седемте града

Хедори Квил: вече несъществуващ град, Седемте града

Шал-Морзин: империя югозападно от Немил

Ю’Гатан: град в Седемте града

ПОНЯТИЯ

Азалан: вид демон, обитаващ селението на Сянка

Апториан: вид демон, обитаващ селението на Сянка

Атри-преда: еквивалент на Командир или Юмрук сред ледериите

Ашокски полк: стара войскова част, сега в Четиринадесета армия

Бедерин: едро полуопитомено или диво копитно животно

Безименни(те): древен култ, посветен на Домовете Азат

Бок’арала: малки скални маймуни

Вердит’анат: Мостът на смъртта (отвъдният свят на Джагът)

Гадател (Хвърляч) на кости: термин на Т’лан Имасс за шаман от тяхната раса

Готар, цвят: използван като избелващ агент

Д’айвърс: форма на превъплъщение в много животни

Д’баянг: опиат

Дайнал: вид демон в селението на Сянка

Демидрек: висш жрец или жрица на Д’рек

Дестраянт: смъртен представител на определена вяра

Детска Смъртна песен: ритуал на сети за преход към пълнолетие, включващ ритуално погребение

Джистал: висш жрец на Древен бог, който използва човешка кръв в ритуална магия (древен еквивалент на дестраянт)

Дрейк: поклоннически кораб на Танно

Дромон: боен кораб

Дългоопашати: друго название на К’Чаин Че’Малле

Елейнт: друг термин за чистокръвни дракони

Енкар’ал: едър хищник в Седемте града (вече изчезнал)

Ерага: порода добитък, смятана за изчезнала в Седемте града

Ескура: растение, използвано за избиване на бълхите чигър

Златика: вид дърво на Седемте града

Имбрюл: неуточнен животински вид, обитаващ Старвалд Демелайн

Кейпмот: голямо хранещо се с мърша насекомо от Седемте града

Кейрлбара: мед, известен също с името „Богоносец“ заради халюциногенните му качества

Кетра (нож): голям нож с широко острие от Седемте града

Коравал: вид риба, основният улов около остров Малаз

Кръвно дърво: рядко, използвано от Тайст Едур дърво

Късоопашати: друго название на К’Чаин На’Рук

Лутурас: неуточнен животински вид, обитаващ Старвалд Демелайн

Махъби: древен термин, означаващ „съсъд“ (днес произнасян Мхаби от ривите)

Метгара: Ю’Гатанско име за сгради, служещи за складове на зехтин

Мийр-рат: влечугоподобен гризач

Наблюдател: агент на Тайст Андий сред Тайст Едур на континента Ледер

Нощви: игра, популярна сред малазанците

Обсидианов трон: традиционното седалище на властта на Блуроуз

Паралт: име за паяк и змия, и двете отровни (също име на самата отрова)

Преда: Ледерийски еквивалент на капитан

Признател: термин за кралския Инквизитор в Угарат

Проводник: вектор за зараза

Проучватели: картографи на Търговска гилдия Тригали

Пурлит: вид прилеп, обитаващ Свободните градове

Ризан: дребно хранещо се с насекоми крилато влечуго

Сиви шлемове: военен религиозен орден

Смъртен меч: боен защитник на бог

Соултейкън: превъплъщенец

Стантари: неуточнен животински вид, обитаващ Старвалд Демелайн

Т’ролбарал: древна форма на д’айвърс от периода на Първата империя

Телаба: традиционно връхно облекло в Седемте града

Треллски(те) войни: войни на геноцид срещу Трелл, водени от Немил

Тронове на войната: название на бойните катамарани, използвани от перишите

Чародеи/Съветът на Оникса: традиционни владетели в Блуроуз

Черната ръкавица: таен култ в Нокътя

Черно дърво: рядко дърво, използвано за корабостроене

Чигър: носено от вятъра хапливо насекомо в Седемте града

Шепоти(те): напътстващи гласове в култа на Ша’ик Преродената

Щит-наковалня: смъртен повереник на падналите (мъртвите), заклел се на определен бог

Щормвал/Бурния вал: преграда срещу хищните набези на Щормогоните на Корел

Щормогони/Буреносци: обитаващ океана вид

Че всичко, гдето беше истинско

във този век на залез,

героите чиито ни оставиха

единствено железния

кънтеж на имената си,

отекнали в гърла на бардове,

стоя в това сърце затихнало

с копнеж за глъхнещия пулс

на милион съдби,

превърнали се в прах

и шепота пронизващ

за слава преходна;

докато стихват песните

в помръкващото ехо

на запустели зали,

раззинати пред моя вик —

че някой трябва

да отвърне,

да, да отвърне

на всичко туй,

все някой.

„Залязващият век“

Торбора Фетена

ПРОЛОГ

1164 Г. ОТ СЪНЯ НА БЪРН

ИСТРАЛ’ФЕННИДАН, СЕЗОНЪТ НА Д’РЕК, ЧЕРВЕЯ НА ЕСЕНТА

ДВАДЕСЕТ И ЧЕТИРИ ЧАСА СЛЕД ЕКЗЕКУЦИЯТА НА ША’ИК В РАРАКУ

Паяжините между кулите прозираха високо горе на лъскави пелени и лекият вятър откъм морето подръпваше огромните нишки така, че дъждът се сипеше на тънка мъгла над град Картуул, като всякоя утрин в Ясния сезон.

С повечето неща човек би могъл да привикне рано или късно, и след като паяците паралт с жълтеникавите ивици първи бяха заели омразните някога кули след малазанското завоевание на острова, а това беше вече преди десетилетия, имаше достатъчно време човек да свикне с такива подробности. Дори гледката на чайки и гълъби, увиснали неподвижно всяко утро между десетките кули, преди големите колкото юмрук паяци да изпълзят от бърлогите си на горните етажи, за да грабнат плячката си, предизвикваше сред гражданите на Картуул не повече от смътно отвращение.

Сержант Хелиан от градската стража в квартал „Септарх“, уви, беше изключение. Имаше богове, подозираше тя, гърчещи се във вечна насмешка към окаяната й съдба, за която те самите безспорно бяха виновни. Родена в града, прокълната със страх от всякакви паяци, тя беше преживяла всичките си деветнадесет години в неутешим ужас.

Защо просто не напуснеш? Въпрос, който й бяха задавали приятели и познати повече пъти, отколкото можеше да изброи. Ала не беше толкова просто. Беше невъзможно всъщност. Мътните води на залива се влачеха омърсени от кожи с проскубани пера, парцали паяжина и прогизнали, полюшващи се тук-там над вълните пернати трупчета. Навътре в сушата нещата ставаха още по-лоши. Младите паралт, след като избягаха от своите стари в града, се бореха да достигнат зрелостта си сред варовиковите скали, обкръжаващи Картуул. И макар и млади, бяха не по-малко агресивни и хищни. Макар търговци и селяци да я уверяваха, че човек може цял ден да върви по пътеки и пътища, без да срещне нито един, Хелиан не вярваше. Знаеше, че боговете дебнат. Също като паяците.

Останеше ли по-трезва, сержантът забелязваше разни неща с бдителното усърдие, подобаващо за един градски страж. И макар да не беше в състояние на постоянно пиянство, хладната трезвост водеше до истерия, така че Хелиан се стараеше да стъпва устойчиво по клатещото се въже на „не съвсем пияна“. Тъкмо по тази причина не бе разбрала за странния кораб, пристанал току-що в Свободните кейове: беше пристигнал преди изгрев-слънце и флаговете му показваха ясно, че е дошъл от Малаз.

Сами по себе си, корабите от остров Малаз не бяха нито нещо необичайно, да не говорим за забележително. Есента обаче беше настъпила и преобладаващите ветрове на Ясния сезон правеха невъзможни за навигация всякакви маршрути на юг, поне за следващите два месеца.

Ако не беше толкова замаяна, щеше също тъй да е забелязала — стига да бе заделила време да се запъти към кейовете, което сигурно щеше да е възможно само с помощта на меча — че корабът не е обичайната барка или търговска гемия, нито боен дромон, а гладък и изящен съд, конструиран по начин, неприлаган през последните петдесет години от нито един корабостроител в империята. Тънкият като острие нос бе украсен с причудлива дърворезба — малки релефни фигури на влечуги и червеи; резбата се проточваше плавно назад по планширите почти до средата на кораба. Кърмата беше четвъртита и странно висока, със странично поставено кърмово весло. Екипажът наброяваше десетина души, кротки като за моряци и несклонни да напуснат кораба, който се полюшваше вързан успоредно на кея. Една самотна фигура беше слязла веднага щом спуснаха подвижния мост малко преди разсъмване.

За Хелиан тези подробности дойдоха по-късно. Бегачът, който я намери, беше местно пристанищно гаменче, което ако не нарушаваше закона, се мотаеше около кейовете с надеждата да го наемат за водач на новопристигнали посетители. Късчето пергамент, което й връчи, беше с доста добро качество, можеше да се усети на допир. На него бе изписано сбито съобщение, което, щом го прочете, я накара да се намръщи.

— Добре, хлапе, опиши ми мъжа, който ти го даде.

— Не мога.

Хелиан хвърли поглед през рамо към четиримата стражи, застанали зад нея на ъгъла. Един от тях пристъпи зад момчето, хвана го с една ръка за дрипавата ризка и го повдигна. Раздруса го — леко.

— Какво, с паметта ли не си наред нещо? — каза Хелиан. — Дано, защото и петак няма да ти дам.

— Не мога да си спомня! Гледах го право в лицето, сержант! Само че… не мога да си спомня как изглеждаше!

Тя изгледа момчето за миг, после изсумтя и се обърна.

Стражът смъкна момчето на земята, но не го пусна.

— Пусни го, Урб.

Хлапакът офейка.

Тя махна вяло на стражите да я последват и пое надолу.

Квартал „Септарх“ беше най-мирният район на града, само че не заради някакво по-особено усърдие от страна на Хелиан. Търговските сгради не бяха много, а малкото жилищни служеха за приют на послушници и поддържащ персонал на десетината храма от двете страни на широката главна улица. Крадци, които искат да останат живи, не крадат от храмове.

Тя поведе отделението си по широкото платно и за хиляден път си отбеляза колко запуснати са повечето храмове. Паяците паралт си падаха по пищната архитектура, куполи и по-малки кули, а жреците май губеха битката. Купища хитин пращяха и пукаха под стъпалата им, докато крачеха.

Преди години току-що изтеклата първа нощ на Истрал’феннидан щеше да се отбележи с буйно празненство по целия остров, изпълнено с жертвоприношения, които да умилостивят богинята покровителка на Картуул, Д’рек, Червея на Есента, и архижрецът на Великия храм, Демидрекът, щеше да поведе процесия през града, по килим от плодородната смет, босите му нозе щяха да заорат през гниещия, гъмжащ от личинки и червеи боклук. Деца щяха да гонят куци псета по кривите задни улички, а щом ги сгащеха — да ги пребиват до смърт с камъни и да крещят името на богинята. На осъдени на смърт престъпници щяха публично да одират кожите, да прекършват дългите им кости, а сетне щяха да хвърлят нещастните жертви в ямите, гъмжащи от лешоядни бръмбари и червени огнечърви, които щяха да ги оглозгат до кокал през следващите четири-пет дни.

Всичко това беше преди Малазанското завоевание, разбира се. Първата, главна мишена на императора се беше оказал тъкмо култът към Д’рек. Императорът беше неясно, че ядрото на властта в Картуул е Великият храм и че най-могъщите магове на острова са жреците и жриците на Д’рек, над които властваше Демидрекът. Освен това не беше случайно, че в нощта на клането, предшествала морското сражение и последвалото го нашествие, нощ, предвождана от омразните Танцьора и Въслата, Старшата на Нокътя, заклинателите на култа, воглаве с Демидрека, бяха основно прочистени. Защото архижрецът на Великия храм едва наскоро беше спечелил властта чрез вътрешен преврат, а изтиканият съперник бе не някой друг, а Тайсхрен, новият — по онова време — Върховен маг на императора.

Хелиан само беше слушала разкази за онези празненства, тъй като те бяха обявени извън закона веднага щом малазанските окупатори метнаха имперската мантия над острова, но твърде често й бяха разказвали за отдавнашното бляскаво време, когато остров Картуул бил на върха на цивилизацията.

Сегашното окаяно състояние бе по вина на малазанците, за това всички бяха съгласни. Есента бе дошла с цялата си сила над острова и навъсените му обитатели. Не само култът към Д’рек беше съкрушен, в края на краищата. Робството беше премахнато, ямите за екзекуции бяха разчистени и запечатани окончателно. Имаше дори сграда, приютила пасмина подведени алтруисти, които осиновяваха сакати улични псета.

Подминаха най-скромния храм на Кралицата на сънищата и клечащия срещу него, най-омразен Храм на Сенките. Някога на Картуул бяха разрешени само седем религии, шест от които — подчинени на Д’рек — оттук и името на квартала. Солиел, Полиел, Беру, Бърн, Гуглата и Финир. След завоеванието бяха дошли още — двата току-що споменати, както и Десембрий, Тогг и Опонн. А Великият храм на Д’рек, все още най-голямата сграда в града, беше в жалко състояние на разруха.

Мъжът, застанал пред широките стъпала на входа, бе в облеклото на малазански моряк — избеляла непромокаема кожа и протрита дрипава риза от тънък лен. Черната му коса беше прибрана на опашка без накити. Щом се обърна, сержантът видя лице на средна възраст, с гладки меки черти, макар че имаше нещо особено в очите му, гледаха някак трескаво.

Хелиан си пое дълбоко дъх, за да прочисти замаяните си мисли, после вдигна късчето пергамент.

— Това е ваше, предполагам?

Мъжът кимна и каза:

— Вие сте командирът на стражата в този квартал, така ли?

Тя се усмихна.

— Сержант Хелиан. Капитанът умря миналата година от гноясала пета. Още му чакаме заместник.

Мъжът вдигна иронично вежди.

— И не са ви повишили, сержант? Да не би трезвостта да е решаващо качество за един капитан?

— В бележката ви се казва, че във Великия храм става нещо неприятно — каза Хелиан, като пренебрегна грубостта му и се обърна да огледа масивната сграда. Двукрилата врата беше затворена и тя се намръщи. Точно в този ден това беше безпрецедентно.

— Така мисля, сержант.

— Да не би да сте дошли да отдадете почитта си на Д’рек? — попита Хелиан. Смътно безпокойство си пробиваше път през алкохолната мъгла. — Вратите заключени ли са? Как се казвате и откъде сте?

— Името ми е Банашар, от остров Малаз. Пристигнахме тази сутрин.

Един от стражите зад нея изсумтя, а Хелиан се замисли. После изгледа Банашар малко по-съсредоточено.

— С кораб? По това време на годината?

— Бързахме, колкото можехме. Сержант, смятам, че трябва да влезем във Великия храм.

— Защо просто не почукате?

— Опитах — отвърна Банашар. — Никой не дойде да отвори.

Хелиан се поколеба. „Влизане с взлом във Великия храм? Юмрукът ще ми изпържи циците на тиган заради това.“

— На стъпалата има мъртви паяци — обади се Урб.

Обърнаха се.

— Гуглата да ги вземе — измърмори Хелиан. — Много са. — И вече обзета от любопитство, се приближи. Банашар я последва, а след миг — и отделението.

— Изглеждат… — Тя поклати глава.

— Разложени — довърши Банашар. — Гният. Сержант, вратите, моля.

Тя пак се поколеба. Изведнъж й хрумна нещо и тя го изгледа намръщено.

— Казахте, че сте бързали да стигнете тук. Защо? Поклонник на Д’рек ли сте? Не приличате на такъв. Какво ви доведе тук, Банашар?

— Предчувствие, сержант. Бях… преди много години… жрец на Д’рек, в храма Якатан на остров Малаз.

— Предчувствие ви е довело чак тук, в Картуул? За глупачка ли ме взимате?

В очите му припламна гняв.

— Явно сте прекалено пияна, за да подушите това, което мога да надуша аз. — Изгледа накриво стражите. — И вие ли нищо не надушвате като сержанта ви, или съм сам по този въпрос?

Урб се мръщеше. После каза:

— Сержант, трябва да избием вратите, поне според мен.

— Направете го тогава, проклет да си!

Отдръпна се и загледа, докато стражите блъскаха по вратите. Шумът привлече цяла тълпа и Хелиан видя бавно пристъпващата отпред висока, облечена в роба жена, явно жрица от някой от храмовете. „Ох, и сега какво?“

Но очите на жената оставаха приковани в Банашар, който на свой ред бе забелязал приближаването й и я гледаше втренчено, с безизразно лице.

— Какво правите тук? — попита строго жената.

— Нищо ли не усетихте, Върховна жрице? Самодоволството тук, изглежда, е бързо разпространяваща се болест.

Погледът на жената се отмести към стражите, които блъскаха вратите.

— Какво е станало?

Дясното крило се пръсна и падна.

Хелиан махна с ръка на Урб да влезе и го последва, Банашар тръгна след нея.

Вонята беше убийствена. В сумрака се виждаше разплискана по стените кръв, късове месо, пръснати по лъскавите плочи на пода, и локви жълта слуз, кръв и фекалии, както и дрипи и кичури коса.

Урб — беше направил само две крачки навътре — спря и заби очи в онова, върху което беше стъпил. Хелиан се провря покрай него, ръката й сама посегна за манерката, окачена на колана й. Ръката на Банашар я задържа.

— Не тук, вътре.

Тя го отблъсна грубо.

— О, я върви при Гуглата — изръмжа, дръпна манерката и отви запушалката. Удари три бързи глътки. — Ефрейтор, иди намери командир Чарл. Ще ни трябва взвод да блокираме района. Да съобщят на Юмрука. И няколко мага да дойдат бързо тук.

— Сержант — намеси се Банашар, — това е проблем за жреците.

— Не ставай идиот. — Махна на останалите стражи. — Претърсете. Вижте дали има оцелели…

— Няма — заяви Банашар. — Върховната жрица на Кралицата на сънищата вече напусна, сержант. Съответно всички храмове скоро ще бъдат уведомени. Ще започнат разследвания.

— Какви разследвания? — попита навъсено Хелиан.

— Жречески — отвърна й мъжът и се намръщи.

— А ти?

— Аз видях достатъчно.

— Да не си и помислил да ходиш някъде, Банашар — рече тя, докато оглеждаше касапницата около тях. — Първата нощ на Ясния сезон във Великия храм обикновено включва оргия. Изглежда, е излязла от контрол. — Още две бързи глътки от манерката и блаженото вцепеняване я обзе. — Има много въпроси, на които трябва да отговориш…

Гласът на Урб я прекъсна:

— Той си отиде, сержант.

Хелиан бързо се обърна.

— Проклятие! Не го ли държа под око тоя кучи син, Урб?

Едрият мъж разпери ръце.

— Приказвахте с него, сержант. Държах под око тълпата. Не мина покрай мен, това е сигурно.

— Пусни описанието му. Искам да го намерите.

Урб се намръщи.

— Ъъъ, не мога да си спомня как изглеждаше.

— Проклет да си, и аз не мога. — Хелиан пристъпи към мястото, където допреди малко стоеше Банашар. Примижа и огледа стъпките му по засъхналите локви кръв. Не водеха наникъде.

Чародейство. Мразеше чародейството.

— Знаеш ли какво чувам точно в този момент, Урб?

— Не.

— Чувам Юмрука. Подсвирква си. Знаеш ли защо си подсвирква?

— Не. Виж, сержант…

— Понеже чува как съска тиганът, Урб. Онова хубавичко сладко съскане, което го прави толкова щастлив.

— Сержант…

— Къде ще ни прати според теб? В Корел? Там вече е гадно колкото си щеш. Може би в Дженабакъз, макар че там се е поукротило донякъде. Седемте града може би. — Пресуши последните глътки бисерно бренди в манерката. — Едно е сигурно: няма да е зле хубаво да си наточим мечовете, Урб.

По улицата отекна тропот на тежки ботуши. Половин дузина отделения, най-малко.

— Не качвай много паяци на корабите, нали, Урб? — Помъчи се да надвие замаята и изгледа окаяната физиономия, изписала се на лицето му. — Точно така е, нали? Кажи ми, че съм права, проклет да си!

Някъде преди стотина години мълния беше поразила огромното дърво гулдинда, белият огън се беше врязал като копие в сърцевината на дървото и беше пръснал древния ствол. Черните следи от овъглено отдавна бяха избелели от пустинното слънце, бълващо несекващата си изгаряща светлина над проядената от червеи дървесина. Парчета кора се бяха олющили и лежаха струпани на купища над оголените коренища, увили като гигантска паяжина билото на хълма.

Могилата, някога кръгла, а сега — порутена, властваше над цялата котловина. Издигаше се самотна, съвсем преднамерено извисен остров сред безразборния, объркващ окото пейзаж. Под струпаните каменни грамади, песъчливата пръст и плъзналите мъртви коренища покривният зид, предпазвал някога оградената с плочи погребална камера, се беше пропукал, сринал се беше, за да погълне пространството долу, и бе затиснал с неимоверната си тежест погребаното вътре тяло.

Тръпнещи стъпки, спускали се до това тяло, бяха съвсем рядко събитие — навярно не повече от пет-шест пъти през неизброимите хилядолетия — от които дълговечно дремещата душа се беше раздвижвала в смътна пробуда, сетне — в напрегната будност заради усещането за не един чифт ходила, а за дузини, изкачващи се по стръмния склон и трупащи се около поразеното дърво.

Кълбото магически прегради, загърнали съществото, беше заплетено и усукано, ала все още устояваше в многократно наслоената си мощ. Онзи, който го бе затворил, бе проявил усърдие, сътворил беше ритуали на непоколебима устойчивост, прошарени с кръв и подхранени с хаос. Предназначени бяха да устоят вечно.

Подобни намерения представляваха заблуда, изразила се в погрешното убеждение, че все някой ден смъртните няма да са подвластни повече на злоба или отчаяние. Че бъдещето ще е по-безопасно място от жестокото настояще и че всичко, било някога минало, не ще се повтори. Дванадесетте длъгнести фигури в загърнати с гугли глави и лица, скрити зад сиви була, добре разбираха рисковете, съпровождащи необмислени действия. Но също тъй разбираха и отчаянието.

Всички те бяха обречени да говорят на това събиране, в последователност, предопределена от разположението на различни звезди, планети и съзвездия, невидими зад синьото небе, ала все пак със знайно местоположение. След като заеха местата си, се проточи дълъг миг безмълвие, а после първият от Безименните заговори:

— Отново сме изправени пред необходимост. Налице са отдавна предречени признаци, че всички наши борби са били за нищо. В името на Лабиринта на Мокра, възвестявам ритуала на освобождение.

При тези думи затвореното в могилата съществото внезапно се сепна и в пробудената си свяст мигом възвърна идентичността си. Името му беше Дежим Небрал. Роден в навечерието на гибелта на Първата империя, когато улиците на града отвън горяха и писъци възвестяваха безпощадна касапница. Защото Т’лан Имасс бяха дошли.

Дежим Небрал, роден в най-пълно съзнание, дете със седем души, изпълзяло оцапано с кръв и треперещо от изстиващия труп на майка си. Не дете. Изчадие.

Т’ролбарал бяха демонични творения на самия Дессимбелакис, далеч преди Черните хрътки да придобият форма в ума на императора. Т’ролбарал, жалка грешка в преценката, бяха заличени, премахнати по заповед на самия император. Кръвопийци, хранещи се с човешка плът, ала при все това притежаващи дълбини на ума, които дори самият Дессимбелакис не бе могъл да си въобрази. И тъй, седем Т’ролбарал бяха успели временно да надлъжат и да се спасят от ловците си, достатъчно, за да могат да вложат нещо от душите си у една смъртна жена, овдовяла през Треллските войни и без семейство, жена, която никой нямаше да забележи, чийто ум можеше да бъде прекършен, чието тяло можеше да бъде превърнато в захранващ съсъд, М’ена Махъби за седемликото дете д’айвърс Т’ролбарал, растящо бързо в утробата й.

Дете, родено в нощ на ужаси. Ако бяха открили Дежим, Т’лан Имасс щяха да действат без колебание: да извлекат от него седемте демонски души, да ги оковат във вечно страдание, да изцеждат силата им, бавно и на капки, за да захранва хвърлячите на кости на Т’лан в несекващите им войни срещу Джагът.

Но Дежим Небрал се беше спасил. Силата му растеше, докато се хранеше, нощ след нощ, сред руините на Първата империя. Винаги скрит, дори за малцината соултейкън и д’айвърс, преживели Голямото клане, защото дори те нямаше да понесат съществуването на Дежим. Хранеше се и с някои от тях също тъй, защото беше по-умен от тях и по-бърз, а и Дерагот не се бяха натъкнали на дирите му…

Черните хрътки си бяха имали господар по онова време, умен господар, вещ в залагането на примки от чародейство, и реши ли, милост нямаше да прояви.

Само една грешка — и край със свободата на Дежим. Окови след окови, отнемане на съзнание и свяст, а с тях — и всякакъв усет, че някога е било… иначе.

Но ето, че сега… отново беше буден.

Вторият Безименен, жена, заговори:

— На запад и юг от Рараку се простира равнина, огромна и равна на левги и левги, във всички посоки. Щом пясъците се отвеят, се оголват чирепи от милион счупени грънци и да прекосиш бос равнината е да оставиш диря от кръв. Сред тази сцена блясват ярко истини. По пътя от невежото дивачество… някои съсъди трябва да се строшат. А за госта трябва да се заплати данък в кръв. С мощта на Лабиринта на Телас, възвестявам ритуала на освобождение.

В гробната могила Дежим Небрал започна да осъзнава тялото си. Осакатена плът, болящи кости, остър чакъл, местещи се пясъци, неимоверната тежест, която го бе затиснала. Агония.

— Тъй както формулирахме тази дилема — заговори третият жрец, — тъй трябва и да предизвикаме решението й. Хаос терзае този свят и всеки свят отвъд този. В моретата на реалността може да се открият множество пластове, едно битие протича над друго. Хаосът заплашва с бури, приливи и коварни течения, отпраща всичко към гибелен въртоп. Избрали сме едно течение, ужасна, неокована сила — избрана, за да го насочи, да оформи курса му, невидим и безпрепятствен. Решени сме да тласнем една сила срещу друга — и тъй да постигнем взаимно унищожение. Съзнаваме ужасната си отговорност в това, ала все пак единствената надежда за успех е у самите нас, в това, което вършим тук на този ден. В името на Лабиринта на Денъл, възвестявам ритуала на освобождение.

Болката се изцеди от тялото на Дежим. Все така заклещен и неспособен да помръдне, д’айвърсът Т’ролбарал усети, че плътта му се изцерява.

Четвъртият Безименен рече:

— Длъжни сме да признаем скръбта си заради предстоящата кончина на един доблестен слуга. Тази скръб, уви, трябва да е краткотрайна и заради това — несравнима с величието на обречената жертва. Това, разбира се, не е единствената скръб, наложена над нас. За другата вярвам, че всички ние вече сме в мир, иначе нямаше да сме тук. В името на Лабиринта на Д’рисс, възвестявам ритуала на освобождение.

Седемте души на Дежим Небрал се откроиха една от друга. Д’айвърс, ала и нещо много повече, не седем, които са едно — макар да можеше да се каже, че е вярно — а седем отделни в единичността си, независими и все пак — слети в едно.

— Все още не разбираме всеки аспект на този избран от нас път — заговори петият, жрица, — а в търсенето на това разбиране липсващите ни събратя трябва да са неумолими. Сенкотрон не може — не бива — да бъде подценяван. Той притежава твърде голямо познание. За Азат. Навярно и за нас. Той все още не е наш враг, но това само по себе си не го прави и наш съюзник. Той… смущава. Бих предпочела да можехме да отречем съществуването му още при най-първа възможност, макар да съзнавам, че този мой възглед е в малцинство в нашия култ. И все пак кой друг осъзнава повече от мен Селението на Сянка и новия му властелин? В името на Лабиринта на Мийнас, възвестявам ритуала на освобождение.

И стана тъй, че Дежим проумя силата на своите сенки, седемте заплодени измамници, затаилите се в засада негови ловци, в така нужния лов, който го хранеше, който му носеше така безмерно удоволствие, извън пълния корем и прясната топла кръв в жилите му. Ловът доставяше усет за… господство, а господството беше прелест.

Гласът на шестата Безименна зазвуча някак странно, като от друг свят:

— Всичко, що се разгръща в тленното селение, придава форма на твърдта, по която стъпват боговете. Така те никога не са уверени в своите стъпки. Нам се пада да очертаем дирите, да вкопаем дълбоките гибелни ями, клопките и капаните, които трябва да бъдат оформени от Безименните, защото ние сме ръцете на Азат, ние сме ваятелите на волята на Азат. Нам се пада задачата да задържим всичко на място, да изцерим онова, що е увредено, да поведем враговете ни към унищожение или вечен затвор. Не ще се провалим. Призовавам мощта на Разбития Лабиринт, Куралд Емурлан, и възвестявам ритуала на освобождение.

Благодатни пътеки имаше през света, пътеки накъсани, и Дежим ги беше използвал добре. Щеше да го стори отново. Скоро.

— Баргаст, Трелл, Тартено Тоблакай — заговори седмият жрец и мъжкият му глас прокънтя, — това са оцелелите нишки от кръвта на Имасс, каквито и да са претенциите им за чистота. Измислици са тези уверения, ала измислиците имат цел. Те налагат различие, те пренасочват изминатия път и пътя идещ. Те чертаят гербовете на знамената във всяка война и с това оправдават кланетата. Целта им, следователно, е да наложат удобни лъжи. В името на Лабиринта на Телланн, възвестявам ритуала на освобождение.

Огън в сърцето, внезапен тътен на пробудил се живот. Студената плът се затопли.

— Замръзнали светове се таят в мрака — изхриптяха словата на осмия Безименен — и с това пазят тайната на смъртта. Тайната е изключителна. Смъртта пристига като познание. Признание, разбиране, приемане. Това и нищо повече, и нищо по-малко. Ще дойде време, навярно не след много дълго, когато смъртта ще открие собствения си лик в множество отражения и нещо ново ще се роди. В името на Лабиринта на Гуглата, възвестявам ритуала на освобождение.

Смъртта. Беше му отнета от господаря на Черните хрътки. Беше нещо, за което трябваше да копнее, навярно. Но още не.

Деветият жрец започна с тих весел смях и после рече:

— Където всичко е започнало, там ще се върне накрая. В името на Лабиринта на Куралд Галайн, възвестявам ритуала на освобождение.

— А в името на мощта на Рашан — изсъска нетърпеливо десетият Безименен — възвестявам ритуала на освобождение!

Деветият жрец се изсмя отново.

— Звездите се въртят в кръг — заговори единадесетият Безименен, — а с това и напрежението се усилва. Има справедливост във всичко, което вършим. В името на Лабиринта на Тирлан, възвестявам ритуала на освобождение.

Зачакаха. Да заговори дванадесетият Безименен. Ала тя не каза нищо, само изпъна тънката си ръждивочервена люспеста ръка, която бе всичко друго, но не и човешка.

И Дежим Небрал усети присъствие. Разсъдък, хладен и жесток, просмука се властно надолу, и д’айвърс изведнъж изпита страх.

Можеш ли да ме чуеш, Т’ролбарал?

Да.

Готови сме да ти дадем свобода, ала ще трябва да ни платиш за това освобождение. Откажеш ли да ни платиш, отново ще те пратим в безумно забвение.

Страхът премина в ужас.

Каква е отплатата, която искате от мен?

Приемаш ли?

Да.

И тогава тя му обясни какво се иска от него. Изглеждаше простичко. Дребна задачка, лесно постижима. Дежим Небрал беше освободен. Нямаше да отнеме дълго, жертвите бяха близо, в края на краищата, а щом веднъж го свършеше, щеше да е свободен от всякакви задължения и можеше да прави каквото му е угодно.

Дванадесетата и последна Безименна, известна някога като Сестра Спайт (Злоба), отпусна разперената си длан. Знаеше, че от дванадесетимата събрани тук единствено тя ще преживее появата на този безмилостен демон. Защото Дежим Небрал щеше да е гладен. Жалко, жалко и за потреса и отчаянието на съмишлениците й, щом видеха нейното бягство — в краткия миг, преди Т’ролбарал да ги нападне. Имаше си основания, разбира се. Първото и най-главното сред тях бе простичкото желание да остане сред живите поне още малко. Колкото до другите й основания — бяха си нейни и само нейни.

Изрече:

— В името на Лабиринта на Старвалд Демелайн, възвестявам ритуала на освобождение.

А от думите й се спусна, през коренищата на мъртвото дърво, през камък и пясък, като поглъщаше преграда след преграда, сила на ентропия, знайна за света с името „отатарал“.

И Дежим Небрал се надигна в света на живите.

Единадесет Безименни заредиха последните си молитви. Повечето от тях така и не ги довършиха.

Някъде по-далече, седнал кръстато до малък огън, един татуиран воин килна глава към отекналите далечни писъци. Извърна очи на юг и видя дракон, издигащ се тежко от хълмовете на хоризонта — пъстрите люспи блеснаха под гаснещата слънчева светлина. Воинът го погледа как се извисява все по-уверено нагоре и се намръщи.

— Кучка — измърмори. — Трябваше да се сетя.

Писъците в далечината вече заглъхваха. Издължилите се сенки сред скалните издатини около малкия му бивак изведнъж станаха неприятни, гъсти и зацапани.

Таралак Вийд, воин грал и последният оцелял от кръвната линия на Ерот, сбра храчка в устата си и я изплю върху дланта на лявата си ръка. Разтри ръце да я размаже равномерно, а после приглади прибраната си назад черна коса с отработен жест, който стъписа за миг пълзящото из нея гъмжило насекоми.

След малко усети, че съществото е привършило с яденето и отново е поело по пътя си, и се надигна. Изпика се в огъня да го изгаси, взе си оръжията и тръгна да намери дирите на демона.

В колибите на кръстопътя живееха двайсетина души. Платното, проточило се успоредно на морския бряг, беше пътят Тапур и на три дни ход на север се намираше град Аол Тапур. Другият път, не повече от изровен коловоз, прекосяваше планините Пат’Апур, далече навътре в сушата, после се опваше на изток, минаваше през тази колибарска махала и след още два дни вървене най-сетне стигаше крайбрежния път покрай Отатаралско море.

Преди четири столетия на това място бе имало процъфтяващо селище. Ридът на юг от селото беше гъсто обрасъл с дървета с твърда дървесина и особени мъхнати пухкави листа, дървета вече изчезнали на субконтинента Седемте града. От тези дървета се правеха резбовани саркофази и селото се беше прочуло в градове чак до Хисар на юг, Карашимеш на запад и Ерлитан на северозапад. Търговията беше замряла с последното отсечено дърво. Храстите и тревата бяха изпоядени от козите, ветровете бяха издухали хумуса и само за едно поколение селото се беше свило до сегашното си окаяно състояние.

Осемнадесетте останали до ден-днешен жители предлагаха услуги, които се търсеха все по-малко — да снабдят с прясна вода минаващи кервани, да закърпят сбруи, такива неща. Малазански чиновник бе минал оттук веднъж, преди две години, мърмореше нещо за градеж на нов път и разполагане на малък гарнизон, но това бе мотивирано от незаконната търговия със суров отатарал, която, благодарение на други имперски усилия, вече беше спряла.

Наскорошното въстание почти не беше засегнало умовете на малобройните жители, освен с по някой случаен слух, дошъл с минал по пътя вестоносец или разбойник, но и слуховете вече не стигаха до махалата. Все едно въстанията бяха за други хора.

Ето защо появата на петимата на водещия навътре в сушата път малко след пладне бе забелязана веднага и вестта също така веднага стигна до формалния глава на общността, ковача Баратол Мекхар, единственият нероден тук жител. Малко се знаеше за миналото му по големия свят освен самоочевидното — черната му почти като оникс кожа, която го издаваше, че е от някое племе от югоизточния край на субконтинента, на стотици, навярно и на хиляди левги оттук. А кривите белези по страните му изглеждаха от битки, както и гъстата плетеница бели линии, нащърбили ръцете му от китките до лактите. Знаеха го като несловоохотлив човек и буквално без мнения — поне не си правеше труд да ги споделя — и поради това бе съвсем подходящ за неофициален водач на селцето.

С петима-шестима все още податливи на любопитство по петите Баратол Мекхар закрачи нагоре по единствената уличка към края на селцето. Постройките от двете страни бяха порутени, отдавна изоставени, с хлътнали покриви, ронещи се и затрупани с пясък зидове. На шейсетина крачки от тях стояха петимата — неподвижни като замръзнали, ако не се брояха полюшващите се дрипави краища на кожените им наметала. Двама държаха копия, другите трима носеха на гърбовете си дълги двуръчни мечове. На някои като че ли им липсваха крайници.

Очите на Баратол не бяха толкова остри като някога. Въпреки това…

— Джелим, Филиад, идете в ковачницата. Полека, без да тичате. Има един сандък, зад топовете кожа. Има ключалка — строшете я. Извадете брадвата и щита, металните ръкавици и шлема — ризницата оставете, няма време за това. Хайде.

През единадесетте години, откакто Баратол беше живял сред тях, нито веднъж не бе изричал толкова думи наведнъж, на никого. Джелим и Филиад зяпнаха слисани широкия гръб на ковача, после, щом внезапният страх сви стомасите им, се обърнаха и тръгнаха сковано, с непохватни дълги крачки назад по улицата.

— Разбойници — прошепна Кулат, пастирът, заклал последната си коза заради бутилка пиене от минал преди седем години керван: нищо друго не беше свършил оттогава. — Може пък просто да искат вода — то друго няма при нас. — Малките кръгли камъчета, които държеше в устата си, изтракаха, докато говореше.

— Не искат вода — отвърна Баратол. — Всички: идете си намерете оръжия, каквото и да е… не, остави. Просто си идете по домовете. И стойте там.

— За какво чакат? — попита Кулат, докато другите се пръскаха.

— Не знам — призна ковачът.

— Май са от някое племе, дето не съм го виждал. — Засмука за миг камъчетата и добави: — Тия кожи… не е ли малко горещо за кожи? И тия костени шлемове…

— Костени ли са? Очите ти май са по-добри от моите, Кулат.

— Само те още работят, Баратол. Гледай ги какви са яки тия! Знаеш им племето сигурно?

Ковачът кимна — вече чуваше тежките стъпки откъм селцето зад тях, Джелим и Филиад бързаха насам — и отвърна:

— Така мисля.

— Беля ли ни носят?

Джелим спря до Баратол. Почти залиташе под тежестта на двуострата брадва с дръжка, стегната в железни пръстени, верига, увита около ефеса, ейрънска стомана с блесналите като сребро наточени ръбове. Триостър шип увенчаваше грамадното оръжие, е извити върхове, като глава на лък на арбалет. Младият мъж се беше вторачил в брадвата все едно е императорски скиптър.

До Джелим пристъпи Филиад, понесъл ръкавици с железни люспи, кръгъл щит и шлем с решетъчни набузници и забрало.

Баратол взе ръкавиците и ги нахлузи. Застъпващите се люспи покриваха ръцете му до лактите и завършваха с капачета за лактите. Отвътре имаха по една желязна пръчка, от китката до капачката. Той ги стегна здраво, после взе шлема и се намръщи.

— Забравил си плъстената подложка. — Върна му го. — Дай ми щита. Стегни го над лакътя ми, проклет да си, Филиад. По-здраво. Добре.

После посегна за брадвата. На Джелим му трябваха двете ръце и цялата сила, за да вдигне оръжието достатъчно високо, та Баратол да може да хлъзне дясната си ръка през верижния клуп и да го увие два пъти около китката си. После ковачът стисна дръжката и надигна брадвата без видимо усилие.

И рече:

— Махайте се оттук.

Кулат остана.

— Идват, Баратол.

Ковачът не беше откъснал поглед от фигурите.

— Не съм чак толкова сляп, старче.

— Сигурно си, да застанеш тук. Казваш, че го знаеш племето — да не би за тебе да са дошли? Някоя стара мъст?

— Възможно е — отвърна Баратол. — Ако е тъй, тогава вас би трябвало да ви оставят на мира. Щом приключат с мен, ще си идат.

— Защо си толкова сигурен?

— Не съм. — Баратол надигна брадвата в готовност. — С Т’лан Имасс човек никога не може да е сигурен.

ПЪРВА КНИГА

ХИЛЯДОПРЪСТИЯТ БОГ

Вървях по лъкатушеща пътека в долината,

където ниски каменни стени деляха ферми и владения

и всяка нива и имот на мястото стоеше си във плана,

така че всеки тукашен в ума си да го побере

и да го води той във пътя дневен, знак да му даде,

ръка позната да му подаде в потайна доба,

та да го върне до познатия му праг

и весело подскачащите псета.

Вървях, но ето спря ме вик на старец,

прегърбен и отруден, търпелив,

усмихнат да прикрие подозрението си,

и го запитах да ми каже всичко, гдето знае

за местностите там, на запад, зад клисурата,

и с радост той отвърна ми, че има градища

огромни и гъмжащи с всякаква чудатост,

че цар там властвал, а и жречества враждебни,

дори веднъж видял бил, каза,

огромен облак прах, въздигнал се от

воинство, потеглило на битка

нанякъде към юга мразовит, бе сигурен старикът,

и аз премислих всичко, гдето знае,

а то не беше много, не бе излизал той от долината

от раждането си до днешен ден,

и честно казано, така не беше и разбрал,

че планът е за низшите навсякъде, по всяко време,

а любопитството остава ненаточено, ръждиво;

макар и да намери дъх да ме попита

аз кой съм и как дотука чак съм стигнал, и накъде

във тия времена съм се запътил, и изслуша

с усмивка гаснеща,

че тръгнал съм накъм гъмжащите градища,

ала съм длъжен първом да премина тук,

и още ли не е съзрял, че псетата му, весели доскоро,

нападали са мъртви по земята,

защото дозволено ми е да отвърна, видиш ли,

че съм вестител на Богинята на мора и това, уви,

е доказателство за още по-мащабен план.

„Дозволено от Полиел“

Фишер кел Тат

1.

Улиците днес гъмжат от лъжи.

Върховен маг Тайсхрен,

Коронацията на императрица Ласийн,

Записано от Имперския историк Дюйкър

1164 Г. ОТ СЪНЯ НА БЪРН

ПЕТДЕСЕТ И ОСМИ ДЕН ОТ ЕКЗЕКУЦИЯТА НА ША’ИК

Капризни ветрове бяха вдигнали прахоляка и всички, които стигаха до източната порта на Ерлитан откъм сушата, бяха покрити, дрехи, лица и ръце, с цвета на червените пясъчни хълмове. Търговци, поклонници, говедари и пътници изникваха като привидения пред стражите един след друг от вихрещата се мъгла, навели глави и прегърбени, дотътрили се до завета на портата, присвили очи зад гънките зацапан лен. Стада кози с ръждива козина се мъкнеха след пастирите, коне и волове прииждаха отпуснали глави и с кръгове полепнала зърниста прах около ноздрите и очите, фургони скърцаха и пясъкът се сипеше между просъхналите дъски на дъната им. Стражите бдяха на поста си и мислеха само за края му и за баните, ястията и топлите тела, които щяха да последват като подобаваща награда за издържаната служба.

Жената, която дойде пеш, беше забелязана, но по съвсем погрешни причини. Загърната в плътна коприна, с лице, скрито под воала, все пак заслужаваше да й обърне човек внимание, макар само заради изящната й походка и полюшващите се бедра. Стражите, като мъже подвластни на въображението, прибавяха останалото.

Тя веднага забеляза вниманието им и го разбра достатъчно добре, за да я притесни. По-проблематично щеше да е, ако бяха жени. Като едното нищо можеха да се зачудят защо влиза в града точно през тази порта, защо е стигнала дотук, и то пеш, точно по този път, който криволичеше левга след левга през насечени, буквално безжизнени хълмове, а сетне продължаваше още левги наред през обрасъл с храсталаци пущинак. Пристигане, прочие, още по-необичайно заради това, че не носеше никакви продукти, а меката кожа на обущата й беше почти изтрита. Ако стражите се бяха оказали жени, щяха да я спрат и тя щеше да се изправи пред някои трудни въпроси, на никой от които не бе подготвена да отговори убедително.

Толкова по-добре за стражите, че не бяха жени. И толкова по-добре за изкусителното мъжко въображение в погледите им, проследили я по улицата, погледи, лишени от подозрение, ала трескаво разсъбличащи закръгленото й тяло с всяко полюшване на бедрата й — движение, което тя съвсем леко попресилваше.

Тя стигна до една пресечка, зави наляво и се скри от погледите им. Вятърът в града бе по-слаб, макар ситната прах да продължаваше да се носи и да загръща всичко в едноцветен пласт. Жената продължи през тълпите, вървеше по постепенно свиващата се спирала право към Джен’раб, централния хълм на Ерлитан, огромната развалина, обитавана почти само от паразити — както от четирикракия, така и от двукракия вид. Когато най-сетне пред очите й се откроиха рухналите сгради, намери една странноприемница, не особено представителна на вид и без амбиция за нещо повече от местно заведение, приютило няколко курви в стаите на втория етаж и десетина редовни посетители в кръчмата на уличното ниво.

До входа на странноприемницата имаше сводест проход към малка градина. Жената пристъпи в него, изтупа прахта от дрехите си, а после отиде до плиткото езерце със затлачена вода под едва църцорещия чучур и наплиска лицето си, колкото да премахне сърбежа от очите си.

После се върна през прохода и влезе в кръчмата.

Сумрачно. Пушек от огнища, светилници, дъранг, итралби и ръждивец се носеше на гъсти пластове под ниския варосан таван. Три четвърти пълно и всички маси заети. Някакъв младок я беше изпреварил преди няколко мига на влизане и сега задъхан описваше някакво премеждие, което едва преживял. Докато минаваше покрай младежа и слушателите му, жената си позволи бегла усмивка — може би се получи по-тъжна, отколкото го желаеше.

Намери място при тезгяха и махна на кръчмаря. Той я изгледа напрегнато, докато му поръчваше на изряден ерлийски бутилка оризово вино.

Но щом чу молбата й, бръкна под тезгяха, там изтракаха няколко бутилки, и отвърна на малазански:

— Дано не очакваш нещо кой знае какво, момиче. — Изправи се, избърса прахта от глинената бутилка и се вторачи в запушалката. — Тая поне още е запечатана.

— Ще свърши работа — каза тя на местния диалект и остави на тезгяха три сребърни полумесеца.

— Всичкото ли се каниш да го изпиеш?

— Ще ми трябва и стая горе, в която да допълзя — отвърна тя, издърпа запушалката и докато кръчмарят й подаваше тенекиена чаша, добави: — С резе.

— Опонн ти се усмихва значи. Една тъкмо се освободи.

— Хубаво.

— От армията на Дужек ли си? — попита мъжът.

Тя си наля пълна доза от кехлибареното, леко потъмняло вино.

— Не. Тя тука ли е?

— Опашката — отвърна той. — Ядрото им отпраши преди шест дни. Оставиха гарнизон, разбира се. Точно затуй се чудех…

— Не съм от никоя армия.

Тонът й, някак странно хладен и равнодушен, го накара да замълчи и той тръгна да обслужи друг клиент.

Тя отпи. После здраво наблегна на бутилката. Светлината навън помръкваше и в кръчмата ставаше все по-претъпкано, гласовете все по-шумни, лакти и рамене я подбутваха от двете страни повече, отколкото беше нужно. Пренебрегна две-три опипвания, забила очи в чашата пред себе си.

Най-сетне привърши, стана и тръгна — олюляваше се — през гъмжилото от тела. Стигна до стълбите. Заизкачва се предпазливо, с една ръка на хлъзгавия парапет. Смътно усещаше — нищо изненадващо, — че някой е тръгнал подире й.

На площадката опря гръб на стената.

Непознатият се доближи, все така глупаво ухилен… и усмивката му замръзна, щом върхът на ножа се опря в кожата под лявото му око.

— Връщай се долу — рече жената.

Капка кръв потече по бузата на мъжа, сбра се гъста по ръба на брадичката му. Той се разтрепери и примижа, щом острието влезе по-надълбоко, и прошепна:

— Моля те…

Тя леко завъртя и върхът разпра бузата на мъжа, за щастие надолу, вместо нагоре към окото му. Той извика и залитна назад, вдигнал ръце в опит да спре потеклата кръв, после заслиза със залитане по стълбите.

Отдолу се разнесоха викове и дрезгав смях.

Жената огледа ножа в ръката си, зачудена откъде се е появил и чия кръв е лъснала по него.

Все едно.

Тръгна да търси стаята си и по някое време я намери.

Силната прашна буря беше естествена, породила се на Джаг Одан и кръжащите в сърцето на субконтинента Седемте града вихри. Ветровете пометоха на север, покрай източната страна на хълмове, скални зъбери и стари планински хребети, обкръжили Святата пустиня Рараку — пустиня, вече превърнала се в море — и се оказаха въвлечени във война на мълнии по ръба на хребетите, видима откъм градовете Пан’поцун и Г’данисбан. После бурята възви на запад, разпери гърчави ръце и една от тях връхлетя върху Ерлитан, преди да се отвее над Ерлитанското море, а друга стигна до град Пур Атрий. След това бурята се завихри обратно към сушата, отново набра сила и заби в северните склонове на планините Талас и почти отнесе градовете Хатра и Ю’Гатан, преди най-сетне отново да свърне на юг. Естествена буря — навярно последен дар от древните духове на Рараку.

Бягащата армия на Леоман от Вършачите беше приела този дар. Препускаха през този неумолим вятър от дни, дните се проточваха в седмици, а светът напред се сливаше във вал от надвиснал пясък, още по-горчив с това, че напомняше на оцелелите за възлюбления им Вихър, чука на Ша’ик и Дрижна на Апокалипсиса. И все пак дори в тази горчивина имаше живот. Имаше спасение.

Малазанската армия на Тавори продължаваше да ги преследва — без излишна припряност, не и след безразсъдната глупост, проявена веднага след смъртта на Ша’ик и съкрушаването на въстанието. Преследването вече беше премерена акция, тактическо дебнене на последната организирана сила, противопоставена на империята. Сила, обсебена от вярата, че притежава Свещената книга на Дрижна, последния артефакт, вдъхващ надежда в душите на съкрушените в битка въстаници на Седемте града.

Макар и да не я притежаваше, Леоман от Вършачите проклинаше тази книга ката ден. С почти религиозно рвение и смайващо въображение ръмжеше проклятията си, а пищящият вятър за щастие отнасяше думите тъй, че само Коураб Билан Тену’алас, който препускаше до своя командир, можеше да ги чуе. Омръзнеше ли му тирадата, Леоман започваше да ръси от сложни по-сложни схеми как ще унищожи книгата само да му попадне в ръцете. С огън, с конска пикня, с жлъч, с морантски огън, в корема на дракон… докато на Коураб не му писнеше и не свърнеше встрани, за да продължи ездата в по-благоразумната компания на приятелите си въстаници.

А те започваха да го тормозят с ужасни въпроси. И хвърляха тревожни погледи към Леоман. Какво говори той?

Молитви реди, отвръщаше Коураб. Нашият командир се моли на Дрижна по цял ден. Леоман от Вършачите е благочестив правоверен, така им казваше.

Толкова благочестив, колкото можеше да се очаква. Въстанието рухваше, пометено от ветровете. Градове падаха един след друг пред имперските армии и кораби. Граждани се обръщаха срещу съседите си в ревностното си старание да посочат престъпници, които да отговарят за многобройните зверства, извършени по време на бунта. Доскорошни герои и дребни тирани биваха избутвани пред окупаторите и жаждата за кръв бе неутолима. Такива мрачни вести стигаха до тях от керваните, които срещаха и настигаха, докато бягаха и бягаха все напред. И с всяка такава вест лицето на Леоман помръкваше още повече, все едно единственото което можеше да стори, бе да стегне още по-здраво яростта у себе си.

От разочарованието е, казваше си Коураб и всеки път придружаваше мисълта с дълга въздишка. Хората на Седемте града бързо зарязваха свободата, придобита с цената на толкова много жертви, и тази истина бе горчива, най-позорното доказателство колко мръсна е човешката природа. И какво, цялата работа за нищо? Как можеше един благочестив воин да не изпитва изгарящо душата разочарование? Колко десетки хиляди хора бяха загинали? За какво?

Ето защо, Коураб си казваше, че разбира своя командир. Разбираше, че Леоман не може да се откаже, все още не, може би никога. Това, че се беше вкопчил в бляна, даваше смисъл на всичко случило се.

Сложни мисли. Много часове Коураб се беше мръщил, докато се мъчеше да се добере до тях, да постигне този необикновен скок в ума на друг човек, да погледне макар и за миг през неговите очи, преди да отстъпи смирен и объркан. И беше успял да зърне онова, което превръща някои хора във велики водачи, било на бойното поле или в държавните дела. Способността на разума им да сменя перспективите, да вижда нещата от всичките им страни. Докато единственото, което самият Коураб можеше да постигне, честно казано, бе да се вкопчи в една-единствена гледна точка — неговата си — сред толкова много обърканост в този свят, готов да се срути върху него.

Ако не беше командирът му, щеше да се е изгубил, Коураб го знаеше.

Облечена в ръкавица ръка му махна и той смуши коня, и се изравни с Леоман.

Закачуленото и увито в плат лице се извърна, покритите с кафява кожа пръсти дръпнаха зацапаната коприна от устата и думите излетяха гръмко, та да може Коураб да ги чуе:

— Къде сме, в името на Гуглата!

Коураб зяпна, примижа и въздъхна.

Пръстът й предизвикваше драма, заорал тежка бразда по здраво отъпканата пътека. Мравките се пръскаха настрани объркани и Сеймар Дев гледаше как пълзят в паника, възмутени от атаката, гледаше войниците, вдигнали глави и разтворили челюсти, готови сякаш да предизвикат боговете. Или в този случай — една жена, която бавно издъхваше от жажда.

Лежеше на една страна в сянката на фургона. Беше малко подир пладне и въздухът се бе затаил. Зноят беше отнел всичките й сили. Едва ли щеше да може да продължи атаката си срещу мравките и щом го осъзна, за миг изпита съжаление. Сеенето на смут сред иначе предсказуеми, ограничени и жалки дребни живи твари приличаше на жест, изпълнен някак с достойнство. Е, достойнство чак едва ли, но беше интересно. Богоподобни мисли, да ознаменуват сетния й ден сред живите.

Някакво движение привлече вниманието й. Прахта на пътя потръпна и този път слухът й долови усилващ се тътен, отекващ като глинени тимпани. Тук, на Угарат Одан, пътят не беше от най-оживените. Беше диря, останала от отдавна забравени векове, когато кервани бяха разорали десетките бразди между десетки градове, на които древният Угарат бил центърът, и всичките тези градове, освен Кайхум на бреговете на самата река Угарат, бяха загинали преди хиляда или повече години.

Все пак един самотен ездач едва ли щеше да й донесе спасение, защото тя бе жена с обилни женски чарове — и беше сама. Понякога, казваха, разбойници и грабители минавали по тези общо взето забравени пътища. Разбойниците обаче бяха прочути с невеликодушието си.

Тътенът на копитата се приближаваше, все по-силен, после ездачът забави и миг след това зноен облак прах се завихри над Сеймар Дев. Конят изцвили — звук, изпълнен с някаква странна злост — и последва по-тихо тупване: ездачът скочи на земята. Много леки и тихи стъпки доближиха към нея.

Какво беше това? Дете ли? Жена?

Нова сянка се плъзна над хвърляната от фургона и Сеймар Дев извърна глава към фигурата, която заобиколи колата и я изгледа отгоре.

Не. Нито дете, нито жена. Може би не беше и мъж, прецени тя. Привидение, с дрипава бяла кожа, заметната на невероятно широките рамене. Меч от очукан кремък, вързан на гърба му, с увита в кожа дръжка. Тя примига да види по-добре, но яркото слънце зад него я надви. Мъж като великан. И стъпваше като пустинна котка. Видение от кошмар, халюцинация.

А сетне той заговори, но не на нея, явно:

— Ще трябва да почакаш за храната си, Хавок. Тази още е жива.

— Хавок умрели жени ли яде? — попита прегракнало Сеймар. — С кого яздиш?

— Не „с кого“ — отвърна великанът. — „Кого.“ — Приближи се и се наведе над нея. Имаше нещо в ръцете му — мях, — ала тя усети, че не може да откъсне очите си от лицето му. Остри черти, прорязани и нашарени с татуировка от строшено стъкло, дамгата на избягал роб. — Видях фургона ти — продължи той на речта на пустинните племена. — Но къде е животното, което го е теглило?

— Във фургона — отвърна тя.

Той остави меха до нея, изправи се, отиде и се наведе да погледне.

— Вътре има мъртвец.

— Да. Умря.

— Той е теглил този фургон? Нищо чудно, че е умрял.

Тя се пресегна и придърпа меха. Издърпа запушалката. Топла, благословена вода.

— Виждаш ли онези два лоста до него? — попита, след като преглътна. — Като ги натискаш, колата се движи. Мое изобретение.

— Не е ли трудно? Защо си наела старец да го върши?

— Беше потенциален вложител. Искаше сам да види как действа.

Великанът изсумтя и я изгледа замислено.

— Справяхме се чудесно — продължи Сеймар. — Отначало. Но после се счупи. Предавката. Мислехме да е само половин ден, но той ни беше откарал много далече, преди да издъхне. Мислех да се върна пеш, но си счупих крака…

— Как?

— Ритнах колелото. Все едно, не мога да вървя.

Той продължаваше да я гледа вторачено, като вълк окуцял заек. Тя отпи още глътка вода.

— Ще ме насилиш ли? — попита го.

— Кръвното масло кара един воин Теблор да изнасилва. Нямам кръвно масло. Не съм взимал жена насила от години. От Угарат ли си?

— Да.

— Трябва да вляза в този град за продоволствие. Не искам неприятности.

— Мога да ти помогна.

— Искам да остана незабелязан.

— Не съм сигурна дали точно това е възможно.

— Направи го възможно и ще те взема с мен.

— Е, не е честно. Ти си с половин ръст по-висок от нормален мъж. Татуиран си. Имаш кон, който яде хора — стига да е кон, а не енкар’ал. И май носиш кожа от бяла мечка.

Той й обърна гръб.

— Добре! — рече тя припряно. — Ще измисля нещо.

Гигантът се обърна, взе меха, метна го на рамо, а после я сграбчи за колана и я вдигна, с една ръка. Болка прониза десния й крак и счупеното й стъпало увисна.

— Седем хрътки! — изсъска Сеймар. — По-гадно не можа ли да го направиш?

Без да й отвръща, воинът я понесе към чакащия кон. Не беше енкар’ал, увери се тя, но не беше и съвсем кон. Висок, дългокрак и светъл, със сребриста грива и опашка, с очи, червени като кръв. Само юзда, без седло и стремена.

— Стъпи на здравия си крак — рече той и я пусна на земята. После се метна на коня.

Сеймар изохка, пое си дъх, облегната на коня, и проследи с очи двата края на въжето, което държеше мъжът. И видя, че е влачил нещо. Две грамадни изгнили глави. Кучета или мечки, великански като самия него.

Воинът се пресегна и безцеремонно я надигна и я намести зад себе си. Нова вълна на болка насмалко да я докара до несвяст.

— Незабелязан — повтори той.

Сеймар хвърли поглед през рамо към отсечените глави и каза:

— То се подразбира.

Мирис на плесен и мрак в малката стая, въздухът — душен и потен. Двете правоъгълни дупки малко под ниския таван пропускаха хладния нощен въздух да нахлува вътре на пресекулки, като въздишки на чакащ свят. За жената, свита на пода до тясното легло, светът щеше да почака още малко. Сбрала ръце около свитите си колене, навела глава, загърната с черната си коса, провиснала на мазни кичури, тя плачеше. А да плаче означаваше да е в себе си, изцяло, в онова вътрешно място, много по-жестоко и неумолимо от всичко, което можеше да се намери отвън.

Плачеше за мъжа, когото бе изоставила, за да избяга от болката, която виждаше в очите му, колчем любовта му към нея го караше да залита, щом я види, стъпка по стъпка, ала без да може да се доближи. Защото това тя не можеше да позволи. Шарките на качулатата змия имат омайващ чар, но от това ухапването й не е по-малко смъртоносно. Тя беше същата. Нищо нямаше у нея, нищо, доколкото можеше да разбере, достойно за смазващия дар на любовта. Нищо нямаше у нея, достойно за него.

Беше сляп за тази истина и това бе неговата слабост, слабост, която винаги бе притежавал. Воля, потребност може би, да вярва в доброто — там, където никакво добро не можеше да се намери. Е, такава любов тя не можеше да понесе и нямаше да го поведе по своя път.

Котильон беше разбрал. Богът бе провидял ясно в дълбините на тленния мрак, толкова ясно, колкото и самата Апсалар. Ето защо не бе имало нищо забулено в думите и мълчанията, разменени между нея и нейния покровител, бога на убийците. Взаимно признание. Задачите, които й бе възложил, бяха от естество, присъщо за неговия аспект и за нейните особени дарби. След като присъдата вече бе произнесена, човек не можеше да негодува. Ала тя не беше чак толкова отчуждена от човечността, че да може да намери в аморалността утеха, убежище от собствените си деяния. Всичко ставаше… все по-трудно. Все по-трудно й беше да се справи.

Нямаше да му липсва дълго. Очите му бавно се отваряха. За други възможности. Сега той пътуваше с други две жени, в края на краищата. Котильон й го беше казал. Така. Щеше да се изцери и нямаше да остане сам задълго, сигурна беше в това.

Повече от достатъчно гориво, за да подхрани собственото й самосъжаление.

Ала все пак имаше задачи и нямаше да е добре да се отдава дълго на тези свои капризи. Апсалар бавно вдигна глава и огледа жалките груби стени на стаята. Помъчи се да си спомни как се е озовала тук. Главата я болеше, гърлото й беше надрано. Изтри сълзите от страните си, бавно се надигна. Зад очите й пулсираше болката.

Някъде отдолу ехтеше кръчмарски шум, десетки груби гласове, пиянски смях. Апсалар намери обшитото си с коприна наметало и го наметна на раменете си, после пристъпи до вратата, отключи я и излезе в коридора. Потръпващи пламъци на два светилника, поставени в ниши в стената, перило и стълби в другия край. От стаята отсреща се чуваше приглушеният шум от правене на любов и женските пъшкания — твърде възторжени, за да са искрени. Апсалар се вслуша в тях още за миг, зачудена дали точно тези звуци не я бяха разстроили толкова, после тръгна между трепкащите сенки и заслиза надолу.

Беше късно, може би много след дванадесетата камбана. В кръчмата имаше двадесетина посетители, половината — в ливреи на керванска охрана. Не бяха редовни войници, ако се съдеше по неспокойните погледи, които им хвърляха останалите гости, и тя забеляза, докато се приближаваше към тезгяха, че трима от тях са грали, докато друга двойка, жени, бяха парду. И двете — доста неприятни племена, или така поне й говореха спомените от Котильон с тихия си тревожен шепот. Очите им следяха стъпките й през гостилницата. Реши да прояви предпазливост и избягна погледите им.

Кръчмарят дойде веднага.

— Вече си мислех, че си умряла — рече и постави пред нея бутилка оризово вино. — Преди да я изпиеш обаче искам някоя пара, момиче.

— Колко ти дължа дотук?

— Два сребърни полумесеца.

Тя се намръщи.

— Нали ти платих?

— За виното, да. Но спа цяла нощ, цял ден и цяла вечер в стаята — а и за тая нощ трябва да ти взема, защото е много късно да се опитваш да наемаш вече другаде. А и тази бутилка тук…

— Не съм я поръчвала — отвърна тя. — Но ако ти е останала някаква храна…

— Все ще намеря нещо.

Тя отвори кесийката си и извади два полумесеца.

— Дръж. Стига да е и за стаята за тази нощ.

Той кимна.

— Значи не искаш виното?

— Не. Савракска бира, ако имаш.

Кръчмарят прибра бутилката и тръгна към кухнята.

От двете страни я сбутаха. Жените парду.

— Виждаш ли ги ония грал? — попита я едната и кимна към близката маса. — Искат да им потанцуваш.

— Не искат — отвърна Апсалар.

— Искат — настоя другата. — Даже ще си платят. Стъпваш като танцьорка, това всички го видяхме. Не искаш да ги ядосаш, нали?

— Не искам. Точно затова няма да им танцувам.

Това явно обърка двете парду. Междувременно кръчмарят се върна с половница бира и тенекиена паница с козешка супа. От мазнината отгоре стърчаха бели косми, може би за да докажат произхода. Добави и комат черен хляб.

— Така добре ли е?

Тя кимна.

— Благодаря. — Обърна се към жената, която я бе заговорила първа. — Танцьорка съм на Сянка. Това им кажете, парду.

Двете жени моментално се отдръпнаха, а Апсалар се подпря на тезгяха и се заслуша в съсъците, понесли се из кръчмата. Изведнъж усети, че около нея се е отворило доста широко пространство. Съвсем добре.

Кръчмарят я гледаше напрегнато.

— Пълна си с изненади — измърмори. — Тоя танц е забранен.

— Знам.

— Ти си от Кюон Тали — продължи той по-тихо. — Итко Кан, предполагам, по дръпнатите ти очи и тази черна коса. Не бях чувал за Танцьори на Сянка от Итко Кан. — Наведе се към нея. — Аз съм роден край Грис, нали разбираш. Бях в редовната пехота на Дасем, забиха ми копие в гърба още в първата битка — и толкова. Изтървах Ю’Гатан, за което всеки ден благодаря на Опонн. Разбираш. Не видях как умира Дасем и съм благодарен за това.

— Но все пак имаш доста за разказване — каза Апсалар.

— И още как. — Той кимна многозначително. После я изгледа рязко, изсумтя и се обърна.

Тя хапна няколко залъка, отпи от бирата и болката позаглъхна.

Малко по-късно махна на кръчмаря и той се приближи.

— Излизам. Искам обаче да задържа стаята, да не търся другаде.

Той сви рамене.

— Нали я плати. Заключвам на четвъртата камбана.

Тя тръгна към вратата. Пазачите на кервани я проследиха с очи, но никой не понечи да я последва — поне не и веднага.

Надяваше се да са се вслушали в предупреждението й. Вече бе готова да убие някого тази нощ; и един щеше да стигне, ако питаха нея.

Пристъпи навън и за миг спря. Вятърът беше замрял. Звездите се провиждаха като размазани мушици зад булото ситна прах, все още слягаща се след бурята. Въздухът беше хладен. Апсалар придърпа наметалото, нагласи копринения шал над устата си и тръгна наляво. На пресечката с първата тясна уличка, потънала в дълбоки сенки, се шмугна в сумрака и изчезна.

Само след няколко мига двете парду се промъкнаха тихо към уличката, спряха и се взряха в криволичещия проход. Там нямаше никого.

— Истината каза — изсъска едната и направи с ръка знака „зло да пази“. — Тя върви в сенките.

Другата кимна и отвърна:

— Трябва да съобщим на новия си господар.

Тръгнаха си.

Застанала в лабиринта на Сянка, Апсалар погледа още десетина мига двете призрачни на вид парду, които сякаш потръпваха и ту изникваха, ту чезнеха в небитието. Любопитна беше кой ли е господарят им, но тази диря щеше да проследи някоя друга нощ. Обърна се и заоглежда изтъкания от сенки свят, в който се бе озовала. Безжизнен град във всички посоки. Нищо общо нямаше с Ерлитан — примитивна груба архитектура, засводени входове с каменни трегери към тесни проходи между високи стени. Никой не вървеше по тесните калдъръми. Сградите от двете страни на проходите бяха на по два етажа, с плоски покриви, прозорци не се виждаха. Само високи тесни входове зееха черни в мътния сумрак.

Дори в спомените на Котильон нямаше нищо за този облик на селението на Сянка, но това не беше необичайно. Като че ли съществуваха неизброими пластове и късовете на разбития лабиринт и бяха много по-обширни, отколкото можеше да се очаква. Селението бе в непрестанно движение, обвързано с някаква своенравна сила на преселение, движеше се безспирно през тленния свят. Небето горе беше оловносиво — онова, което минаваше за нощ в Сянка; а въздухът — душен и топъл.

Една от задните улички водеше към централния плосък хълм на Ерлитан, Джен’раб, свещения някогашен участък на Короната на Фалад, а сега — грамада от руини. Тя се отправи натам, приковала очи в извисяващите се почти прозрачни камари поломен камък. Уличката излизаше на площад, четирите стени бяха обрамчени със забити в тях железни пранги. Два чифта все още държаха оковани мъртви тела, изсъхнали и прашни, черепите, с олющена кожа, бяха отпуснати върху крехките кости на гърдите; едното тяло беше в края срещу нея, другото — в дъното откъм лявата стена. Близо до десния ъгъл на отсрещната стена имаше портал.

Обзета от любопитство, Апсалар се приближи до по-близката фигура. Не можеше да е сигурна, но като че ли беше Тайст, може би Андий, а може би Едур. Дългата права коса на трупа беше безцветна, избеляла от времето. Облеклото беше изгнило, останали бяха само няколко сгърчени ивици кожа и ръждясали парчета метал. Когато се надвеси над него, прахта до тялото се завихри и тя вдигна учудено вежди, щом пред очите й бавно се надигна сянката. Прозрачна кожа, костите — странно сияещи, изпито лице с хлътнали черни очи.

— Тялото е мое — изшепна сянката и кокалести пръсти задращиха във въздуха. — Не можеш да го имаш.

Езикът беше на Тайст Андий и Апсалар даже се изненада, че го разбира. Спомените на Котильон и знанието, скрито в тях, все още я стъписваха понякога.

— Че какво да правя с тялото? — попита тя. — Имам си свое в края на краищата.

— Не и тук. Виждам само един призрак.

— Аз също.

Май изненада сянката.

— Сигурна ли си?

— Умряла си отдавна. Стига тялото във веригите да е твое.

— Мое ли? Не. Поне не мисля така. Би могло и да е. Защо не? Да, мое беше, някога, много отдавна. Познавам го. Ти си призракът, не аз. Никога не съм се чувствала по-добре всъщност. Докато ти изглеждаш… зле.

— Все едно, нямам никакъв интерес да крада труп — рече Апсалар.

Сянката се пресегна и забърса провисналата бяла коса на трупа.

— Хубава бях, знаеш ли. Много ми се възхищаваха, много ме гонеха младите воини от племето. Навярно все още съм, и само духът ми е станал толкова… опърпан. Кое е по-видимо за смъртното око? Живата прелест на зрялата плът или нещастната отрепка, криеща се под нея?

Апсалар потръпна и извърна очи.

— Зависи. Поне така мисля. От това колко внимателно гледаш.

— И колко ясен е взорът ти. Да, съгласна съм. А красотата — тя отминава толкова бързо, нали? Но страданието, ах, страданието си остава.

Откъм другия труп, увиснал в оковите си, изсъска друг глас:

— Не я слушай! Кучко измамна, виж докъде я докарахме! По моя вина, а? О, не, аз бях честната. Всеки го знае това — и по-хубавата при това, не й позволявай да те убеждава в противното! Ела насам, скъпи ми призрако, и чуй истината!

Апсалар се изправи.

— Не аз съм призракът тук…

— Лицемерка! Нищо чудно, че предпочиташ нея пред мен!

Вече можеше да види другата сянка, близначна на първата, надвиснала над собствения си труп или поне над тялото, на което държеше като на свое.

— Как се озовахте двете тук? — попита Апсалар.

Втората сянка посочи първата.

— Тя е крадла!

— Ти също! — изсъска първата.

— Аз само те последвах, Телораст! „О, я да направим един взлом в Цитаделата на Сянка! Нали там няма никой в края на краищата! Може да си излезем неописуемо богати!“ Защо ти повярвах? Глупачка бях…

— Е — прекъсна я другата, — виж, за това поне и двете сме съгласни.

— Няма смисъл да стоите тук — каза Апсалар. — Труповете ви изгниват, но тези окови никога няма да ги пуснат.

— Ти служиш на новия господар на Сянка! — Второто привидение като че ли се беше възбудило ужасно. — Онзи нещастен, мазен, долен…

— Млъкни! — изсъска първото привидение, Телораст. — Той ще се върне да ни тормози още! Аз поне нямам никакво желание да го виждам пак. Нито ония проклети Хрътки. — Призракът се обърна към Апсалар. — Прелюбезни слуга на възхитителния нов господар, да отговоря на въпроса ти, ние наистина с удоволствие бихме напуснали това място. Но къде да отидем, уви? — Махна вяло с тънката си кокалеста ръка. — Извън града има ужасни същества. Коварни, гладни, безчетни! Виж, ако си имахме придружител…

— О, да — подвикна второто привидение, — придружител, до някоя от портите — скромна, мимолетна отговорност, но бихме били преблагодарни.

Апсалар изгледа двете същества и попита:

— Кой ви окова тук? И ми кажете истината, иначе няма да получите помощ от мен.

Телораст се поклони дълбоко, после сякаш се присви още по-ниско и чак след миг Апсалар осъзна, че раболепничи.

— Самата истина, не бихме лъгали за това. По-ясен спомен и по-почтено разказан няма да чуеш в никое селение. Беше господар на демони…

— Със седем глави! — намеси се другото и заклати глава в едва сдържана възбуда.

Телораст се сви.

— Седем глави ли? Седем ли бяха? Хм, може пък и да са били. Що не? Да, седем глави!

— И коя глава твърдеше, че е господарят? — попита Апсалар.

— Шестата!

— Втората!

Двете привидения се изгледаха с гняв, после Телораст вдигна кокалест пръст.

— Точно тъй! Шестата отдясно, втората отляво!

— О, добре — изтананика второто.

Апсалар се обърна към призрака.

— Името на твоята приятелка е Телораст — твоето какво е?

То трепна, закима и започна да се кланя угоднически, чак вдигаше облачета прах.

— Принц… Жестокия цар. Убиеца на Вси врази. Вдъхващия страх. Онзи, комуто се кланят. — Поколеба се, после продължи: — Принцеса Свенливка? Възлюблена от хиляда герои, все мъже с яки мишци и сурови лица, до един! — Трепна, замърмори под нос, почеса се по лицето. — Боен Главатар. Не, змей с двайсет и две глави, с девет крила и единайсет хиляди нокти. Само да мога…

Апсалар скръсти ръце.

— Името ти.

— Кърдъл.

— Кърдъл?

— Да, точно така.

— И стигнахме до тази жалка кончина — намеси се Телораст. — Трябваше уж да наблюдаваш пътя — изрично ти казах да наблюдаваш пътя…

— Наблюдавах го!

— Но не можа да видиш Хрътката Баран…

— Видях го Баран, само че наблюдавах пътя.

— Добре, добре — прекъсна ги с въздишка Апсалар. — Защо трябва да ви придружавам обаче? Дайте ми една причина, моля ви. Само една причина.

— Защото сме верни спътници — отвърна Телораст. — Ще останем до теб какъвто и ужасен край да те сполети.

— Ще пазим разкъсаното ти тяло за вечността — добави Кърдъл. — Или поне докато не намине някой друг…

— Стига да не е Господарят на бездната.

— Е, това си се подразбира, Телораст — рече Кърдъл. — Не го обичаме него.

— И Хрътките…

— Разбира се…

— И Сенкотрон, и Котильон, или някой Апториан, или някой от ония…

— Добре! — вресна Кърдъл.

— Ще ви придружа — каза Апсалар. — До някоя порта. Откъдето можете да напуснете това селение, след като явно това е желанието ви. Най-много да влезете през Портата на Гуглата, което ще е милост за всички освен за самия Качулат.

— Тя не ни харесва — простена Кърдъл.

— Не го казвай на глас това — сопна се Телораст. — Току-виж наистина го разбрала. Засега не е сигурна, а това е добре за нас, Кърдъл.

— Не била сигурна? Нямаш ли уши? Тя току-що ни обиди!

— Това не значи, че не ни харесва. Не е задължително. Подразнили сме я може би, но пък ние дразним всички. Или по-точно ти дразниш всички, Кърдъл. С неблагонадеждността си.

— Не е вярно, Телораст!

— Хайде — подкани ги Апсалар и тръгна към отсрещния портал. — Имам да свърша някои неща тази нощ.

— Ами тези тела? — попита Кърдъл.

— Ще си останат тук. — Обърна се към двете привидения. — Или идвате, или не. От вас зависи.

— Но ние ги обичахме тези тела…

— Спокойно, Кърдъл — рече с утешителен тон Телораст. — Ще си намерим други.

Апсалар тръгна към тесния проход.

Двата призрака заприпкаха след нея.

Дъното на коритото бе покрито с безумна плетеница от пукнатини — глинестите наноси на старото езеро се бяха спекли от десетилетия слънце и зной. Вятър и пясъци бяха излъскали повърхността тъй, че блестеше на лунната светлина като плочи сребро. Дълбок, хлътнал кладенец, обкръжен с нисък тухлен зид, бележеше най-дълбоката точка на езерото.

Съгледвачите на колоната на Леоман вече бяха стигнали до кладенеца, слезли бяха да го огледат, докато ядрото конни воини се изсипваше в пресъхналата котловина. Бурята бе отминала, в небето проблясваха звезди. Изтощените коне и изтощените бунтовници бавно напредваха през напуканата, нашарена като от гигантска паяжина твърд. Нощни пеперуди прехвърчаха над главите на конниците, въртяха се и кръжаха да избягат полетелите на лов гущери ризан, които се рееха сред тях като миниатюрни дракони. Несекваща война горе, накъсана от пукащи черупки и тънките металически смъртни писъци на нощните пеперуди.

Коураб Билан Тену’алас се наведе напред — седлото изскърца — и се изплю. С яд, като проклятие на тези хрущящи и кънтящи екове на битка. А и за да махне вкуса на прах от устата си. Хвърли поглед към мълчащия Леоман. Оставили бяха зад себе си мъртви коне — почти всеки от бойците яздеше втория или третия си кон. Поне десетима воини не бяха устояли на скоростта през изтеклия ден, по-стари мъже, които бяха мечтали за сетна битка срещу омразните малазанци под благословения взор на Ша’ик, само за да видят как с измяна тази възможност бе съсипана. Немалко духове бяха сломени в този разбит полк, знаеше Коураб. Лесно беше да се разбере как човек губи надежда.

Ако не беше Леоман от Вършачите, самият Коураб отдавна щеше да се е предал — щеше да се измъкне в понесените от вихрите пясъци, за да потърси съдбата си, да смъкне отличията на войник бунтовник и да уседне в някой далечен град, със спомени за отчаяние, терзаещи сянката му, докато Пастирът на душите не дойде да си го прибере. Ако не беше Леоман от Вършачите.

Стигнаха до кладенеца, разпръснаха се да оформят лагерния кръг около животворната вода. Коураб дръпна юздите миг след като го стори Леоман и двамата слязоха; ботушите им изпращяха върху килима от кости и люспи на отдавна измряла риба.

— Коураб, ела с мен — рече Леоман.

Тръгнаха на север и се отдалечиха на петдесетина крачки от последните постове, сами сред напуканото корито. Коураб забеляза една хлътнатина, в която стърчаха буци глина. Извади камата си, наведе се и откърти една буца. Разчупи я, извади сврялата се вътре жаба, измъкна я и се върна при командира си.

— Неочаквана гощавка. — Откъсна едно сбръчкано краче и захапа коравото, но сладко месо.

Леоман го изгледа на лунната светлина.

— Ще имаш странни сънища, ако ядеш това, Коураб.

— Сънища с духове, да. Те не ме плашат, командире. Перата ме плашат.

Леоман развърза шлема си и го свали. Погледна нагоре към звездите и рече:

— Какво искат войниците ми от мен? Към невъзможна победа ли съм длъжен да ги поведа?

— Ти си предопределен да носиш Книгата — отвърна Коураб с уста, пълна с месо.

— А богинята е мъртва.

— Дрижна е нещо повече от оная богиня, командире. Апокалипсисът е повече от всичко.

Леоман го изгледа накриво.

— Все още успяваш да ме изненадваш, Коураб Билан Тену’алас, след всичките тези години.

Доволен от похвалата или от онова, което взе за похвала, Коураб се усмихна, после изплю едно кокалче и отвърна:

— Имах много време да помисля, командире. Докато яздехме. Мислил съм дълго и тези мисли тръгнаха по странни пътеки. Ние сме Апокалипсисът. Последната армия на бунта. И вярвам, че сме предопределени да покажем на света истината за това.

— Защо го вярваш?

— Защото ни водиш ти, Леоман от Вършачите, и не си от тия, дето ще се шмугнат в някоя дупка като пълзящ мийр-рат. Нашият път води към нещо… знам, мнозина тук гледат на това като на бягство, но аз — не. Не и непрекъснато поне.

— Мийр-рат. — Леоман се замисли. — Това беше името на онези ядящи гущери плъхове в Джен’раб, в Ерлитан.

Коураб кимна.

— С дългите тела, с люспестите глави, да.

— Мийр-рат — повтори Леоман странно умислен. — Почти невъзможно е да се хванат. Могат да се промушват през цепнатини, през които и змия трудно ще пропълзи. Черепи със стави…

— Кости като зелени клонки, да. — Коураб осмука черепчето на жабата и го запокити встрани. Загледа как разпери криле и литна. Погледна командира си. — Ужасни животинчета, направо не са за гледане. Подплашат ли се, шмугват се в първата дупка, която им се мерне, колкото и малка да е. Една жена умряла с мийр-рат в носа, така поне чух. Заклещят ли се, почват да дъвчат. Пера навсякъде.

— Е, явно никой не ги държи за домашни любимци — каза Леоман, гледаше звездите. — Тръгнали сме към своя Апокалипсис, нали? Хм. Е…

— Можем да оставим конете — каза Коураб. — И просто ще полетим. Ще е много по-бързо.

— Но няма да е учтиво, нали?

— Вярно. Доблестни животни са това конете. Ти ще ни водиш, Крилати, и ще надделеем.

— Невъзможна победа.

— Много невъзможни победи, командире.

— Една би стигнала.

— Добре — рече Коураб. — Една тогава.

— Не го искам това, Коураб. Изобщо не го искам. Мисля си да я разпусна тази армия.

— Няма да стане, командире. Ние се връщаме в родното си място. Сезонът е за това. Да си свиваме гнездата на покривите.

— Мисля, че е време да поспиш — каза Леоман.

— Прав си. Ще поспя.

— Върви. Аз ще остана тук още малко.

— Ти си Леоман от Перата и ще бъде както кажеш. — Коураб отдаде чест и закрачи обратно към лагера, с неговата гмеж от едри лешояди. Не беше толкова лошо, разсъди той. Лешоядите оцеляваха, защото други твари не можеха, в края на краищата.

Останал сам, Леоман продължи да се взира в нощното небе. Ех, онзи Тоблакай да беше до него сега. Гигантският воин беше сляп за несигурността. „Но и му липсва тактичност.“ Здравият кривак на логиката на Карса Орлонг нямаше да допусне никакво прикриване на неприятни мисли.

Мийр-рат. Трябваше да поразмисли за това.

— Не можеш да влезеш тука с тия неща!

Воинът великан погледна през рамо към влачещите се глави, после вдигна Сеймар Дев от седлото, пусна я на земята и слезе и той. Изтупа прахта от кожите си, пристъпи към стража на портата, сграбчи го и го запокити в една кола наблизо.

Някой изкрещя и млъкна, щом воинът се извъртя.

На двайсет крачки по улицата, в падащия сумрак, вторият страж тичаше презглава към стражевата постройка явно, за да вдигне другарите си. Сеймар въздъхна.

— Не започваш добре, Карса Орлонг.

Стражът сред купчината парчетии от строшената кола не помръдваше.

Карса я изгледа накриво.

— Всичко си е наред, жено. Гладен съм. Намери ми хан, с конюшня.

— Ще трябва да вървим бързо, а аз поне не ставам за това.

— Пречка ще се окажеш май — рече Карса Орлонг.

Някъде наблизо забиха в тревога камбани.

— Качи ме пак на коня си — каза Сеймар — и ще ти покажа пътя. Не че ще свърши работа.

Той се приведе.

— И внимавай, моля те — кракът ми няма да издържи повече блъскане.

Карса Орлонг я изгледа с отвращение.

— Мекушава си. Като всички деца. — Но този път не беше толкова небрежен, когато я вдигна на коня.

— Надолу, по ей онази улица — каза тя. — По-далече от камбаните. Има един хан, на улица „Тросфаладан“, не е далече. — Погледна надясно и видя отделение стражи, появило се на главната улица. — Побързай, ако не искаш да изкараш тази нощ в килия.

Бяха се насъбрали граждани. Един отиде при мъртвия или изпаднал в несвяст войник да го огледа. Друг се оплакваше за строшената си кола и сочеше Карса — но само когато воинът не гледаше към него.

Поеха по улицата, минаваща успоредно на древната крепостна стена. Сеймар изгледа смръщено тълпата зяпачи и извика високо:

— Аз съм Сеймар Дев. Да ви прокълна ли искате? Кой да е пръв?

Карса я погледна през рамо.

— Ти вещица ли си?

— Не го ли разбра досега?

— А ако те бях оставил на пътя, щеше ли да ме прокълнеш?

— Естествено.

Той изсумтя, нищо не каза десетина крачки, после отново се обърна.

— Защо не призова духове да те изцерят?

— Нямах с какво да се пазаря — отвърна тя. — Духовете, които можеш да намериш из пустините, са гладни създания, Карса Орлонг. Алчни и неблагонадеждни.

— Не може да си кой знае каква вещица тогава, щом трябва да се пазариш. Защо просто не ги обвържеш и да ги накараш да ти изцерят крака?

— Онзи, който обвързва, рискува да обвържат и него. По тоя път няма да тръгна.

Нищо не й отвърна на това.

— Ето я улица „Тросфаладан“. Виждаш ли онази голяма сграда с оградения с висока стена двор до нея? Ханът на Дървото се нарича. Побързай, преди стражите да са стигнали до ъгъла.

— Все едно, ще ни намерят — отвърна Карса. — Ти не си изпълни задачата.

— Не аз натресох онзи страж в колата!

— Той ме обиди. Трябваше да го предупредиш.

Стигнаха до двукрилата порта на двора.

От ъгъла зад тях отекнаха викове. Сеймар се извъртя на коня и видя тичащите към тях стражи. Карса измъкна огромния кремъчен меч.

— Почакай! — викна тя. — Нека първо поговоря с тях, воине, иначе ще трябва да се биеш с цялата градска стража.

Той я изгледа и попита:

— Заслужават ли милост?

Сеймар го зяпна за миг, после кимна и каза:

— Ако не те, поне семействата им.

— Арестуван си! — чу се вик.

Татуираното лице на Карса потъмня.

Сеймар се смъкна от гърба на коня, изпъшка, закуца и застана между великана и стражите — всички бяха извадили ятагани и се развръщаха на улицата. Зад тях се сбираше тълпа зяпачи. Тя вдигна ръце и каза високо:

— Просто стана недоразумение.

— Сеймар Дев — изръмжа един от мъжете. — Ти по-добре се дръпни, това не е твоя работа…

— Моя е, капитан Инашан. Този воин ми спаси живота. Фургонът ми се счупи в пустинята, а аз си счупих крака — виж ме. Умирах. Затова призовах дух от дивите земи.

Капитанът изгледа ококорено Карса Орлонг.

— Това е дух?

— Точно така — отвърна Сеймар. — Дух, който, разбира се, не знае нашите порядки. Стражът на портата се държа по начин, който духовете възприемат като враждебност. Той жив ли е?

Капитанът кимна.

— Само в безсъзнание, нищо повече. — После посочи отрязаните глави. — Това какво са?

— Трофеи — отвърна тя. — Демони. Измъкнали се от селението си и се приближаваха към Угарат. Ако този дух не ги беше убил, щяха да връхлетят върху нас. А след като и един читав маг не е останал в Угарат, много щяхме да я закъсаме, наистина.

Капитан Инашан присви очи и изгледа Карса.

— Разбираш ли думите ми?

— Дотук бяха съвсем прости — отвърна воинът.

Капитанът се навъси.

— Истината ли казва тя?

— Повече, отколкото схваща, но все пак има и неистини в разказа й. Не съм дух. Аз съм Тоблакай. Бивш телохранител на Ша’ик. Но тази жена се пазари с мен като с дух. Освен това нищо не знаеше — нито откъде ида, нито кой съм, тъй че като нищо може да си е въобразила, че съм дух от дивите земи.

При споменаването на Ша’ик откъм стражите и тълпата се надигнаха гласове и Сеймар видя как просветна лицето на капитана, най-сетне разбрал кой стои пред него.

— Тоблакай, спътникът на Леоман от Вършачите. Славни неща чухме за теб. — Посочи с ятагана си кожата на раменете на Карса. — Убиец на соултейкъни, бяла мечка. Палач на предателите на Ша’ик в Рараку. Разправят, че си убил демони в нощта, преди да загине Ша’ик — добави той, без да откъсва очи от гнилите очукани глави. — А когато била посечена от адюнктата, си тръгнал да се изправиш срещу малазанската армия — и те отказали да се бият с тебе.

— Има малко истина в думите ти — отвърна Карса. — Като изключим думите, които размених с малазанците…

— Един от ближните на Ша’ик — бързо заговори Сеймар, усетила, че воинът се кани да каже нещо неблагоразумно. — Как бихме могли ние, от Угарат, да не те приемем радушно? Малазанският гарнизон беше прогонен от този град и сега мрат от глад в цитаделата Моравал, оттатък реката, обсадени и без надежда за помощ.

— За това грешиш — каза Карса.

Искаше й се да го изрита. Но пък при последния ритник беше пострадала, нали така? „О, добре, вол такъв, иди и се обеси сам.“

— Какво имаш предвид? — попита капитан Инашан.

— Въстанието е разбито, малазанците си възвръщат десетки и десетки градове. Рано или късно ще дойдат и тук. Съветвам ви да сключите мир с гарнизона.

— Това няма ли да те изложи на риск? — попита Сеймар.

Воинът оголи зъби.

— Моята война свърши. Ако не могат да приемат това, ще ги избия всичките.

Арогантни думи, но никой не се изсмя. Капитан Инашан се поколеба, после прибра ятагана си в ножницата; войниците му го последваха.

— Чухме за провала на въстанието. За малазанците в укреплението — уви, може би вече е твърде късно. Заклещени са там от месеци. И от доста време никого не са виждали по бойниците…

— Аз ще отида там — заяви Карса. — Трябва да се направи предложение за мир.

— Разправят, че Леоман бил жив — каза Инашан. — Че предвожда последната армия и се е заклел да продължи да се бие.

— Леоман е тръгнал по своя си път. На ваше място не бих вложил вяра в този път.

Съветът не беше приет добре. Чу се ропот, но Инашан се обърна към войниците и вдигна ръка да млъкнат.

— Тези въпроси трябва да се поставят пред Фалада. — Обърна се отново към Карса. — Тази нощ в Хана на Дървото ли ще отседнеш?

— Да, макар че не е направен от дърво и би трябвало да се нарича Ханът на Тухлата.

Сеймар се засмя.

— Това го кажи на собственика, Тоблакай. Капитане, приключихме ли?

Инашан кимна.

— Ще пратя лечител да ти оправи крака, Сеймар Дев.

— В замяна благославям тебе и ближните ти, капитане.

— Твърде щедра си — отвърна той и се поклони.

Отделението си тръгна. Сеймар се обърна и изгледа гигантския воин.

— Тоблакай, как си могъл да оцелееш толкова дълго в Седемте града?

Той я изгледа отгоре, после напъха каменния меч в ремъците на гърба си.

— Не е създадена броня, която да устои на истината…

— Особено ако е подкрепена с този меч?

— Да, Сеймар Дев. Виждам, че на децата не отнема много време да проумеят това. Дори тук, в Седемте града. — Бутна портите и ги разтвори. — На Хавок ще му трябва ясла по-далече от другите животни… поне докато не поутоли глада си.

— Никак не ми харесва това — измърмори Телораст, пристъпваше нервно от крак на крак.

— Това е порта — рече Апсалар.

— Но накъде води? — попита Кърдъл, клатеше призрачната си глава.

— Навън. Към Джен’раб, в град Ерлитан. Там отивам аз.

— Тогава там отиваме и ние — заяви Телораст. — Има ли тела там? Дано. Хубава, здрава плът.

Тя изгледа накриво двата призрака.

— Каните се да крадете тела, за да приютите в тях духовете си? Не мога да позволя това.

— О, това не бихме го направили — отвърна Кърдъл. — Ще е притежаване, а това е трудно, много трудно. Спомените се омесват, водят до объркване, нелогичност…

— Така си е — рече Телораст. — А ние сме страшно логични, нали? Не, скъпа, телата… просто така, харесват ни. Те… утешават ни. Ти например. Ти си голяма утеха за нас, макар че още не ти знаем името.

— Апсалар.

— Тя е мъртва! — вресна Кърдъл. После се обърна към Апсалар. — Знаех си, че си призрак!

— Наречена съм на Господарката на крадците. Не съм нея по плът.

— Май не лъже — каза Телораст на Кърдъл. — Ако помниш, Апсалар изобщо не приличаше на тази. Истинската Апсалар беше Имасс, или почти Имасс. И не беше много дружелюбна…

— Защото ти й обра храмовата хазна — отвърна Кърдъл, вихреше се на малки прашни облачета.

— Още преди това. Определено недружелюбна, докато тази Апсалар, тази тук, е мила. Сърцето й се пръска от топлина и щедрост…

— Хайде стига — прекъсна ги Апсалар и отново се обърна към портата. — Както споменах, тази порта води към Джен’раб… за мен. За вас двете, разбира се, като нищо може да води към Царството на Гуглата. Не поемам отговорност за това, ако се озовете пред Портата на смъртта.

— Царството на Гуглата? Портата на смъртта? — Телораст започна да се мести насам-натам — доста странно движение: Апсалар със закъснение осъзна, че трябва да е крачене, макар че призракът беше затънал отчасти в земята и по-скоро приличаше на оране. — Това не ни плаши. Ние сме твърде силни. Твърде мъдри. Твърде хитри.

— Ние бяхме велики магове някога — каза Кърдъл. — Некроманти, Бродници на духа. Чародеи. Владетели на Мрачни замъци. Господари на Хилядата лабиринта…

— Господарки, Кърдъл. Господарки на Хилядата лабиринта.

— Да, Телораст. Господарки, разбира се! Чаровни господарки, отпуснати, знойни, усмихващи се превзето понякога…

Апсалар тръгна през портата.

Стъпи върху натрошена зидария в основите на срутена стена. Нощният въздух беше студен, звездите — рязко очертани в небето.

— … и даже Каллор трепереше от страх пред нас, не е ли вярно, Телораст?

— О, да, трепереше.

Апсалар въздъхна и каза:

— Избегнали сте царството на Гуглата, виждам.

— Драскаха там някакви непохватни ръчици. — Кърдъл изсумтя. — Бяхме прекалено бързи.

— Както винаги — добави Телораст. — Що за място е това? Всичко е срутено…

Кърдъл се изкатери на стената.

— Не, грешиш, Телораст, както обикновено. Виждам сгради по-натам. Осветени прозорци. Самият въздух гъмжи от живот.

— Това е Джен’раб — каза Апсалар. — Древният център на града, който е рухнал преди много време, от собствената си тежест.

— Както се полага на всички градове рано или късно — отбеляза Телораст, докато се опитваше да вдигне парче тухла. Но ръката й безпомощно се хлъзна през него. — О, ние сме съвсем безполезни в това селение.

Кърдъл изгледа отгоре спътницата си.

— Трябват ни тела…

— Казах ви вече…

— Не бой се, Апсалар — отвърна благо Кърдъл. — Няма да те оскърбим прекомерно. Телата не е нужно да са разумни, в края на краищата.

— Има ли тук същества като Хрътките? — попита Телораст.

— Хрътките са разумни, тъпачко! — изсумтя Кърдъл.

— Но са тъпи!

— Не чак толкова тъпи, че да се хванат на хитрините ни, нали?

— А имбрюли има ли тука? Стантари? Лутури — тука лутури има ли? Онези люспестите, с дългите опашки, дето хващат, с очи, като очите на прилепи пурлит…

— Няма — отвърна Апсалар. — Такива същества тука няма. — Намръщи се. — Тези, дето ги спомена, са от Старвалд Демелайн.

За миг двата призрака се смълчаха, после Кърдъл излази по стената, докато призрачното й лице не се озова срещу Апсалар.

— Наистина? Виж, това вече е странно съвпадение…

— Но все пак говорите езика на Тайст Андий.

— Тъй ли? Хм, това е още по-странно.

— Изумително — съгласи се Телораст. — Ние, хм, решихме, че това е езикът, който ти говориш. Родният ти език, в смисъл.

— Защо? Аз не съм Тайст Андий.

— О, не си, разбира се. Е, слава на Бездната, че това поне се изясни. Оттук къде отиваме?

Апсалар помисли за миг.

— Предлагам двете да останете тук. Тази нощ трябва да свърша някои задачи, а не са подходящи за компания.

— Крадешком ти се иска, нали — прошепна Телораст, беше се присвила. — Виждаме го ние това, знаеш ли. Нещо от крадците има у тебе. Сродни души сме трите, мисля. Крадла, да, и нещо по-тъмно, може би.

— Разбира се, че по-тъмно — каза Кърдъл от стената. — Слуга е на Сенкотрон, Покровителя на убийците. Кръв ще се пролива тази нощ и ще я пролива нашата смъртна спътница. Убийца е тя, трябваше да го разберем, след като сме срещали безброй убийци. Само я виж, Телораст, смъртоносни оръжия носи по себе си…

— И мирише на вкиснало вино.

— Стойте тука — каза Апсалар. — И двете.

— А ако не искаме? — попита Телораст.

— Тогава ще съобщя на Котильон, че сте избягали, и той ще прати Хрътките по дирите ви.

— В робство ли ни обвързваш? Хващаш ни със заплахи ли? Кърдъл, измамени сме!

— Дай да я убием и да й откраднем тялото!

— Я недей, Кърдъл. Нещо у нея ме плаши. Е, добре, Апсалар, която не си Апсалар, ще останем тука… известно време. Докато не се уверим, че си мъртва или нещо още по-лошо, ще останем тука.

— Или докато не се върнеш — добави Кърдъл.

Телораст изсъска някак странно, по змийски, и рече:

— Да, идиотко, това е другата възможност.

— Тогава защо не го каза?

— Защото е очевидно, затова. Защо да си хабя дъха да споменавам очевидното? Важното е, че оставаме тук. Това е важното.

— Може да е важното за тебе — изръмжа Кърдъл, — но не е задължително да е важното и за мене, не че ще си хабя дъха да ти обяснявам каквото и да било, Телораст.

— Защо винаги си толкова елементарна, Кърдъл?

— Стига — прекъсна ги Апсалар. — Млъкнете и ме чакайте тук, докато се върна.

Телораст се отпусна на камъните на стената и скръсти ръце.

— Да, да. Върви. Все ни е едно.

Апсалар бързо се запровира между купчините камънаци, искаше да се отдалечи колкото може повече от двата призрака, преди да потърси скритата диря, която, ако всичко минеше добре, щеше да я отведе до жертвата й. Изруга наум сантименталността си, която я бе направила толкова слаба и нерешителна, че да се обвърже с два побъркани духа. Знаеше, че ако ги изостави, няма да е по-добре. Оставени сами, щяха да завихрят ужасни поразии из Ерлитан. Прекалено се стараеха да я убедят колко безвредни са, а и не случайно бяха оковани в Селението на Сянка — лабиринт, гъмжащ от осъдени на вечен затвор същества, малко от които можеха с право да пледират за невинност.

В лабиринта на Сянка не съществуваше видим дом на Азат и заради това в справянето със заплахите се прилагаха по-банални методи. Или така поне изглеждаше за Апсалар. Буквално всеки по-траен обект беше омотан с неразкъсваеми вериги и в прахта лежаха заровени тела, оковани в тези вериги. Двамата с Котильон се бяха натъквали на менхири, могили, древни дървета, каменни стени и канари, приютили неизброими пленници — демони, асценденти, привидения и духове. В средата на един каменен кръг бяха оковани три дракона, привидно уж мъртви, но плътта им нито се съсухряше, нито гниеше, и прах бе покрила широко отворените им очи. Това страховито място бе посетено от Котильон и в спомена се бе утаило смътно безпокойство — нещо повече се таеше в тази среща, подозираше тя, но паметта й не можеше да обхване целия живот на Котильон.

Чудеше се кой ли е оковал всички тези същества. Чия неведома сила бе могла да надвие три дракона? Толкова много неща в селението на Сянка оставаха непонятни за нея. А и за Котильон, както подозираше.

Кърдъл и Телораст говореха езика на Тайст Андий. И въпреки това отричаха да познават драконовото селение на Старвалд Демелайн. Срещали бяха Господарката на крадците, отдавна изпаднала от пантеона, макар че, ако в легендите на Даруджистан се съдържаше някаква истина, тя се беше появила за малко преди столетие, само за да изчезне отново.

„Опитала се да открадне луната.“ Една от първите истории, които й бе разказал Крокъс, след като Котильон така внезапно бе напуснал ума й. Приказка с местен привкус, която да подсили местния култ, навярно. Признаваше си, че изпита малко любопитство. Богинята й беше съименничка в края на краищата. „Имасс? — Не съществуваха никакви иконични изображения на Господарката — което бе доста странно, може би забрана, наложена от храмовете. — Какви са символите й? О, да. Отпечатъци от стъпки. И було.“ Реши да разпита призраците по въпроса.

Все едно, беше съвсем сигурна, че Котильон няма да остане доволен от това, че ги е освободила. Сенкотрон щеше да се разгневи. Но това само подсилваше мотивацията й. „Притежавана бях, но вече не съм. Все още служа, но така, както ми харесва на мен, не на тях.“

Дръзки твърдения, но все пак бяха всичко, в което можеше да се вкопчи. Един бог те използва, а след това те захвърля. Инструментът е изоставен, забравен. Вярно, Котильон като че ли не изглеждаше толкова безразличен като повечето богове по този въпрос, но доколко можеше да се разчита на това?

Под лунната светлина Апсалар намери тайната диря, лъкатушеща през руините. Тръгна по нея безшумно, от сянка на сянка, в сърцето на Джен’раб. Стига разсеяни мисли. Трябваше на всяка цена да се съсредоточи, за да не се окаже самата тя жертвата тази нощ.

На предателствата трябваше да се отвърне. Тази задача беше повече за Сенкотрон, отколкото за Котильон, или поне така бе обяснил Покровителят на убийците. Стари сметки за разчистване. Схемите бездруго бяха достатъчно заплетени и объркани, а това положение се влошаваше все повече, доколкото можеше да се съди по вълнението на Сенкотрон в последно време. Нещо от неговото безпокойство беше засегнало и Котильон. Шепнеше се за ново сливане на сили. Много по-мащабно от състоялото се преди, а по някакъв начин Сенкотрон се оказваше в центъра му. „В центъра на всичко.“

Пред очите й се появи хлътналият храмов купол, единствената почти цяла все още сграда толкова навътре в Джен’раб. Присвита зад масивен каменен блок, чиито повърхности бяха нашарени с тайнствени глифове, тя огледа подстъпа. Линиите на възможно наблюдение бяха отвсякъде. Щеше да е голямо предизвикателство, ако имаше наблюдатели, поставени да пазят скрития вход към храма. Длъжна бе да приеме, че има, спотаени в цепнатини и пукнатини от всички страни.

Очите й уловиха движение — идваше откъм храма и се изместваше дебнешком вляво от нея. Твърде далечно, за да може да открои подробности. Тъй или иначе, едно беше ясно. Паякът беше в центъра на гнездото си, приемаше и отпращаше агенти. Идеално. С малко късмет, скритите стражи щяха да приемат, че е една от тези агенти, освен ако, разбира се, нямаше определени пътеки, които трябва да използваш, шаблон, който се променя всяка нощ.

Съществуваше и друга възможност. Апсалар извади дългия тънък шал, наричан телаб, и го уви около главата си. Открити останаха само очите й. Извади ножовете си от каниите, остана неподвижна още няколко мига, за да огледа пътя, по който да мине, и се втурна. Бързото придвижване съдържаше елемента на изненада, а и така ставаше по-трудна мишена. Докато тичаше през отломките, се вслушваше за тежкото изщракване на арбалет, за писъка на металната стрела, прорязваща нощния въздух. Но това не последва. Щом стигна до храма, видя цепнатината, служеща за вход, и продължи към нея.

Шмугна се в тъмното и се спря.

Проходът вонеше на кръв.

Изчака, докато очите й се приспособят, затаи дъх и се вслуша. Нищо. Вече можеше да различи скосения надолу коридор. Запрокрадва се напред и спря пред едно уширение. На прашния под в разширяващата се локва кръв лежеше труп. В отсрещния край на залата имаше завеса, дръпната над някакъв вход. Освен трупа в помещението се виждаха скромни мебели. Горящ мангал мяташе треперлива оранжева светлина. Въздухът горчеше от миризмата на смърт и дим.

Тя пристъпи към безжизненото тяло, без да откъсва очи от закрития със завесата праг. Сетивата й говореха, че зад нея няма никой, но ако се окажеше, че греши, грешката можеше да е фатална. Прибра единия нож, пресегна се и обърна тялото по гръб. Колкото да види лицето.

Мебра. Явно някой беше свършил работата й.

Нещо профуча във въздуха зад нея. Апсалар светкавично се наведе и се превъртя наляво, а металната звезда блесна над нея и разпра завесата. Апсалар приклекна и се обърна към входа.

На прага на залата се появи фигура в плътно сиво облекло. Лявата ръка — с ръкавица — държеше друга желязна звезда, няколкото й върха лъщяха от намазаната отрова. В дясната стискаше нож кетра, извит и с широко острие. Телаб криеше лицето, но около тъмните очи се виждаха многобройни изчертани с бяло татуировки върху черната кожа.

Убиецът пристъпи вътре, без да откъсва очи от нея.

— Глупава жена — изсъска. Мъжки глас, завалена ерлийска реч.

— Южният клан на Семк — каза Апсалар. — Далече си от дома.

— Не трябваше да има свидетели. — Лявата му ръка замахна.

Апсалар се изви. Желязната звезда изсвистя и се удари в стената зад нея.

Убиецът скочи напред. Посече надолу и на кръст с лявата ръка, за да отбие нейната дясна, после заби с ножа кетра към корема й, та острието да посече вътрешностите й. Без успех.

Докато замахваше с лявата си ръка, Апсалар отстъпи вдясно. Долната част на дланта му се стовари силно в бедрото й. Отдръпването й от ножа принуди семка да я последва с оръжието. Но много преди да я достигне, тя вече бе забила своя нож между ребрата му и върхът прониза сърцето откъм гърба.

Семкът се смъкна с приглушен стон, ножът меч се изплъзна от ръката му и той рухна на пода. Издиша сетния си дъх и застина.

Апсалар почисти оръжието си в бедрото му и започна да реже дрехата му. Татуировките продължаваха, покриваха всяка част от тялото му. Съвсем обичайна черта за Южния клан, но стилът не беше на семк. Тайнствено писмо се извиваше на спирала по мускулестите крайници, подобно на глифовете, които бе видяла сред руините извън храма.

Езикът на Първата империя.

С нараснало подозрение, тя обърна тялото, за да открие гърба. И видя потъмнялото петно, груб правоъгълник, над дясната плешка на семка. Там, където бе стояло името му, преди ритуално да бъде изтрито.

Този мъж беше жрец на Безименните.

„О, Котильон, никак няма да ти хареса това.“

— Е?

Телораст вдигна очи.

— Какво „е“?

— Хубава е.

— Ние сме по-хубави.

Кърдъл изсумтя.

— В момента ще трябва да не се съглася с теб.

— Добре де. Ако ти харесва тъмния убийствен тип…

— Питах дали оставаме с нея, Телораст.

— Ако не го направим, Еджуокър[1] много ще ни се ядоса, Кърдъл. Не го искаш това, нали? Той и преди ни се е ядосвал, да не си забравила?

— Нямаше нужда да ми го напомняш това. Значи решено. Оставаме с нея.

— Да — отвърна Телораст. — Докато не намерим начин да се измъкнем от тая бъркотия.

— В смисъл, да ги измамим всички?

— Разбира се.

— Хубаво. — Кърдъл се просна на гръб до поломената стена и се загледа в странните звезди. — Защото искам да си върна трона.

— И аз.

Кърдъл подуши във въздуха.

— Мъртъвци. Пресни.

— Да. Но не е тя.

— Да, не е тя. — Призракът помълча малко и добави: — Не е само хубава значи.

— Не е — съгласи се мрачно Телораст. — Не е само хубава.

[1] Крачещия на ръба. — Б.пр. ↑

2.

Трябва да се приеме за даденост, че мъж, който се окаже най-могъщият на света, най-ужасният, най-гибелен чародей, трябва да има до себе си жена. Но от това, деца мои, не следва, че жена от същия мащаб има нужда от мъж до себе си.

Следователно кой иска да е тиранин?

Госпожа Ву,

Градско училище за скитници и безпризорни, Малаз

1152 г. от Съня на Бърн

Безплътен и полузрим, чезнещ и смътен, мъглив и разсипващ се на струйки дим, Амманас помръдваше нервно на древния Трон на Сянка. Очи като излъскан хематит се бяха приковали в мършавия мъж, който стоеше пред него. Оплешивял, ако не се броеше сиво-черната къделя над ушите и около тила на леко безформения череп. И двете вежди, съперничещи на чорлавата ивица косми в хаотичния си безпорядък, щръкнали и подскачащи в унисон с обърканото и неспокойно меле от чувства по сбръчканото лице.

Субектът мърмореше, при това не съвсем шепнешком:

— Не е толкова страшен, нали? Ту тук, ту там, ту зачезне, ту изникне, колебливо привидение на колебливо намерение, и може би колеблив интелект — най-добре да не му дам да ми отгатне мислите — изглежда строг, не, напрегнат, не, доволен! Не, чакай. Кротък. Изплашен. Не, възхитен. Но не за дълго, това е досадно. Изглежда отегчен. Богове, какви си ги мисля? Всичко друго, но не и отегчен, колкото и досадно да е това, може би, като ме гледа мене така, аз пък — него и Котильон ей там, дето е скръстил ръце, облегнал се е на стената и се подхилква — що пък за публика е той? Най-лошата, викам аз. За какво мислех? Е, добре, че мисля поне. Щото наистина мисля и може да се предположи, че и Сенкотрон прави същото, стига да приемем, разбира се, че мозъкът му не е изтекъл, щом като нищо не го държи на място освен сенки. Въпросът е, както добре ме посъветваха да си напомням, както правя в момента, въпросът е, че той ме призова. И ето ме мен, тук. Усърден слуга. Верен. Е, повече или по-малко — верен. Благонадежден. Повечето пъти. Скромен и уважителен — винаги. Поне привидно, а само привидното е важно на този свят, както и на всеки друг свят. Нали? Усмивка! Гримаса. Изглежда благонамерен. Благоприятен. Изтормозен. Навъсен. Не… надеен. Чакай, как някой изглежда „ненадеен“? Трябва да помисля за това. Но не сега, защото това не е ненадейност, това е неизбежност…

— Тишина.

— Господарю? Нищо не казах. О, я да си обърна очите настрана и да помисля над това. Нищо не казах. Тишина. Може би прави наблюдение? Да, това трябва да е. Пак се обръщаш, поглеждаш почтително и казващ на глас: Да, точно така, господарю. Тишина. Така. Как реагира той? Това да не би да е усилваща се апоплексия? Как да разбереш, с всички тия сенки? Виж, аз ако седях на този трон…

— Искарал Пъст!

— Да, господарю?

— Взех решение.

— Да, господарю? Ами, като сте решили нещо, защо просто не го кажете?

— Взех решение, Искарал Пъст…

— Нарочно го удължава. Да, господарю?

— Взех решение, че ти… — Сенкотрон замълча и като че ли прекара длан пред очите си. — Ох, майко… — измърмори и се надигна. — Взех решение, че трябва да свършиш малко работа.

— Господарю? Примигай, очите настрана. Този бог е луд. Аз служа на побъркан бог! Що за изражение изисква това?

— Върви си! Марш оттук!

Искарал Пъст се поклони.

— Да, разбира се, господарю. Моментално! — Остана на място. Завъртя глава и погледна умолително Котильон.

— Аз бях призован! Не мога да напусна, докато тоя разпенен идиот на трона не ме освободи! Котильон разбира — това там може да е насмешка, в тия ужасно студени очи — ох, защо не каже нещо? Защо не напомни на онова дърдорещо валмо дим на трона, че…

Амманас изръмжа само веднъж и Върховният жрец на Сянка Искарал Пъст изчезна.

Сенкотрон поседя неподвижно известно време, после бавно извърна глава към Котильон и попита строго:

— Какво виждаш?

— Не е кой знае какво — отвърна Котильон. — Доста безплътен си станал напоследък.

— Така ми харесва. — Изгледаха се мълчаливо за миг. — Добре де, малко съм се поизнервил! — Изкрещя, после се отпусна. — Мислиш ли, че ще стигне там навреме?

— Не.

— Мислиш ли, че ако стигне, ще стигне само той?

— Не.

— Кой те попита?

Котильон погледа как Амманас кипи, мърда нервно и се гърчи на трона. После Богът на Сянка се укроти и бавно вдигна дълъг костелив пръст.

— Имам идея.

— А аз ще те оставя с нея — отвърна Котильон и се отлепи от стената. — Ще се поразходя малко.

Сенкотрон не отвърна.

Котильон погледна през рамо, видя, че е изчезнал, и измърмори:

— О, това наистина беше добра идея.

Излезе от цитаделата на Сянка, спря и се огледа. Всичко имаше навика да се променя както и когато му хрумне, макар не и ако гледаш внимателно, което трябваше да е някаква форма на щадяща милост, предполагаше той. Верига гористи хълмове вдясно, оврази и дерета право напред и призрачно езеро вляво, в далечината се рееха кораби със сиви платна. Демони Арторалах, подозираше Котильон, тръгнали на пиратски рейд към крайбрежните села на Апторианите. Рядкост беше да видиш езерния район толкова близо до цитаделата и Котильон за миг изпита смут. Демоните в това селение като че ли просто се разтакаваха, почти не обръщаха внимание на Сенкотрон и общо взето си правеха каквото им скимне. Което по принцип включваше кръвни вражди, мълниеносни атаки над съседи и плячкосване.

Амманас преспокойно можеше да ги командва, стига да реши. Но едва ли го правеше, навярно не искаше да подлага на изпитание границите на верността им. Или навярно беше твърде зает с някоя друга грижа. Със схемите си.

Нещата не вървяха на добре. „Нервите ти са се поизпънали, а, Амманас? Не съм изненадан.“ Котильон можеше да изпита съчувствие и почти го изпита. Само за миг, преди да си напомни, че Амманас сам беше привлякъл повечето рискове върху себе си. „А оттам — и върху мен също.“

„Така да бъде. В края на краищата сме го правили и преди. И успявахме.“ Разбира се, залогът този път беше много по-голям. Прекалено голям може би.

Котильон тръгна през пресечения терен. Две хиляди крачки и пред очите му изникна пътека, водеща към овраг. Между скалните стени блуждаеха сенки. Раздвояваха се с неохота, докато вървеше по пътеката, хлъзгаха се като водорасли в плитчини около краката му.

Толкова много неща в това селение не бяха на полагащото им се… място. Бъркотията предизвикваше кипящи въртопи там, където сенките се сбираха. Смътни викове шепнеха в ушите му като от някъде много далече, гласове на хиляди удавници. Пот изби на челото на Котильон и той усили крачките си, докато не подмина падината.

Пътеката пое нагоре и го изведе на широко плато. Щом закрачи по равното, приковал очи в далечния кръг изправени камъни, усети присъствие до себе си, извърна се и видя високо, мършаво като скелет същество. Носеше дрипи и крачеше успоредно до него. Не толкова близо, че да се пресегне и да го докосне, ала все пак достатъчно близо, за да го притесни.

— Еджуокър. Толкова време мина, откакто те видях.

— Не мога да кажа същото за тебе, Котильон. Аз вървя…

— Да, знам — прекъсна го Котильон. — Вървиш по невидими пътеки.

— До теб. Хрътките не споделят твоите недостатъци.

Котильон изгледа съществото намръщено, после хвърли поглед през рамо и видя Баран на трийсетина крачки назад, държеше се на разстояние. Тежката глава на звяра бе ниско приведена, лъскавите тъмнопурпурни очи блестяха.

— Преследват те.

— Забавно им е, предполагам — отвърна Еджуокър.

Продължиха така, в тишина, после Котильон въздъхна.

— Издирил си ме? Какво искаш?

— От тебе ли? Нищо. Но виждам закъде си се запътил и искам да бъда свидетел.

— Свидетел на какво?

— На предстоящия ти разговор.

Котильон се намръщи.

— А ако не искам да бъдеш свидетел?

Костеливото лице сякаш бе застинало във вечна усмивка, но тя някак си като че ли леко се разшири.

— В Сянка няма скрито-покрито, Узурпаторе.

„Узурпатор. Отдавна щях да съм го убил този кучи син, ако не беше вече мъртъв. Много отдавна.“

— Аз не съм ти враг — каза Еджуокър, доловил сякаш мислите на Котильон. — Още не.

— Бездруго си имаме предостатъчно врагове. Поради което — продължи Котильон, — не изпитваме никакво желание да си спечелим повече. За жалост, след като нищо не знаем за твоята цел или за мотивите ти, не можем да предвидим какво би могло да те обиди. Тъй че, в интерес на мира помежду ни, бъди така добър да ме осветлиш.

— Това не мога.

— Не можеш или не искаш?

— Бедата е у теб, Котильон, не у мен. У теб и у Сенкотрон.

— Какво пък, звучи успокоително.

Еджуокър като че ли се замисли за миг над сардоничния коментар на Котильон, след което кимна.

— Да, така е.

„Отдавна…“

Приближиха се до стърчащите камъни. Нито един трегер не беше останал по очертанията на кръга, само пръснали се по склоновете отломки, сякаш някакъв древен взрив в центъра му беше разбил внушителното съоръжение — дори изправените камъни до един се бяха наклонили навън, като венчелистчета на огромен цвят.

— Това място е неприятно — каза Еджуокър, след като свърнаха вдясно към официалния вход, широко платно, обрамчено с ниски гнили дървета, всички обърнати наопаки, останките от коренищата сякаш се бяха вкопчили във въздуха.

Котильон сви рамене.

— Точно толкова неприятно, колкото и навсякъде другаде в това селение.

— Можеш да го вярваш, след като нямаш спомените, които имам аз. Ужасни събития. Преди много, много време. Но ехото си остава.

— Има малко утаена сила, останала тук — отвърна Котильон, щом приближиха двата най-големи камъка и минаха между тях.

— Така е. Разбира се, на повърхността не е така.

— На повърхността? Какво имаш предвид?

— Изправените камъни винаги са полузаровени, Котильон. И създателите им едва ли са били в неведение какво означава това. Горния свят и долния свят.

Котильон спря и огледа преобърнатите дървета от двете страни на пътното платно.

— И този изглед, който виждаме тук, е присъщ за долния свят?

— Така да се каже.

— А гледката, присъща на горния свят, ще се намери в някое друго селение? Където човек би могъл да види наклонен навътре каменен кръг и дървета с клони, стърчащи нагоре?

— Стига да не са напълно заровени или вече съвсем изгнили. Този кръг е много стар.

Котильон отново се обърна и видя трите дракона срещу тях, всеки в основата на стърчащ камък, макар огромните им вериги да продължаваха надолу в коравата пръст, вместо в изронената скала. Оковани с пранги на шиите и четирите крайници, с още по една верига, здраво затегната зад раменете и крилете на всеки. Всички вериги бяха толкова стегнати, че да не позволяват никакво движение, вдигане на главата дори.

— Това — промълви Котильон — е точно както го каза, Еджуокър. Неприятно място. Бях забравил.

— Ти винаги забравяш — отвърна Еджуокър. — Обсебен от магията. Такава е утаената сила в този кръг.

Котильон го стрелна с очи.

— Омагьосан ли съм?

Мършавото същество сви рамене и се чу леко потракване на кости.

— Магия без никаква друга цел освен онова, което постига. Омайване… и забрава.

— Трудно ми е да приема това. Всяка магия си има някаква желана цел.

Ново свиване на костеливите рамене.

— Гладни са, ала не могат да ядат.

Котильон кимна.

— Магията е на самите дракони тогава. Добре, това мога да го приема. Но самият кръг? Да не би да е изтляла силата му? Ако е тъй, какво държи драконите все още оковани?

— Не е изтляла, просто не ти въздейства по никакъв начин, Котильон. Ти не си нейната цел.

— Аха. — Извърна се, щом Баран пристъпи безшумно след тях, направи широк кръг, за да избегне близостта с Еджуокър, прикова очи в драконите и вратът му настръхна. — Можеш ли да ми кажеш защо няма да искат да говорят с мен?

— Може би защото все още нямаш какво да им кажеш.

— Възможно е. А каква ще е реакцията им, ако им заговоря за свобода?

— Тук съм, за да го разбера — отвърна Еджуокър.

— Можеш да четеш мислите ми? — попита тихо Котильон.

Огромната глава на Баран бавно се извърна и изгледа Еджуокър. Хрътката направи една стъпка към съществото.

— Не съм чак толкова всезнаещ — отвърна кротко Еджуокър, незабелязал сякаш вниманието на Баран. — Макар че за такъв като теб може и да изглежда така. Но съществувам от толкова векове, колкото не можеш да си въобразиш, Котильон. Всички схеми са ми познати, защото са се разигравали безброй пъти. Пред онова, което ни чака всички, не беше трудно да се предскаже. Особено предвид необичайната ти прозорливост. — Мъртвите кухини — очите на Еджуокър — сякаш го изгледаха изпитателно. — Подозираш, че драконите са в сърцевината на всичко, което предстои, нали?

Котильон махна с ръка към веригите.

— Предполага се, че стигат до горния свят, нали? А кой лабиринт е той?

— Кой е според теб? — контрира Еджуокър.

— Пробвай да разчетеш мислите ми.

— Не мога.

— Значи си тук, защото ужасно искаш да узнаеш това, което аз знам, или дори което подозирам.

Мълчанието на Еджуокър бе достатъчно ясен отговор. Котильон се усмихна.

— Знаеш ли, мисля да не правя опити за общуване с тези дракони.

— Но ще го направиш, рано или късно — отвърна Еджуокър. — А когато го направиш, аз ще съм тук. Тъй че каква ти е ползата да мълчиш сега?

— Може би просто за да те подразня.

— Съществувам от толкова векове, колкото не можеш…

— Значи са те дразнили и преди, да, знам. И пак ще те дразнят, несъмнено.

— Направи усилието си, Котильон. Скоро, ако не сега. Ако искаш да преживееш онова, което предстои.

— Добре. Стига да ми кажеш имената на тези дракони.

— Щом държиш…

— И защо са били затворени тук, и от кого.

— Това не мога.

Изгледаха се продължително, после Еджуокър кривна глава.

— Май сме в импас, Котильон. Какво е решението ти?

— Добре. Ще се примиря с това, което мога да получа.

Еджуокър се обърна към трите дракона.

— Тези са от чистата кръв. Елейнт. Ампелас, Калсе и Елот. Престъплението им беше… амбиция. Доста обичайно престъпление. — Съществото се обърна отново към Котильон. — Ендемично, може би.

В отговор на тази двусмислена преценка Котильон само сви рамене. Пристъпи и се приближи към трите оковани звяра.

— Ще приема, че можете да ме чувате — заговори им тихо. — Предстои война. Само след няколко години. И подозирам, че тя ще въвлече във въртопа си всички асценденти от всички селения. Трябва да знам, ако бъдете освободени, на чия страна ще се сражавате.

Последва няколко мига тишина, след което нечий глас изхриптя в ума на Котильон.

„Дошъл си тук да търсиш съюзници, Узурпаторе.“

Прекъсна го втори глас — този път определено женски:

„Обвързани от благодарност затова, че си ни освободил. Ако се пазарях от твоята позиция, щях да съм глупава да се надявам на вяра, на доверие.“

— Съгласен съм, че това е проблем — каза Котильон. — Вероятно ще ми предложите да ви освободя, преди да сме се споразумели.

„Така е честно“ — рече първият глас.

— Нямам интерес да е честно, уви.

„Страх те е, че ще те изядем?“

— В интерес на краткостта. А доколкото разбирам, вашият вид обожава краткостта.

Тогава заговори третият дракон, с тежък, дълбок глас:

„Освобождаването ни първо наистина би ни спестило усилието да преговаряме след това. Освен това сме гладни.“

— Какво ви доведе в това селение? — попита Котильон.

Отговор не последва. Той въздъхна.

— По-склонен ще съм да ви освободя — стига да мога, — ако имам основание да вярвам, че пленът ви е бил несправедлив.

Женският дракон попита:

„И ти допускаш, че ще вземеш това решение?“

— Това едва ли е най-подходящият момент за заяждане — отвърна той раздразнено. — Последният, който е направил тази преценка, явно не е отсъдил във ваша полза и е могъл да направи нещо по въпроса. Щях да помисля, че всички тези векове в окови са ви накарали и тримата да преоцените мотивите си. Но явно единственото, за което съжалявате, е, че не сте се оказали равни на последната сила, дръзнала да ви съди.

„Да, беше повод за съжаление — отвърна тя. — Но не беше само той.“

— Добре. Хайде да чуем нещо и за другите.

„Това, че Тайст Андий, които завзеха това селение, бяха толкова усърдни в своето унищожение и толкова непреклонни в настойчивостта си тронът да остане неоспорен“ — каза третият дракон.

Котильон си пое дъх, бавно и дълбоко. Озърна се през рамо към Еджуокър, но привидението мълчеше.

— И кое толкова подсили усърдието им? — попита той драконите.

„Отмъщението, разбира се. И Аномандарис.“

— Аха, май вече мога да приема, че знам кой ви е пленил.

„Той едва не ни уби — каза женският дракон. — Престараване от негова страна. В края на краищата по-добре Елейнт на Трона на Сянка, отколкото нов Тайст Едур, или още по-лошо — узурпатор.“

— А защо Елейнт нямаше да са узурпатори?

„Педантичността ти не ни впечатлява.“

— Всичко това преди разкъсването на селението ли беше, или след това?

„Такива разграничения са безсмислени. Разкъсването продължава и до ден-днешен, а колкото до силите, сговорили се да предизвикат гибелното събитие, те бяха много и различни. Като глутница енкар’ал, обкръжили ранена дриптара. Онова, което е уязвимо, привлича… гладните.“

— И тъй, бъдете ли освободени, вие отново ще се стремите към трона на Сянка. Само че този път някой е заел трона.

„Истинността на това твърдение е предмет на спор“ — каза женският дракон.

„Въпрос на семантика — добави първият дракон. — Сенките хвърлят сенки.“

— Вярвате, че Амманас не седи на истинския трон?

„Истинският трон дори не е в този фрагмент на Емурлан.“

Котильон скръсти ръце и се усмихна.

— А Амманас е, така ли?

Драконът замълча и той долови, с голямо задоволство, внезапно обзелия ги смут.

— Това беше любопитно разграничение, Котильон — каза Еджуокър зад него. — Или може би просто си лукав?

— Това не мога да ти кажа — отвърна му Котильон с лека усмивка.

Женският дракон заговори:

„Аз съм Елот, Господарката на Илюзиите — Мийнас за теб — и Мокра, и Тир. Създателка на Кръвта. Всичко, което К’рул е пожелал от мен, съм го сторила. А ти дръзваш сега да се съмняваш в лоялността ми?“

— Аха. — Котильон кимна. — Разбирам, че сте в течение за предстоящата война. В течение ли сте и за слуховете за завръщането на К’рул?

„Кръвта му тъне в развала — рече третият дракон. — Аз съм Ампелас, създателят на Кръвта в пътеките на Емурлан. Магията, владяна от Тайст Едур, е рожба на моята воля — сега разбираш ли, Узурпаторе?“

— Това, че драконите са склонни към надути претенции и помпозни фрази? Да, разбирам го, и още как, Ампелас. И сега би трябвало да допусна, че за всеки от лабиринтите, Древен и Нов, съществува съответен дракон? Че вие сте вкусовете на кръвта на К’рул? А другите дракони соултейкън, като Аномандарис, и още повече — Скабандари Кървавото око?

„Изненадани сме, че знаеш това име“ — отвърна след пауза първият дракон.

— Защото вие го убихте преди толкова време ли?

„Лошо предположение, Узурпаторе. Още по-лошо с това, че разкри степента на своето невежество. Не, не ние го убихме. Във всеки случай душата му си остава жива, макар и разтерзана. Онази, чийто юмрук пръсна черепа му, и така унищожи тялото му, не е подчинена нам, нито, както подозираме, на когото и да било другиго, подвластна е единствено на себе си.“

— Значи ти си Калсе — каза Котильон. — И за кой път претендираш?

„Оставям надутите претенции за ближните ми. Не ми е нужно да те впечатлявам, Узурпаторе. Нещо повече, радва ме откритието колко малко осъзнаваш.“

Котильон сви рамене.

— Питах за соултейкъните. Скабандари, Аномандарис, Оссерк, Олар Етил, Драконъс…

Еджуокър зад него проговори:

— Котильон, ти, разбира се, трябва вече да си се досетил, че тези три дракона са се стремели към Трона на Сянка по благородни причини?

— Да изцерят Емурлан. Да, Еджуокър, разбирам това.

— А не се ли стремиш и ти към това?

Котильон се обърна и го изгледа.

— Нима?

Еджуокър сякаш се стъписа за миг, но после леко кривна глава и рече:

— Не изцеряването те занимава, а кой ще седи на Трона след това.

— Доколкото разбирам нещата — отвърна Котильон, — след като тези дракони са извършили онова, което К’рул е поискал от тях, са били принудени да се върнат в Старвалд Демелайн. Като източници на магия е било невъзможно да им се позволи да се намесват или да останат активни из селенията, за да не престане магията да бъде предсказуема, което на свой ред би подхранило Хаос — вечния враг и тази грандиозна схема. Но соултейкъните са се оказали проблем. Притежавали са кръвта на Тиам, а с нея — огромната мощ на Елейнт. И все пак са могли да странстват където пожелаят. Могли са да се намесват и са го правили. По очевидни причини. Скабандари първоначално е бил Едур и така е станал техният поборник…

„След като изби кралския род на Едур! — изсъска Елот. — След като проля драконова кръв в сърцето на Куралд Емурлан! След като отвори първата, фаталната рана в този лабиринт! Какво си мислеше той, че са портите!“

— Тайст Андий за Аномандарис — продължи Котильон. — Тайст Лиосан за Оссерк. Т’лан Имасс за Олар Етил. Тези връзки и породените от тях зависимости са очевидни. Драконъс е по-скоро загадка, разбира се, тъй като го е нямало от толкова дълго…

„Най-виновният от всички тях!“ — изврещя Елот и гласът така изкънтя в черепа на Котильон, че той потръпна.

Отстъпи назад и вдигна ръка.

— Спести ми го, моля. Честно казано, всъщност изобщо не се интересувам от всичко това. Исках само да разбера дали съществува вражда между Елейнт и соултейкън. Изглежда, има, с възможното изключение със Силана…

„Прелъстена от чара на Аномандарис — изръмжа Елот. — И безкрайните молби на Олар Етил…“

— Да подложи на огън света на Имасс. Защото това е нейният аспект, нали? Тир?

„Не е толкова несхватлив, колкото вярваше, Калсе“ — отбеляза Ампелас.

— Но от друга страна, и ти претендираш за Тир, Елот — продължи Котильон. — Ах, колко умно от страна на К’рул, да ви принуди да делите властта.

„За разлика от Тиам, когато ни убиваха, оставахме мъртви“ — каза Ампелас.

— Което ме навежда на онова, което всъщност трябва да разбера. Древните богове. Те не са просто от един свят, нали?

„Разбира се, че не.“

— И откога съществуват?

„Още когато Тъмата властваше сама — отвърна Ампелас, — съществуваха първични сили. Движещи се незрими до идването на Светлината. Подчинени само на своите си закони. Свойствено е за Тъмата да властва единствено над себе си.“

— А Сакатият бог Древен ли е?

Мълчание.

Котильон се усети, че е затаил дъх. Стигнал бе до този въпрос по криволичеща пътека и по пътя бе направил открития — толкова неща за премисляне всъщност, че умът му беше изтръпнал, сломен от всичко, което бе научил.

— Трябва да го знам — промълви той с лека въздишка.

— Защо? — попита Еджуокър.

— Ако е, то следва друг въпрос. Как убиваш първична сила?

— Искаш да разбиеш равновесието?

— То вече е разбито, Еджуокър! Този бог беше свален на повърхността на един свят. И окован. Силата му бе разкъсана и скрита в нищожни, буквално безжизнени лабиринти, но всички те — свързани със света, от който дойдох…

„Толкова по-зле за този свят“ — каза Ампелас.

Самодоволното пренебрежение в този отговор ужили Котильон. Той вдиша дълбоко и помълча, докато гневът му отмине. После отново се обърна към драконите.

— А от този свят, Ампелас, той трови лабиринтите. Всеки лабиринт. Вие способни ли сте да се борите с това?

„Ако бъдем освободени…“

— Ако бъдете освободени — прекъсна го със сурова усмивка Котильон, — ще подновите първоначалната си цел и в селението на Сянка ще се пролее още драконова кръв.

„А ти и твоят съратник узурпатор вярвате, че сте способни на това?“

— Ти едва ли не го призна сам — отвърна Котильон. — Можете да бъдете убити, а когато ви убият, оставате мъртви. Нищо чудно, че Аномандарис ви е оковал тримата. В упоритата си глупост нямате равни…

„Едно разкъсано селение е най-слабото селение от всички! Защо мислиш, че Сакатият бог действа точно през него?“

— Благодаря ти — отвърна кротко Котильон на Ампелас. — Точно това трябваше да разбера. — Обърна се и закрачи обратно по пътеката.

„Почакай!“

— Пак ще поговорим, Ампелас — отвърна той през рамо. — Преди всичко да пропадне в Бездната.

Еджуокър го последва.

Щом излязоха от каменния кръг, съществото заговори:

— Длъжен съм да се самоукоря. Бях те подценил, Котильон.

— Съвсем обичайна грешка.

— Какво ще правиш сега?

— Трябва ли да ти го кажа?

Еджуокър не отговори веднага. Продължиха по склона, излязоха на равното.

— Би трябвало — най-сетне отвърна привидението. — Защото може да съм склонен да ти помогна.

— Щеше да значи повече за мен, ако знаех кой — или какво — си.

— Можеш да ме смяташ за… първична сила.

Мраз вкочани Котильон.

— Разбирам. Добре, Еджуокър. Изглежда, Сакатият бог е предприел настъпление на много фронтове. Първият трон на Т’лан Имасс и Тронът на Сянка са тези, които най-много ни засягат, по очевидни причини. На тези два фронта чувстваме, че се сражаваме сами — не можем да разчитаме дори на Хрътките, предвид това, че изглежда, са подвластни на Тайст Едур. Нужни са ни съюзници, Еджуокър, и то веднага.

— Ти току-що остави зад себе си трима такива съюзници…

— Съюзници, които може би няма да ни откъснат главите веднага щом заплахата бъде осуетена.

— Е, да, това го има. Добре, Котильон, ще го пообмисля.

— Не бързай.

— Това май противоречи на предишното.

— Ако ти липсва усет за сарказъм — предполагам, че да.

— Наистина ми ставаш интересен, Котильон. А това е рядкост.

— Знам. Съществувал си по-дълго… — Думите му замряха.

„Първична сила. По-дълго, и още как. Проклятие!“

Толкова много начини имаше да се погледне на тази ужасна потребност, всеобхватното съчетание на мотиви, от които можеха да се извлекат всички тонове и оттенъци на нравственост, че Маппо Рънт се чувстваше съкрушен и от това в мислите му се просмукваше само скръб, чиста и вледеняваща. Под грубата кожа на дланите си усещаше как бавно изтлява споменът за нощта и скоро този камък щеше да познае пристъпа на слънчевия зной — това очукано, обрасло с корени долнище на скала, не съзирало слънце от хилядолетия.

Беше обръщал камъни. Шест, от изгрев-слънце. Грубо изсечени доломитни плочи, а под всяка от тях бе намерил попилени и скършени кости. Малки кости, почти вкаменени, и макар и на безброй късчета след дълговечната кършеща тежест на камъка, доколкото Маппо можеше да прецени, скелетите бяха пълни.

Имаше, винаги беше имало и винаги щеше да има всевъзможни войни. Той знаеше това, знаеше го във всички кътчета на изтерзаната си и покрита с белези душа, тъй че откриването на тези отдавна загинали джагътски деца не беше донесло стъписване. А ужасът милостиво и бързо бе преминал през мислите му и накрая бе останала единствено старата му спътница, скръбта.

Просмукваща се, чиста и вледеняваща.

Войни, в които войник се сражава с войник, магьосник влиза в стълкновение с магьосник. Платени убийци дебнат, ножове святкат в нощта. Войни, в които справедливият се възправя срещу преднамереното беззаконие; в които здравомислещият се опълчва на безумеца. Гледал беше как за една нощ от пустинното корито растат кристали, стеничка след стеничка блясват като венчелистчетата на разцъфващ цвят, и му се струваше, че жестокостта се държи по подобен начин. Един инцидент води до друг, докато не разцъфне пожарът и не погълне всички по пътя си.

Вдигна ръце от откритото долнище и бавно се изправи. И погледна към приятеля си, който още газеше из топлите плитчини на морето Рараку. Като дете, разтворило душата си за ново, ненадейно удоволствие. Пляскаше из водата, галеше тръстиките, изникнали като спомен за съществувание на самото море.

Икариум.

„Моят кристал.“

Когато пожарът погълнеше деца, разликата между разумния и безумеца преставаше да съществува. Това бе неговата слабост, знаеше го много добре — копнежът да търси истината от всякоя страна, да проумее хилядите оправдания за извършване на най-жестоки престъпления. Имасс били поробени от коварни джагътски тирани, поведени по пътища на лъжлив култ и принудени да вършат неописуеми неща. Докато не разкрили измамниците. И развихрили своето възмездие — първо срещу тираните, после — срещу всички Джагът. И така кристалът растял, стена след стена…

„До това тук…“ Погледна отново детските кости в нозете си. Приковани под доломитните плочи. Не варовик, защото доломитът предлагаше добра повърхност за врязване на глифове и макар и мек, поглъщаше сила, която да ерозира по-бавно от варовика, ето защо пазеше все още тези глифове, полуизтрити и с огладени ръбове след всички тези хиляди години, разбира се, ала все още различими.

Силата на магическите прегради бе устояла дълго след като съществото, приковано под тях, бе умряло.

За доломита казваха, че таял спомени. Вяра сред съплеменниците на самия Маппо поне, които в своите скиталчества се бяха натъквали на такива градежи на Имасс, импровизираните гробници, свещени кръгове, издигнати каменни менхири на била на хълмове — натъквали се бяха, а след това грижливо ги бяха избягвали. Защото витаенето на духове по такива места бе съвсем осезаемо.

„Или поне така бяхме успели да се самоубедим.“

Стоеше тук, на ръба на морето Рараку, на арената на древно престъпление, а отвъд онова, което извайваха мислите му, нямаше нищо. Камъкът, на който бе положил дланите си, като че ли пазеше най-късия спомен. Студа на мрака, зноя на слънцето. Това, и нищо повече.

Най-късият спомен.

Чу плясък на вода. Икариум изгази от плитчините на брега, с блеснали от възторг очи.

— Каква ценна благодат, нали, Маппо? Съживиха ме тези води. О, защо не дойдеш да поплуваш и да бъдеш благословен от този дар на Рараку?

Маппо се усмихна.

— Въпросната благословия бързо би се изтръскала от старата ми козина, приятелю. Боя се, че дарът би се прахосал, затова не ще рискувам да разочаровам пробудените духове.

— Чувствам се все едно, че диренето започва наново — каза Икариум. — Най-сетне ще открия истината. Кой съм аз. Всичко, което съм сторил. И друго ще открия — добави той, щом се приближи, — причината за твоето приятелство, това, че винаги си на моя страна, макар че все се губя и се губя. Ах, боя се, че те оскърбих — не, моля те, не ме гледай така навъсено. Просто не мога да проумея защо така си се пожертвал. Доколкото разбирам от приятелства, това трябва да е най-обезсърчаващото за теб.

— Не, Икариум, няма тук саможертва. Нито обезсърчение. Това е, което сме, и това е, което правим. Това е всичко.

Икариум въздъхна, обърна се и се загледа над новото море.

— Да можеше и моите мисли да са така спокойни като твоите, Маппо…

— Тук са умрели деца.

Джагът рязко се обърна, зелените му очи огледаха земята зад трелла.

— Видях, че обръщаш камъни. Да, виждам ги. Кои са те?

Някакъв кошмар предната нощ бе заличил спомените на Икариум. Това ставаше все по-често напоследък. Обезпокоително. И… съкрушаващо.

— Джагът. От войните с Т’лан Имасс.

— Ужасно деяние са извършили — отвърна Икариум. Слънцето бързо изсушаваше капките по голата му зеленикавосива кожа. — Как е възможно смъртните тъй високомерно да се отнасят към живота? Виж това пресноводно море, Маппо. Новият бряг гъмжи от пробуден внезапно живот. Птици и насекоми, и всички тези нови растения, толкова радост е разцъфтяла тук, приятелю мой, че чувствам понякога — сърцето ми ще се пръсне.

— Безкрайни войни — отрони Маппо. — Живото се бори, всяко иска да изтласка другото и да надделее.

— Мрачна компания си тази сутрин, Маппо.

— Такъв съм, да. Съжалявам, Икариум.

— Ще поостанем ли тук?

Маппо изгледа приятеля си. Смъкнал дрехите си, сега той изглеждаше по-примитивен, по-варварски от обичайното. Боята, с която бе прикрил цвета на кожата си, почти се беше отмила.

— Както искаш. Това пътуване е твое в края на краищата.

— Връща се знание — промълви Икариум, без да откъсва очи от морето. — Дарът на Рараку. Виждаме как се вдигат вълните тук, на този западен бряг. Още по на запад трябва да има река и много градове…

Маппо присви очи.

— Вече само един, впрочем.

— Само един?

— Другите умряха преди хиляди години, Икариум.

— Н’карафал? Требур? Инат’ан Мерусин? Вече ги няма?

— Инат’ан Мерусин сега се нарича Мерсин. Последният от големите градове покрай реката.

— Но те бяха толкова много, Маппо. Спомням си имената на всички. Винит, Хедори Куил, Трамара…

— Всички прилагаха интензивно напояване, извличаха водите на реката в равнините. Всички сечаха гори, за да строят кораби. Тези градове сега са мъртви, приятелю. А водите на реката, някога толкова чисти и сладки, сега са натежали от тиня и много са намалели. Равнините са изгубили почвата си, превърнали са се в Лато Одан на изток от река Мерсин и Угарат Одан на запад.

Икариум бавно вдигна ръце, опря ги на слепоочията си и затвори очи.

— Толкова много време ли е минало, Маппо? — попита почти шепнешком.

— Може би морето е събудило такива спомени. Защото тогава то наистина беше море, пресноводно в по-голямата си част, макар да имаше просмукване през варовиковия вал от залива Лонгшан — онази огромна преграда загниваше, както ще го прави отново, предполагам. Ако това море стига толкова на север, колкото някога.

— Първата империя?

— Рухваше още тогава. Нямаше връщане назад. — Маппо се поколеба, забелязал, че думите му нараняват приятеля му. — Но хората се върнаха по тези земи, Икариум. Седемте града… да, името произлиза от стари спомени. Нови градове са израснали от древните руини. В момента сме само на четиридесет левги от един от тях. Лато Риве. Той е на брега на…

Икариум изведнъж се обърна.

— Не. Все още не съм готов да напусна, да прекосявам океани. Тази земя пази тайни — мои тайни, Маппо. Навярно древността на спомените ми ще се окаже полезна. Земите, съхранили се в ума ми, са земите на миналото ми, в края на краищата, и те като нищо може да таят истини. Ще тръгнем по тези древни пътища.

Треллът кимна.

— Ще вдигна бивак тогава.

— Требур.

Маппо се обърна. Зачака с нарастващ страх.

Икариум вече бе приковал очи в него, вертикалните му зеници бяха присвити в черни резки от ярката слънчева светлина.

— Имам спомени за Требур. Живял съм там, в Града на куполите. Извърших нещо. Нещо важно. — Намръщи се. — Направих… нещо.

— Усилен път ни предстои значи — каза Маппо. — Три, може би четири дни до подножията на планината Талас. Поне още десет, докато стигнем до завоя на река Мерсин. Руслото се е изместило от древния Требур. Един ден път на запад от реката след това, и ще стигнем до развалините.

— Ще има ли села по пътя ни?

Маппо поклати глава.

— Тези Одан в днешно време са буквално безжизнени, Икариум. Спускат се понякога племената веданик от планината Талас, но не и по това време на годината. Дръж си лъка в готовност — има антилопи, зайци и дролиг.

— Водни ями значи?

— Знам ги.

Икариум отиде при товара си.

— Това сме го правили и преди, нали?

„Да.“

— От отдавна не сме, приятелю.

„Почти осемдесет години всъщност. Но последния път се натъкнахме случайно на него — ти нищо не си спомни. Боя се, че този път ще е друго.“

Икариум спря, вдигнал в две ръце лъка с роговите върхове, и погледна Маппо.

— Толкова си търпелив с мен — промълви с тъжна усмивка. — А аз се скитам. Все така изгубен.

Маппо сви рамене.

— Правим, каквото правим.

Склоновете на планините Пат’Апур обрамчваха далечния хоризонт на юг. Почти една седмица беше изтекла, откакто напуснаха град Пан’поцун и с всеки ден селцата, през които минаваха, се смаляваха, а разстоянието между тях се удължаваше. Вървежът им беше бавен като на костенурка, но това трябваше да се очаква, след като пътуваха пеш и с човек, който като че ли си беше изгубил ума.

С кожа, потъмняла почти маслиново от слънцето под прахта, демонът Сивожаб се изкатери на канарата и клекна до Кътър.

„Обяснение. Твърди се, че пустинните оси пазят скъпоценни камъни и разни такива неща. Питане. Кътър чул ли е такива приказки? Пауза на очакване.“

— По-скоро звучи като лоша идея за шега — отвърна Кътър.

Под тях се простираше равна поляна, обкръжена от масивни скали. Бяха си я избрали за бивак. Сцилара и Фелисин Младша клечаха до огъня. Лудият не се виждаше никакъв. Пак се е запилял някъде, реши Кътър. Да си говори с призраци или, може би по-вероятно, с гласовете в главата си. О, Хеборик носеше проклятия, жилките на тигър по кожата си, благослова на един бог на войната — и гласовете в главата му като нищо можеше да са истински. И все пак, прекършиш ли духа на един човек достатъчно пъти…

„Закъсняло наблюдение. Ларви, там, в тъмните предели на гнездото. Гнездо? Насмешка. Кошер? Гнездо.“

Кътър погледна намръщено демона. Плоската му плешива и широка глава с четириокото лице беше на буци и подута от ужилванията на осите.

— Не си. О, да. Направил си го.

„Раздразнение е обичайното им състояние, смятам вече. Разбиването на пещерата им ги е раздразнило още повече. Сблъскахме се в бръмчаща вражда. Аз пострадах повече, мисля.“

— Черни оси?

„Килната глава, питащо. Оси? Плашещ отговор, ами да, бяха. Черни. Риторично, важно ли беше това?“

— Радвай се, че си демон — отвърна Кътър. — Две-три ухапвания от тях ще убият възрастен човек. Десет убиват кон.

„Кон — ние ги имахме — ти ги имаше. Трябваше да тичам. Кон. Голямо четирикрако животно. Вкусна храна.“

— Хората обикновено ги яздят — отвърна Кътър. — Докато не паднат. Тогава ги ядат.

„Много приложения, чудесни и пестеливи. Ние изядохме ли твоите? Къде може да намерим още такива същества?“

— Нямаме пари, с които да ги купим, Сивожаб. А нашите продадохме за храна и продукти в Пан’поцун.

„Упорито благоразумие. Няма пари. Тогава трябва да вземем, мой млади приятелю. И да ускорим това пътуване до толкова желания край. Тонът в края обозначава умерено отчаяние.“

— Още ли нямаме вест от Л’орик?

„Притеснено. Не. Моят брат мълчи.“

Помълчаха. Демонът чоплеше раздраните краища на устните си, по които, забеляза Кътър, щом се вгледа по-отблизо, стърчаха сиви късчета смачкани оси. Сивожаб беше изял гнездото. Нищо чудно, че осите се бяха раздразнили. Кътър отри чело, после страните си. Имаше нужда от бръснене. И баня. И чисти, нови дрехи.

И цел в живота. Някога, толкова отдавна, когато все още беше Крокъс Младока от Даруджистан, чичо му бе започнал да подготвя пътя за един преобразен Крокъс. Младеж от знатните дворове, обещаваща фигура, фигура привлекателна за младите, богати, глезени жени на града. Краткотрайна амбиция, във всяко отношение. Чичо му беше умрял. И също така бе умрял Крокъс Младока. Куп пепел не беше останал за разравяне.

„Онова, което бях, не е това, което съм. Двама души, еднакви лица, но различни очи. В това, което са видели, в това, което отразяват към света.“

„Горчив вкус — каза в ума му Сивожаб, изплезил дългия си език, за да събере последните късчета. Тежка, отривиста въздишка. — И все пак, ох, колко изпълваща. Питане. Можеш ли да се пръснеш от това, което е в тебе?“

„Надявам се, че не.“

— Я по-добре да потърсим Хеборик, ако искаме този ден да не мине безплодно.

„Забелязано преди. Призрачни ръце проучвал скалите горе. Мирисът на диря го отвел напред и нагоре.“

— Диря ли?

„Вода. Търсеше началото на извор, който се пълни долу при напращелите жени, които, казано с ревност, толкова те обожават.“

Кътър се изправи.

— На мен не ми изглеждат толкова „напращели“, Сивожаб.

„Любопитно. Купища плът, съдове за склад на вода, по бедрата и отзад. По гърдите…“

— Аха. Този вид „напращялост“ значи имаш предвид. Прекалено месояден си, демоне.

„Да. Най-пълно и доволно съгласие. Да ида ли да подиря Призрачни ръце?“

— Не. Ще го подиря аз. Смятам, че конниците, които ни подминаха вчера по пътя, не са толкова далече, колкото трябва да са, и ще съм спокоен, ако знам, че пазиш Сцилара и Фелисин.

„Никой няма да ги отведе“ — отвърна Сивожаб.

Кътър изгледа отгоре клечащия демон.

— Сцилара и Фелисин не са коне.

Големите очи на Сивожаб бавно примигаха, първо двете едно до друго, после — другите отгоре и отдолу. Езикът му пробяга по устните му.

„Смешно. Не са, разбира се. Недостатъчен брой крака, забелязано.“

Кътър се покатери на канарата, после скочи на съседната, вкопчи се в една издатина и се издърпа нагоре. Не беше по-различно от катерене на тераса или по стена на градско имение. „Обожавали ме, тъй ли?“ Трудно му беше да го повярва. Допускаше, че им е по-леко да спрат очите си на него, отколкото на старец или демон, но това не беше обожание. Не можеше да ги разбере тези две жени. Дърлеха се като сестри, караха се за всяко нещо, което им се изпречи пред очите, както и за неща, които Кътър нито можеше да види, нита да разбере. В други моменти ставаха безкрайно близки все едно, че споделяха някаква тайна. И и двете се суетяха над Хеборик Призрачните ръце, дестраянта на Трийч.

„Може би войната се нуждае от хранители. Може би богът е щастлив от това. На жреца му трябват послушници, в края на краищата.“ Това можеше да се очаква от Сцилара, след като Хеборик я беше извлякъл от едно кошмарно съществуване и наистина я бе изцерил по някакъв все още неопределим начин — ако Кътър го беше схванал вярно по оскъдните коментари, подслушани от време на време. Сцилара имаше много основания да е благодарна. А колкото до Фелисин, тук имаше нещо свързано с възмездие, нанесено за нейно удовлетворение срещу някой, който й бе причинил ужасна злина. Беше сложно. „Явно и двете си имат тайни. Много при това. О, какво ме интересува? Жените не са нищо освен камара противоречия, наобиколена от смъртоносни капани. Доближиш ли се, рискът си е твой. По-добре изобщо не се доближавай.“

Добра се до един комин в скалната стръмнина и се заизкачва по него. По вертикалните цепнатини се стичаше вода. Разбръмчаха се мухи и разни други крилати насекоми; ъглите на комина бяха плътно оплетени от затаили се, дебнещи жертвите си паяци. Докато се изкачи и се измъкне, беше покрит с гъста прашасала паяжина. Спря да се почисти и се огледа. Грубо очертаната диря продължаваше нагоре, лъкатушеше между рухнали каменни плочи.

В своя безпосочен, криволичещ вървеж все още бяха на месеци от брега, доколкото можеше да прецени. Щом стигнеха, трябваше да намерят лодка, която да ги преведе до остров Отатарал. Забранен път и малазанските кораби усърдно патрулираха в тези води, или поне го правеха преди въстанието. Може би все още не бяха успели да възстановят реда.

Тъй или иначе, щяха да започнат прехвърлянето нощем.

Хеборик трябваше да върне нещо, взето оттам. Нещо, намерено на острова. Всичко беше толкова мътно. А неясно защо, Котильон бе пожелал Кътър да придружи дестраянта. Или по-скоро — да опази Фелисин Младшата. „Да тръгнеш по път, който не е съществувал досега.“ Все пак не беше най-добрата мотивация. Бягството от отчаянието бе жалък избор, особено след като е обречено на неуспех.

„Обожавали ме, така ли? Какво има да ми обожават?“

Чу глас пред себе си:

— Всичко загадъчно е като стръв за любопитния. Чувам стъпките ти, Кътър. Ела, виж този паяк.

Кътър обиколи канарата и видя Хеборик, коленичил до един крив чворест дъб.

— А там, където стръвта е свързана с болка и уязвимост, става много по-привлекателна. Виждаш ли този паяк? Под този клон, да? Трепери на паяжината си, едното й краче е откъснато, тресе се като изтерзана от болка. Разбираш ли, нейната плячка не са мухи или комарчета. О, не. Тя дебне да улови паяци.

— Тях не ги интересува нито болката, нито загадъчното, Хеборик — отвърна Крокъс и се наведе, за да огледа паяка. Беше колкото детска длан. — Това не е краче. Подставено е.

— Допускаш, че другите паяци могат да броят. Тя знае по-добре.

— Всичко това е много интересно — отвърна Кътър и се изправи. — Но трябва вече да тръгваме.

— Всички ние наблюдаваме как се разиграва това — рече Хеборик, опрял гръб на дънера, и загледа странно пулсиращите си ноктести ръце.

„Всички ние? О, да, ти и твоите невидими приятели.“

— Не бих допуснал, че по тези хълмове ще има много духове.

— И би сгрешил. Планински племена. Безкрайни войни… тези, които са загинали в битка, виждам аз, само паднали в битка. — Призрачните ръце се свиха. — Началото на извора е малко по-натам. За контрол над него са се били. — Жабешкото му лице се смръщи. — Винаги има причина или причини. Винаги.

Кътър въздъхна и огледа небето.

— Знам, Хеборик.

— Да знаеш не значи нищо.

— И това знам.

Хеборик се изправи.

— Това е най-голямото утешение на Трийч — разбирането, че съществуват безкрайни причини за война.

— И теб ли те утешава това?

Дестраянтът се усмихна.

— Хайде. Онзи демон, дето говори в главите ни в момента, е обсебен от мисъл за плът, устата му е пълна със слюнка.

Поеха надолу по пътеката.

— Няма да ги изяде.

— Не съм убеден, че това е естеството на апетита му.

Кътър изсумтя.

— Хеборик, Сивожаб е една четириръка, четириока и много голяма жаба.

— С изненадващо безгранично въображение. Кажи ми, колко знаеш за него?

— По-малко от теб.

— Не ми беше хрумвало досега — отвърна Хеборик, докато водеше даруджистанеца по по-малко стръмна, но и по-лъкатушеща пътека, — че буквално не знаем нищо — нито кой е бил Сивожаб, нито какво е направил там, в родното си селение.

Този път Хеборик се бе държал смислено за необичайно дълго време. Кътър се зачуди дали нещо не се е променило у него — надяваше се да си остане така.

— Е, можем да го попитаме.

— Ще го попитам.

Сцилара нарина пясък върху няколкото останали тлеещи въглена, седна, опря гръб на торбата си, натъпка още ръждивец в лулата си и задърпа. Сивожаб клечеше пред Фелисин и издаваше странни жаловити звуци.

Толкова малко неща беше виждала от толкова дълго време. Замаяна до затъпяване от дъранг, с детински мисли, внушени й от стария й господар Бидитал. А ето, че вече беше на свобода, ококорила очи за всички тези сложни неща по света. Демонът бе обсебен от страст към Фелисин, като че ли. Или да се сноши с нея, или да я излапа — трудно беше да се разбере. Фелисин се държеше със Сивожаб като с куче, което е по-добре да погалиш, вместо да сриташ. И това може би създаваше у демона грешна представа.

Създанието говореше на другите в умовете им, но все още не го беше правило със Сцилара. От вежливост към нея онези, които демонът заговаряше, отвръщаха гласно, макар да не им се налагаше, разбира се — и навярно в повечето случаи не го и правеха. Нямаше как Сцилара да го разбере. Зачуди се защо е отделена от тях — какво всъщност виждаше демонът в нея, което така да повлияе на явната му словоохотливост?

„Е, отровите се задържат. Може би не са… вкусни.“ В предишния си живот навярно щеше да изпита негодувание или подозрение, стига изобщо да можеше да изпита нещо. Но сега като че ли не я интересуваше много. Нещо се беше заформило в нея и това нещо беше сдържано и, колко странно — самоуверено.

Навярно бе от това, че е бременна. Едва започваше да й личи, а щеше да става само по-лошо. И този път нямаше да има алхимии, които да изстържат семето от утробата й. Макар да бяха възможни и други средства, разбира се. Още не беше решила дали да запази детето, чийто баща вероятно беше Корболо Дом, но можеше и да е някой от офицерите му, или някой друг. Не че това имаше значение, след като който и да беше той, най-вероятно вече бе мъртъв — мисъл, която я радваше.

Непрекъснато й се гадеше, макар че ръждивецът помагаше много. Имаше я и болката в гърдите, а от това, че бяха натежали, я болеше гърбът, много неприятно. Апетитът й се беше усилил и тя наедряваше, особено по бедрата. Другите просто бяха решили, че тези промени идват от възвръщащото й се здраве — не беше кашляла вече от седмица, а всичкото това ходене бе заздравило краката й — и тя предпочиташе да не оборва предположенията им.

Дете. Какво щеше да прави с него? Какво щеше то да очаква от нея? Какво изобщо правеха майките? „Продават си бебетата, най-вече. На храмове, на роботърговци, на търговците на харема, ако е момиче. Или го запазват и го учат да проси. Да краде. Да продава тялото си.“ Всичко това — от беглите наблюдения и историите, разправяни от бездомниците в лагера на Ша’ик. Което означаваше, че детето е един вид вложение. Логично. Отплата за деветте месеца болки и страдания.

Предполагаше, че би могла да направи нещо такова. Да го продаде. Стига да го оставеше да живее толкова дълго.

Беше си сериозен избор, но имаше предостатъчно време да го обмисли. Да вземе решение.

Сивожаб се беше извърнал и гледаше някъде зад нея. Сцилара се обърна и видя четирима мъже, спрели на края на поляната. Четвъртият водеше коне. Ездачите, които ги бяха подминали предния ден. Единият държеше зареден арбалет и се целеше в демона.

— Гледай това проклето нещо да го държиш настрана от нас — изръмжа той на Фелисин.

Мъжът от дясната му страна се засмя.

— Четириока жаба. Да, жено, дръж го за каишката… засега. Не искаме да се пролее кръв. Е, поне не много — добави.

— Къде са двамата мъже, които бяха с вас? — попита мъжът с арбалета.

Сцилара остави лулата си на земята.

— Няма ги. — Стана и заоправя ризата си. Просто свършете това, за което сте дошли, и се махайте.

— А, сговорчива си. Ти, с кучето, и ти ли ще си толкова мила като приятелката си?

Фелисин не отвърна нищо. Беше пребледняла.

— Нея я оставете — каза Сцилара. — Аз ще стигна за всички ви.

— Ама може пък да не стигнеш, нас ако питаш — отвърна й с усмивка мъжът.

Дори не беше грозна усмивката, реши тя. Можеше да го направи.

— В такъв случай мисля да ви изненадам.

Мъжът връчи арбалета на един от приятелите си и разкопча колана на телабата.

— Ще видим. Гутрим, ако това — куче ли е, какво ли е — скочи, убий го.

— Доста по-голямо е от повечето кучета, които съм виждал — отвърна Гутрим.

— Стрелата е отровна, забрави ли? Черна оса.

— Май ще е по-добре да го убия веднага.

Другият се поколеба, после кимна.

— Давай.

Стрелата литна.

Дясната ръка на Сивожаб я хвана, сякаш я изтръгна от въздуха, после демонът я огледа с любопитство и изплези език да близне отровата.

— Седмината да ме вземат дано! — прошепна невярващо Гутрим.

— Не се намесвай тук! — обърна се Сцилара към демона. — Няма проблем…

— Той не е съгласен — каза Фелисин с изтънял от страх глас.

— Ами убеди го тогава.

„Мога да го направя. Също както беше преди. Все едно, те са само мъже.“

— Не мога, Сцилара.

Гутрим презареждаше арбалета, а първият и другият, който не държеше юздите на конете, вадеха ятаганите.

Сивожаб се хвърли напред ужасяващо бързо и скочи, отворил широко уста. Устата щракна и се стегна около главата на Гутрим. Долната челюст на демона се хлъзна от пантите си и главата на мъжа изчезна. Инерцията и тежестта на Сивожаб го събориха. Чу се ужасяващ пукот и Гутрим се свлече на земята.

Челюстите на Сивожаб се стегнаха със скърцане, чу се пукот, после демонът бавно се отдръпна от обезглавения труп.

Останалите трима бяха зяпнали изумени. Но сега се задействаха. Първият изрева — звук, изпълнен с ужас — и затича напред, вдигнал ятагана.

Сивожаб изплю кървава топка сплъстена коса и кости, и скочи да го пресрещне. Една ръка улови десницата на мъжа с ятагана, изви силно и лакътят изскочи навън през разкъсаната плът; швирна кръв. Друга ръка стисна гърлото му и изви, прекърши хрущяла. Писъкът така и не излезе от устата на мъжа. С опулени очи, с посивяло до черно лице и изплезен като на някакво страховито същество език, той рухна под демона. Трета ръка го отблъсна встрани. С четвъртата Сивожаб се пресегна и се почеса по гърба.

Вторият с ятагана се втурна към четвъртия, който вече яхаше коня си.

Сивожаб скочи отново. Един юмрук се стовари в тила на мъжа с ятагана и костта хлътна навътре. Той се просна, оръжието изхвърча от ръката му. Връхлитащият демон хвана последния с единия крак в стремето.

Конят изцвили и се дръпна уплашено, а Сивожаб смъкна мъжа на земята и захапа лицето му.

Само след миг главата му изчезна в демонската паст като на първия. Нов пукот, ритащи крака и мятащи се ръце. И милостива смърт.

Демонът изплю главата и тя падна така, че Сцилара видя лицето на мъжа — без плът, без очи, само кожата, раздрана и кървава. Вторачи се още за миг, насили се и извърна очи.

Фелисин би свила колене до лицето си и бе покрила очите си с ръце.

— Свърши се — промълви Сцилара. — Фелисин, свърши се.

Фелисин свали ръце. Лицето й бе сгърчено от ужас и отврат.

Сивожаб извличаше труповете извън поляната, зад грамадата канари, движеше се припряно. Сцилара приклекна пред Фелисин.

— По моя начин щеше да е по-леко. Поне нямаше да е толкова кърваво.

Фелисин се вторачи в нея.

— Той им изпи мозъците.

— Това го видях.

— Вкусно било, каза.

— Той е демон, Фелисин. Не куче, не животинче. Демон.

— Да — прошепна тя.

— И вече знаем какво може да прави.

Фелисин кимна онемяла.

— Тъй че не се сближавай много с него — каза кротко Сцилара. Изправи се и видя Кътър и Хеборик — слизаха бавно от билото.

„Триумф и гордост! Имаме си коне!“

Кътър забави крачка.

— Чухме писък…

— Коне — рече Хеборик и се запъти към изплашените животни. — Това му се вика късмет.

„Невинност. Писък? Не, приятелю Кътър. Беше Сивожаб… пусна си душата.“

— Нима? А тези коне просто така дойдоха сами?

„Храбро. Да! Много любопитно!“

Кътър тръгна по равното, заоглежда петната по разровената пръст. Отпечаталите се длани на Сивожаб явно издаваха усилията му да прикрие белята.

— Някаква кръв тука…

„Стъписване, отчаяние… угризение.“

— Угризение. За това, което е станало тук, или защото е разкрито?

„Лукаво. Ами, първото, разбира се, приятелю Кътър.“

Кътър се намръщи кисело и се обърна към Сцилара и Фелисин.

— Мисля, че се радвам, че не бях тук да видя това, което сте видели.

— Да — отвърна Сцилара. — Би трябвало да се радваш.

— Стой настрана от животните, Сивожаб — подвикна Хеборик. — Мен може да не ме харесват много, но тебе наистина не те харесват.

„Убедено. Те просто не ме познават още.“

— Това нещо и на плъх, не бих го дала да го яде — каза Смайлс. Ровеше вяло парчетата месо в калаената чиния в скута си. — Виж, даже мухите го отбягват.

— Те не отбягват храната, а тебе — каза Корик.

Тя му се изсмя презрително.

— На това му викат „респект“. Чужда думичка за тебе, знам. Сетите са само пропаднали уикци. Това всеки го знае. А ти… ти си пропаднал сети. — Хвана чинията си и я отпрати по пясъка към Корик. — Дръж, натикай си го в полукръвните уши и си го запази за по-късно.

— Толкова е сладка след ден тежка езда — подхвърли Корик на Тар с широка белозъба усмивка.

— Продължавай да я дразниш и може и да съжалиш — рече ефрейторът. Той също оглеждаше накриво това, което трябваше да мине за вечеря в чинията му, обикновено ведрото му лице се беше понамръщило. — Конско е, сигурен съм.

— Изровено от някое конско гробище — отвърна Смайлс и изпружи крака. — Готова съм да убия за малко мазна риба, печена в глина на въглени край брега. С жълт пипер, увита във водорасли. Кана мескерско вино и някое читаво момче от селото навътре в сушата. Селяшко момче, едро…

— Качулатия молитвите ми да чуе дано, стига! — Корик се наведе напред и се изплю в огъня. — Това как си спипала някакво свинарче с мъх по брадичката е единствената история, която знаеш, явно. Проклятие, Смайлс, това вече сме го слушали хиляда пъти. Изпълзяла си една нощ от имението на татенцето да си намокриш ръцете и коленете долу на плажа. И къде беше всичко това? О, добре, в приказната земя на малкото момиченце, забравих…

Един нож изсвистя и се заби право в прасеца на Корик. Той ревна, залитна и се смъкна на пясъка, стиснал крака си.

Войниците от близките отделения извърнаха глави да видят какво става, примижали от праха, загърнал целия лагер. Мигновено любопитство, което бързо замря.

Докато Корик сипеше низ мръсни ругатни и се мъчеше да спре с ръце бликналата кръв, Ботъл въздъхна и стана от мястото си.

— Видяхте ли какво става, когато възрастните ни оставят малките да си играем самички? Стой спокойно, Корик. Ще те оправя, няма да отнеме много…

— Гледай да е по-скоро — изръмжа полукръвният сети, — че да мога да й срежа гърлото на тая кучка.

Ботъл погледна жената, след което се наведе към Корик.

— По-кротко. Изглежда малко пребледняла. Лошо хвърляне…

— О, а в какво се е целила тогава?

Ефрейтор Тар се надигна и поклати глава.

— Стрингс няма да е доволен от тебе, Смайлс.

— Той си мръдна крака…

— А ти хвърли нож по него.

— Заради онова, за малкото момиченце. Предизвика ме.

— Все едно как е започнало. Би могла да се опиташ да се извиниш — може пък Корик да го остави така…

— Как пък не — каза Корик. — Когато Гуглата влезе в собствения си гроб.

— Ботъл, спря ли му кървенето?

— Почти, ефрейтор. — Ботъл подхвърли ножа към Смайлс и той тупна в краката й.

— Благодаря, Ботъл — рече Корик. — Сега може да опита пак.

Ножът дрънна в земята между ботушите на полукръвния.

Всички се извърнаха и зяпнаха Смайлс.

Ботъл облиза устни. Това проклето нещо се беше забило твърде близо до лявата му ръка.

— Ето там се целех — каза Смайлс.

— Аз какво ти казах? — попита Корик, гласът му беше странно изтънял.

Ботъл вдиша дълбоко.

Тар се приближи и измъкна ножа от земята.

— Това мисля да го позадържа малко.

— Не ми пука — подхвърли Смайлс. — Имам и още много.

— И ще ги държиш в каниите.

— Слушам, ефрейтор. Стига никой да не ме предизвиква.

— Тя е луда — измърмори Корик.

— Не е луда — отвърна Ботъл. — Само е самотна за…

— За някое селско момче от селото на сушата — довърши ухилено Корик.

— Сигурно братовчед — добави Ботъл тихо, колкото само Корик да го чуе.

Засмяха се.

Тъй. Поредният миг, от който косата да му настръхне на човек в този безкраен поход, само с малко пролята кръв. Четиринадесета армия беше уморена. Отегчена. Окаяна. Лишена от възможността да нанесе пълно и решително възмездие на Ша’ик и сганта убийци, насилници и касапи, които я следваха, сега тя бавно вървеше по дирите на последните остатъци от онази бунтовническа армия, по прашни пътища и изтерзана земя, през пясъчни бури и още по-ужасни неща. Четиринадесета все още очакваше решителния край. Искаше кръв, но досега проливаше само от своята, щом дребните спречквания прераснеха във вражди и играта загрубееше.

Юмруците правеха всичко, което им беше по силите, за да удържат нещата под контрол, ала и те бяха изтощени. Това, че капитаните по ротите, достойни за ранга, бяха в оскъдица, влошаваше нещата още повече.

„А ние изобщо си нямаме, след като Кенеб се премести.“ Носеше се слух за нов контингент новобранци и офицери, дебаркирали при Лато Риве и вече някъде зад тях, забързани да ги догонят, но този слух се бе появил преди цели десет дни. Глупаците трябваше вече да са ги настигнали.

През последните два дни пристигаха и заминаваха вестоносци, пердашеха в галоп по дирята, оставена зад тях, и се връщаха. Дужек Едноръкия и адюнктата си говореха много, това поне беше ясно. Не беше ясно за какво си говорят. Ботъл си беше помислял да подслуша командната шатра, както го беше правил много пъти преди, между Ейрън и Рараку, но присъствието на Бързия Бен го изнервяше. Върховен маг. Ако Бързака обърнеше някой камък и намереше Ботъл под него, Гуглата щеше да черпи.

Проклетите кучи синове, които бягаха пред тях, можеха да си бягат така вечно, и сигурно щяха и да го направят, ако командирът им имаше капка мозък в главата. Можеше да избере последна съпротива по някое време. Героично и вдъхновяващо в своето безсмислие. Но май беше твърде умен за това. На запад и все на запад, през пустините.

Ботъл гребна шепа пясък да изтрие кръвта на Корик от пръстите и дланите си. „Просто си лазим по нервите един на друг. Това е всичко.“ Баба му щеше да знае как да се справи с това положение, но тя отдавна беше умряла и духът й бе останал привързан към старата ферма край Джаката, на хиляда левги оттук. Почти можеше да я види в ума си, как клати глава примижала, с онази нейна полуналудничава гениалност. Мъдра за нравите на смъртните, провиждаща всяка слабост, всеки недостатък, четяща по неволни жестове и мигновени изражения, сечаща през размътената повърхност, за да оголи костите на истината. Нищо не оставаше скрито от нея.

Не можеше да поговори с нея обаче.

„Но има и друга жена… нали?“ Въпреки жегата Ботъл потръпна. Тя все още обсебваше сънищата му, онази вещица на Ерес’ал. Все още му сочеше древните брадви, разпръснати по цялата тази земя като каменните листи на обхванало целия свят дърво, разпилени от ветровете на безброй отминаващи векове. Знаеше всъщност, че само на петдесетина крачки на юг от този път има падина, отрупана с проклетите му неща. Ей там, съвсем наблизо, чакаха го.

„Виждам ги, но все още не разбирам значението им. Това е проблемът. Не съм готов за това.“

Очите му уловиха движение долу покрай ботушите му и той видя женския скакалец — лазеше бавно по пясъка, издут от яйца. Ботъл се наведе и го вдигна, стисна го за свитите крилца. С другата си ръка бръкна в торбата си и извади малка черна дървена кутийка, капакът и страничните й стени бяха на малки дупчици. Отвори ключалката и вдигна капака.

Веселата женитба, безценният им скорпион Птича джвъчка. Опашката на свитата в ъгъла твар рязко щръкна от внезапната светлина.

Ботъл пусна скакалеца в кутията.

Скорпионът беше разбрал какво предстои, втурна се напред и след няколко мига вече се хранеше с все още подритващото насекомо.

— За тебе всичко е просто, нали? — измърмори Ботъл.

Нещо тупна в пясъка до него — плод карибрал, кръгъл и с прашливо белезникав цвят. Ботъл вдигна глава и видя спрелия се пред него Кътъл.

Сапьорът носеше цял куп плодове.

— Почерпка.

Ботъл кривна устни и затвори капачета на кутията над Веселата женитба.

— Благодаря. Къде ги намери?

— Поразходих се. — Кътъл кимна на юг. — Там има една падина. Пълно е с карибрал. — Започна да подхвърля плодове и на другите от отделението.

Падина.

— И много ръчни брадви също, нали?

Кътъл примижа.

— Не забелязах. Това по ръцете ти кръв ли е?

— От мене е — изръмжа Корик. Вече белеше кората на плода.

Сапьорът помълча и огледа войниците около себе си. Ефрейтор Тар само сви рамене. Това явно беше достатъчно и Кътъл метна последния карибрал на Смайлс. А тя го хвана с нож.

Всички я гледаха мълчаливо, докато с ловки удари дялкаше кората. Сапьорът въздъхна.

— Мисля да ида да намеря сержанта.

— Няма да е зле — отвърна Ботъл.

— Трябва да пуснеш Веселата да се поразходи — рече Кътъл. — Да си поразтъпче старите крака. Може Лютс да си е намерил нов скорпион — нашият си нямаше равен досега. Говорят за реванш.

— Скорпионите не могат да си разтъпкват краката — отвърна Ботъл.

— Образно го казах.

— Тъй ли?

— Все едно. — Сапьорът се обърна и се запиля нанякъде.

Смайлс успя да обели цялата кора на една ивица и я метна по Корик. Той беше навел глава, но подскочи, щом улови движението с крайчеца на окото си.

Тя изсумтя.

— Взимай я. Добави си я в колекцията талисмани.

Той остави карибрала си на пясъка, надигна се бавно, после потръпна и изгледа с яд Ботъл.

— Мислех, че си го изцерил проклетото нещо.

— Изцерих го. Но още е натъртено, ще наболява.

— Натъртено ли? Едва мога да стоя.

— Ще се оправи.

— Тя може да побегне — отбеляза Тар. — Много ще е смешно, Корик, да гледаме как куцукаш след нея.

Едрият мъж се смири и си седна.

— Достатъчно търпелив съм.

— О-о, цялата се изпотих — рече Смайлс.

Ботъл стана и каза:

— Аз ще се поразходя. Никой никого да не убива, докато се върна.

— Ако някой бъде убит, знахарските ти дарби няма да помогнат много — подхвърли Тар.

— Не мислех за лекуване, а за гледане.

Бяха на север, достатъчно далече от спрялата на лагер колона. На една ниска могила растяха три дървета гулдинда и те спряха под сянката на широките лъскави листа, развързаха вързопа с храна, отпушиха делвата гредфалански ейл, която Фидлър бе донесъл отнякъде, и зачакаха идването на Върховния маг.

Нещо от стария дух на Фидлър бе поомекнало, Калам го беше забелязал. Повече сиво, отколкото рижо имаше в брадата му, и някакъв отчужден поглед в светлосините му очи. Вярно, Четиринадесета армия беше пълна с негодуващи войници с вгорчени души, славата на имперското възмездие им бе отнета в самата нощ преди сражението; а този поход влошаваше положението още повече. Дори само тези неща бяха достатъчни, за да се обясни състоянието на Фидлър, но Калам знаеше, че не е това.

Песен на Танно или не, Хедж и другите бяха мъртви. Призраци от другата страна. Но пък Бързия Бен бе обяснил, че официалните донесения са леко неточни. Малът, Пикър, Анци, Бленд, Спиндъл, Блупърл… имаше оцелели, пенсионирани, и си живееха мирен живот в Даруджистан. Заедно с капитан Гъноуз Паран. Тъй че имаше и добра вест и това помагаше. Малко.

Фидлър и Хедж бяха близки като братя. Докато бяха заедно, бяха страхотия. Слята умствена нагласа, по-скоро опасна, отколкото забавна през повечето време. Толкова легендарни, колкото самите Подпалвачи на мостове. Онова решение, с разделянето им там, на брега на Лазурното езеро, беше съдбоносно. „Съдбоносно за всички нас, както се оказва.“

Калам не можеше да схване добре цялата тази работа с асцендентството. Бродниците на духа, благословили рота войници, разкъсването на тъканта на Рараку. Представата за невидимите закрилници едновременно го утешаваше и безпокоеше — животът на Фидлър беше спасен от призрака на Хедж… но къде беше Уискиджак? И той ли беше там, при тях?

Онази нощ в лагера на Ша’ик се бе оказала кошмарна. Твърде много ножове бяха извадени от каниите в онези тъмни часове. И той беше видял призраците със собствените си очи. Подпалвачи на мостове, отдавна мъртви, върнали се мрачни като махмурлии и толкова гадни, колкото бяха и приживе. Ако изобщо някога срещнеше Бродник на духа на Танно, Фидлър трябваше да му каже да…

Сапьорът крачеше напред-назад в сянката на дърветата.

Присвит на земята, Калам Мекхар изгледа умислено стария си приятел.

— Добре, Фид, хайде стига.

— Лоши работи — измърмори сапьорът. — Чет нямат. Като буреносни облаци, сбират се на всички хоризонти.

— Нищо чудно, че си жалка компания напоследък.

Фидлър примижа.

— И ти не си много по-добра.

Убиецът отвърна с гримаса.

— Перла. Губи ми се от погледа, но все едно, върти се наоколо. Човек би помислил, че оная жена парду… как й беше името?

— Лостара Юил.

— Същата. Човек би помислил, че го е свалила от коня вече.

— Играта, която играят те, си е само тяхна — отвърна Фидлър, — и само те са добре дошли в нея. Все едно, ясно е, че той още е тук, защото императрицата иска някой да стои край Тавори.

— Това винаги й е било проблем — въздъхна Калам.

— Доверието.

Калам изгледа сапьора.

— Ти си вървял в походи с Тавори още от Ейрън. Някакво усещане за нея? Каквото и да е?

— Аз съм сержант, Калам.

— Точно затова те питам. — Убиецът зачака.

Фидлър се почеса по брадата, подръпна каишката на очукания си шлем, после го развърза и го хвърли на земята. Продължи да крачи, подритваше листата и черупките от плодове из пясъка. Махна с ръка да отпъди една муха кръвница, забръмчала пред лицето му.

— Тя е студено желязо, Калам. Но неизпитано. Може ли да мисли по време на бой? Може ли да командва в движение? Гуглата знае, фаворитът й Юмрук, онзи старец Гамът, не би могъл. Което не се връзва добре с преценката й.

— Тя го е познавала отпреди, нали?

— Някой, на когото може да разчита, да, това е. Той беше похабен, нищо повече. Не съм толкова щедър като някога.

Калам се ухили.

— О, да, щедър и още как! — Посочи костите от пръсти, висящи от колана на сапьора. — А за тези?

— На прав път вървеше тя с това, вярно. Бутването на Опонн може би.

— А може би не.

Фидлър сви рамене. Ръката му изплющя и се сви около мухата кръвница. Размаза я до смърт между дланите си с явно задоволство.

По-стар изглеждаше, самата истина, но си беше бърз и зъл както винаги. Полъх мъртъв въздух попиля листата по пясъка, въздухът осезаемо се разцепи и Бързия Бен пристъпи от лабиринта. Кашляше.

Калам вдигна делвата с ейл и пристъпи към него.

— Дръж.

Магът отпи, закашля се отново и изплю.

— Богове подземни, този Имперски лабиринт е ужасен. — Удари още една глътка.

— Вкарай ме там, че да мога и аз да пийна от това — рече Фидлър, щом спря до двамата.

— Радвам се да видя, че настроението ти се е подобрило. — Бързия Бен му подаде делвата. — Скоро ще си имаме компания… след като хапнем де — добави той, като видя вързопа с храна. — Толкова съм гладен, че муха кръвница мога да изям.

— Оближи ми дланта — рече Фидлър.

Магьосникът спря и го погледна през рамо.

— Ума си си изгубил. По-скоро бих облизал дланта на чистач на камилска тор. — Почна да развива листата, пазещи храната.

— Как мина срещата ти с Тавори? — попита Калам.

— Предположението ти е не по-лошо от моето — отвърна Бързия Бен. — Виждал съм и преди хора под обсада, но тя е вдигнала толкова дебели и високи стени, че се съмнявам, че и дузина раздразнени дракони ще могат да пробият… а и никакъв враг няма наоколо.

— Тук може би грешиш — каза убиецът. — Перла там ли беше?

— Да, една завеска леко помръдна.

Фидлър изсумтя.

— Не е толкова явен. Сигурно е била Т’амбър.

— Не го казах буквално, Фидлър. Някой в лабиринта. Близо, и много бдителен.

— Тавори не е носила меча си значи — рече Калам.

— Никога не го носи, когато говори с мен, слава на боговете.

— Аха. Деликатност значи.

Магьосникът стрелна Калам с мрачен поглед.

— Не иска да изстиска всичко от Върховния си маг, искаш да кажеш.

— Чакай — каза Фидлър. — Не ми харесват образите, които изникват в главата ми. Я подай комат от оня хляб сепах — не, не тоя, дето ти захапа, Бързак, благодаря. Онзи… о, все едно. — Пресегна се.

— Ей, ръсиш ми пясък върху яденето!

Калам се отпусна на земята. От минута на минута Фидлър изглеждаше все по-млад. Особено с това въсене. Това откъсване от армията и всичко, което вървеше с него, отдавна го беше превъзмогнал.

— Какво? — попита намръщено Фидлър. — Притеснен си, че ще си изтъркаш зъбите ли? По-добре спри да дъвчеш този хляб тогава.

— Не е чак толкова корав — отвърна с пълна уста магьосникът.

— Не е, но е пълен със зърна камък, Бързак. От воденичните камъни. Все едно, аз напоследък все пясък ръся. Имам пясък на места, които не можеш и да си представиш…

— Спри. Ония образи, дето никнат в главата и прочие.

— След това — продължи невъзмутимо Фидлър, — една годинка да си поседя сладко в Даруджистан, още ще сера тухли…

— Спри, казах!

Калам изгледа сапьора с присвити очи.

— Даруджистан ли? Каниш се да идеш при другите значи?

Сапьорът извърна смутено очи.

— Някой ден…

— Някой ден. Скоро?

— Не се каня да бягам, Калам.

Убиецът и Бързия Бен се спогледаха бързо и Калам се окашля.

— Ами… може би трябва, Фид. Според мене…

— Според тебе всички сме обречени, знам. Благодаря, че ми развали деня. Бързак, дай още една глътка от този ейл, устата ми е пресъхнала.

Калам замълча. „Добре, това поне се изясни.“

Бързия Бен изтупа трохите от ръцете си и изправи гръб.

— Тя има някои идеи за тебе, Калам…

— И едната жена ми е в повече.

— Може би иска да събереш отделение убийци?

— Какво? От тази сган?

Фидлър се намръщи:

— Ей, ей, тази сган я познавам.

— И?

— И си прав, да. Голяма беля са.

— Все пак. — Магьосникът сви рамене. — И вероятно иска да го направиш тихомъл…

— След като Перла ви е слушал разговора, да бе.

— Не, това беше после. Втората част от срещите ни е за публиката ни. В първата част, преди да дойде Перла и който там още, си говорим насаме. Тези срещи ги прави толкова импровизирано, колкото може. Използва за пратеник Гръб. — Магът направи жеста „да пази зло“.

— Милото намерениче — подхвърли Фидлър.

Бързия Бен само поклати глава.

— Значи си иска свой кадър от убийци — рече Калам. — За който Нокътят да не знае. О, не ми харесва накъде бие всичко това, Бързак.

— Който се крие зад онези стени, може да е уплашен, Кал, но не е глупак.

— Цялата работа е глупава — заяви Фидлър. — Тя съкруши въстанието — какво повече иска Ласийн?

— Силна е за справянето с враговете ни — рече Калам. — И слаба, стане ли въпрос за популярност.

— Тавори не е от популярния тип личности, тъй че какъв е проблемът?

— Би могла да стане популярна. Още няколко успеха — такива, които да покажат че не е сляп късмет. Хайде, Фид, знаеш колко бързо може да се обърне една армия.

— Не и тази армия — отвърна сапьорът. — Тя първо едва-що се вдигна от земята. Ние сме една ужасно разколебана пасмина… Бързак, тя изобщо има ли си представа за това?

Магьосникът го изгледа продължително, после кимна.

— Мисля, че да. Но не знае какво да направи по въпроса, освен да догони Леоман от Вършачите и да го заличи с цялата му войска. Напълно.

Фидлър изсумтя.

— Точно от това се боеше Кътъл. Убеден е, че на Ранал до гуша ще му дойде, докато свърши всичко това.

— Ранал ли? А, да.

— И той е една беля — продължи Фидлър. — Непрекъснато приказва за проклетията, дето си я запазил, щял да седне на нея, когато съдбата се стовари върху всички ни. Трябва да му видиш физиономията само, когато почне да ги дрънка тия.

— Май трябва да се поговори с Кътъл.

— Трябва му един юмрук в муцуната, Кал. Вярвай ми, изкушавал съм се…

— Но сапьорите не си го правят един на друг това.

— Аз съм сержант.

— Но все пак ги искаш на своята страна.

— М-да.

— Добре — заяви Калам. — Аз ще го оправя.

— Внимателно. Може да ти хвърли в краката някоя „острилка“. Не обича убийците.

— Че кой ги обича? — подхвърли Бързия Бен.

Калам се намръщи.

— А аз пък си мислех, че съм популярен… поне между приятелите си.

— Само го изиграваме предпазливо, Калам.

— Благодаря, Бързак. Ще го запомня.

Магьосникът изведнъж се изправи.

— Гостите ни всеки момент ще пристигнат…

Фидлър и Калам също станаха, обърнаха се и видяха как Имперският лабиринт отново се разтвори. От устието му пристъпиха четири фигури.

Убиецът позна две от тях и изпита едновременно напрегнатост и задоволство, изпълнило душата му: настръхна изведнъж заради Върховния маг Тайсхрен, а искреното задоволство бе от това, че вижда Дужек Едноръкия. От двете страни на Тайсхрен крачеха двама телохранители, единият — престарял сети с намазани с восък мустаци — смътно познат някак си, сякаш Калам като че ли го беше виждал веднъж, преди много време. Другият беше жена, някъде между двайсет и пет и трийсет и пет, стройна и атлетична, с плътно копринено облекло. Очите й бяха меки и тъмнокафяви, будни; косата й бе подрязана късо, по имперската мода, около сърцевидното й лице.

— Отпусни се — промърмори му тихо Бързия Бен. — Както казах, ролята на Тайсхрен в… минали работи беше… погрешно разбрана.

— Така казваш ти.

— А и той наистина се опита да защити Уискиджак.

— Но беше прекалено късно.

— Калам…

— Добре, ще бъда вежлив. Този стар телохранител сети… не е ли от времето на императора?

— М-да.

— Нещастният кучи син? Дето никога нищо не казва?

— Същият.

— Изглежда все едно доста е пийнал.

Бързия Бен изсумтя.

— Нещо смешно ли има, Върховен маг? — попита Дужек, щом групата се приближи.

— Добре сте дошли, Върховен юмрук — отвърна Бързия Бен и добави с леко почтителен поклон към Тайсхрен: — Колега…

Тънките, почти без косми вежди на Тайсхрен се вдигнаха.

— Полево повишение, така ли? Е, може би позакъсняло. Все едно, не вярвам императрицата да е санкционирала все още това звание.

Бързия Бен му отвърна с широка бяла усмивка.

— Спомняте ли си, Върховен маг, друг един Върховен маг, изпратен от императора в началото на кампанията „Черния пес“? Крибалах Рул?

— Рул Простака ли? Да, умря след около месец някъде…

— В един ужасен пожар, да. Е, това бях аз. Тъй че вече съм бил Върховен маг, колега…

Тайсхрен се мръщеше, явно се мъчеше да си спомни нещо, след това лицето му помръкна.

— И императорът е знаел това? Би трябвало, щом ви е пратил… освен ако, разбира се, изобщо не ви е пращал той.

— Е, вярно, имаше някои недоразумения в цялата работа и ако някой беше поел точно по тази следа, като нищо щяха да се забележат. Но вие очевидно не изпитвате нужда да го правите, след като макар и за кратко успях да се защитя — като ви измъкнах от неприятност веднъж, доколкото си спомням… нещо там свързано с убийци магове Тайст Андий…

— Когато изгубих един определен предмет, съдържащ господар на демони…

— Нима? Съжалявам, че го чувам.

— Същият демон, който по-късно умря от меча на Рейк в Даруджистан.

— О, колко жалко.

Калам се наведе към Бързия Бен и прошепна:

— Мисля, че каза на мен да се отпусна.

— Стари работи, отдавна минали — каза дрезгаво Дужек Едноръкия. — Щях да плесна с ръце, ако имах повече от една. Тайсхрен, дръпни юздите на тоя сети, преди да е направил нещо глупаво. Имам да обсъдя тук някои неща. Хайде, да почваме.

Калам се озърна към Фидлър и примига. „Също като в доброто старо време…“

Залегнал на билото на рида, Перла изсумтя.

— Онова там е Дужек Едноръкия. Трябваше уж да е в Г’данисбан в момента.

Лостара Юил до него изсъска и започна да се пляска по бедрата и тялото.

— Бълхи чигър, проклет да си. Гъмжат по този хълм. Мразя бълхи чигър…

— Защо не вземеш да скочиш и да затанцуваш, капитане? — попита Перла. — Просто да си сигурна, че ще разберат, че сме тук.

— Шпионирането е глупаво. Мразя го това и май започвам да преоткривам и омразата си към теб, Нокът.

— Галиш ми ухото със сладките си приказки. Все едно, онзи плешивият е Тайсхрен, с Хатар и Киска този път, което значи, че си дава сметка за рисковете. О, защо трябваше да го правят това точно сега?

— Какво да правят точно сега?

— Каквото там правят, разбира се.

— Ами тичай при Ласийн като усърдно паленце, каквото си, Перла, и веднага й донеси всичко.

Той изпълзя надолу по склона, обърна се и седна.

— Няма нужда да се бърза. Трябва да помисля.

Лостара се спусна по склона, докато можеше да се изправи.

— Е, аз повече няма какво да чакам тука. Имам нужда от баня в мляко, с листа от ескура, и то веднага.

Той я гледаше как крачи към бивака. Приятна походка — освен леките резки тикове.

Елементарен трик, да пропъди бълхите от тялото си. Може би трябваше да подсили ухажванията си към нея.

„Не, така е много по-добре. Богове, създадени сме един за друг.“

3.

Ярет Ганатан, безмълвният град, пръв и сетен

на стария път на завоя, извит в полукръг, там са

кулите пясъчни, гъмжащи от власт на империи,

армии в марш, знамената — крилете прекършени,

и телата, посечени в тесните улици, стават

на сградите скелета, воините са строители;

устоява вечно градът, приютява

орди безбройни на твари, о, кулите,

тъй гордо възправени, извисени под

знойния лъх на слънцето, Ярет Ганатан.

Град престолен, императрица, жена и любима,

старица и чедо на Първата империя,

и аз вечно съм тук, сред всички свои ближни,

костите в стените, костите

под пода, костите, които мятат тази

ласкава сянка — пръв и сетен,

виждам бъдното, всичко отминало,

и глината на моята плът е усетила твоите длани,

древен топлик на живота, че градът,

моят град устоява безмълвен, устоява,

устоява — вечно безмълвен.

„Кости в стените“

(фрагмент от надгробна стела, ок. Първа империя)

Автор неизвестен

— Мога да бъда тази урна.

— Не държиш да бъдеш точно тази урна.

— Тя си има крака.

— Като пънчета. И не мисля, че се движат. Те са само за показ. Помня разни такива неща.

— Но е хубава.

— И тя пикае в нея.

— Пикае? Сигурна ли си? Виждала ли си я да пикае в нея?

— Погледни, Кърдъл. Точно тя пикае в нея. Не държиш да си точно тази урна. Трябва ти нещо живо. Истински живо, с крака, които вършат работа. Или криле…

Още си шепнеха, когато Апсалар махна и последната дъска на прозореца и я остави на пода. Качи се на перваза, изви се на една страна и се пресегна към най-близката таванска греда.

— Къде отиваш? — попита настойчиво Телораст.

— На покрива.

— Да дойдем ли с теб?

— Не.

След няколко мига Апсалар вече стоеше присвита на спечената от слънцето глина. Звездите бляскаха отгоре. Утрото не беше далече и градът бе притихнал и неподвижен като нещо мъртво в края на нощта. Ерлитан. Първият град, до който бяха стигнали в тази земя, градът, от който бе започнало точно това пътуване, на група, обречена да се разпадне под натиска на безброй тежести. Калам Мекхар, Фидлър, Крокъс и тя самата. О, Крокъс се бе ядосал не на шега, когато разбра, че спътниците им са дошли със скрити мотиви — не просто за да я придружат до дома, не просто за да поправят една стара злина. Толкова наивен се беше оказал.

Зачуди се как ли е той сега, помисли да попита Котильон при следващото посещение на бога, накрая реши да не го прави. Нямаше да е добре да си позволи да се тревожи за него; дори да мисли за него, без да може да постигне нищо повече, освен да отвори шлюзовете на копнежа, страстта и съжалението.

Други, по-неотложни проблеми трябваше да се обмислят. Мебра. Старият шпионин беше мъртъв, точно както бе поискал Сенкотрон, макар причината да убягваше на Апсалар. Вярно, Мебра бе работил за всички страни, служил беше в един момент на Малазанската империя, а после — на каузата на Ша’ик. А след това… на някой друг. Самоличността на този някой друг беше важна и, подозираше тя, това бе истинската причина за решението на Сенкотрон.

Безименните? Дали убиецът семк не беше изпратен, за да прикрие някоя следа? Възможно. А и изглеждаше логично. „Никакви свидетели“, беше казал. На какво? Що за служба можеше да е предложил Мебра на Безименните? „Откажи се да търсиш отговор на това. Кой друг?“

В Седемте града несъмнено бяха останали последователи на стария култ към Сянка, оцелели след чистките, придружили завоеванието. Друг възможен платец на многобройните дарби на Мебра и по-вероятно бе той да е привлякъл вниманието на Сенкотрон, както и гнева му.

Бяха й казали да убие Мебра. Не й бяха казали защо, нито й бяха казали да предприеме някакви свои разследвания. Което предполагаше, че Сенкотрон смята, че знае достатъчно. Същото трябваше да е вярно и за Котильон. Или обратното — двамата просто бяха в пълно неведение, а Мебра просто беше превключвал от една страна на друга твърде често.

В списъка й имаше още цели — безразборна колекция имена, всичките можеше да се намерят в спомените на Котильон. От нея просто се очакваше да продължава от една цел към друга, и към последната — най-предизвикателната от всички… но това най-вероятно отстоеше месеци напред и щеше да й се наложи да извърши ловка маневра, за да се доближи достатъчно за удара, бавно, много предпазливо прокрадване до много опасен индивид. Към когото не изпитваше никаква враждебност.

„Точно това прави професионалният убиец. А обсебването на Котильон ме превърна в убийца. Това и нищо друго. Убивах и ще продължавам да убивам. Не трябва да мисля за нищо друго. Просто е. Би трябвало да е просто.“

И щеше да го направи просто.

Все пак какво бе накарало един бог да реши да убие някакъв си долен смъртен? Дребното камъче в обувката, дразнещо стъпалото. Клонката, плеснала го по лицето на горска пътека. Кой се замисля толкова, когато извади камъчето и го хвърли настрана? Или се пресегне и счупи клонката? „Аз май го правя, защото съм ръката на бога в това.“

„Стига. Край вече на тази слабост… на тази… несигурност. Изпълни си задачите и се отдръпни. Изчезни. Намери си нов живот.“

„Само че… как го прави човек това?“

Имаше един, когото можеше да попита — знаеше, че не е далече, след като си бе подбрал своята идентичност от спомените на Котильон.

Седеше на ръба на покрива, краката й се полюшваха в празното. Някой вече седеше до нея.

— Е? — попита Котильон.

— Убиец семк на Безименните изпълни мисията ми вместо мен.

— Тази нощ?

— Срещнах го, но не можах да го разпитам.

Богът кимна замислено.

— Пак Безименните. Това е неочаквано. И нежелано.

— Значи не те бяха причината за убийството на Мебра.

— Не. Раздвижване на стария култ. Мебра се гласеше да стане Върховен жрец. Най-добрият кандидат — за другите не се притеснявахме.

— Разчистване на къщата.

— Налага се, Апсалар. Боклук ни чака. Голям.

— Разбирам.

Помълчаха малко, след това Котильон се окашля.

— Все още не съм имал време да го нагледам, но знам, че е здрав, макар и разбираемо обезсърчен.

— Добре.

Сигурно усети, че тя иска да оставят въпроса дотук, затова замълча. После каза:

— Освободила си два призрака…

Тя сви рамене.

Котильон въздъхна и я погали по черната коса.

— Знаеш ли какви бяха някога?

— Крадци, мисля.

— Да, точно.

— Тайст Андий?

— Не, но доста дълго се задържаха над онези две тела и… попиха някои есенции.

— Аха.

— Сега са агенти на Еджуокър. Любопитен съм да видя какво ще направят.

— Засега, изглежда, са доволни само да ме придружават.

— Да. Мисля, че интересите на Еджуокър включват и тебе, Апсалар, заради нашата минала… връзка.

— Чрез мен — към теб.

— Явно съм предизвикал любопитството му.

— Еджуокър. Това привидение изглежда доста пасивно — отбеляза тя.

— За първи път го срещнахме в нощта на възнесението ни — отвърна замислено Котильон. — Нощта, в която преминахме в селението на Сянка. Мравки сякаш ме полазиха по гърба тогава, и оттогава всеки път ме полазват.

Тя го погледна накриво.

— Толкова си непригоден за бог, Котильон, знаеш ли го това?

— Благодаря за вота на доверие.

Тя се пресегна и потърка с длан брадичката му, жест много близък до милувка. Долови как той си пое дъх стъписан, очите му леко се разшириха, но не я погледна. Апсалар отдръпна ръката си.

— Съжалявам. Нова грешка. Напоследък май само грешки правя.

— Няма нищо — отвърна той. — Разбирам.

— Нима? О, да, разбира се.

— Довърши мисията си и всичко, за което си помолена, ще приключи. Няма да получиш повече искания от мен. Или от Сенкотрон.

В тона му имаше нещо, което я накара леко да потръпне. Нещо като… угризение.

— Разбирам. Това е добре. Уморена съм. От това, което съм, Котильон.

— Знам.

— Мислех малко да се поотклоня. Преди следващата ми задача.

— О?

— По крайбрежния път, на изток. Само няколко дни през Сянка.

Изгледа я, а тя забеляза смътната му усмивка и остана неизразимо доволна.

— Ах, Апсалар… Сигурно ще е забавно. Предай му поздравите ми.

— Настина ли?

— Абсолютно. Има нужда от малко разтърсване. — Той стана. — Трябва да тръгвам. Вече е почти призори. Внимавай и не се доверявай на онези призраци.

— Не са добри лъжци.

— Е, аз познавам един Върховен жрец, който прилага подобна тактика, за да обърква другите.

„Искарал Пъст.“ Този път се усмихна Апсалар, но нищо не каза, защото Котильон си бе отишъл.

Хоризонтът на изток бе лумнал в пламъци с изгрева на слънцето.

— Къде отиде тъмнината? — попита Кърдъл сърдито.

Апсалар стоеше до леглото си и опипваше пъстрата си колекция скрити оръжия. Трябваше да легне да поспи — може би следобед, — но първо щеше да се възползва от дневната светлина. Нещо важно имаше в онова убийство на Мебра от семк. Тази подробност беше потресла Котильон. Макар да не беше я помолил да го проучи, все едно, щеше да го направи, поне за ден-два.

— Слънцето изгря, Кърдъл.

— Слънцето? Кълна се в Бездната, на този свят има слънце? Те полудели ли са?

Апсалар се обърна към присвилия се от ужас призрак. Разтваряше се в прашливите лъчи светлина. Свита в сянката наблизо, Телораст гледаше ококорена, онемяла от страх.

— Кой да е полудял? — попита Апсалар.

— Ами те, кои! Тези, които са го създали това място!

— Ние чезнем! — изсъска Телораст. — Какво значи това? Ще престанем да съществуваме ли?

— Не знам — отвърна Апсалар. — Вероятно ще изгубите малко вещество, ако изобщо имате такова, но мисля, че ще е временно. По-добре да останете тук и да си траете. Ще се върна привечер.

— Привечер! Да, чудесно, ще чакаме тук до привечер. После — нощ, и тъмно, и всичките сенки, и разни неща за обсебване. Да, ужасна жено, ще те чакаме тук.

Тя слезе долу, плати за още една нощ и излезе на прашната улица. Тръгващите рано на пазар граждани вече се бяха раздвижили, продавачи дърпаха натоварени мулета, гъмжеше от коли, натоварени с кафези с птици, дъски с нарязано месо и буренца със зехтин или мед. Старци, изгърбени под вързопи дърва за огрев, кошове с грънци. По средата на улицата важно крачеха двама Червени мечове — страховити стражи на реда и закона, появили се отново, след като присъствието на империята беше преутвърдено така убедително. Бяха се запътили в същата посока като Апсалар — и като повечето хора всъщност — към огромното пространство на кервансарая извън градската стена, на юг от залива.

Червените мечове отваряха около себе си широк коридор, поклащащата им се походка, с ръцете в стоманените ръкавици, небрежно отпуснати на дръжките на прибраните в ножниците, но не и увити в бялата лента на мира тълвари внушаваха нагло, преднамерено провокативно предизвикателство. Но никой сякаш не ги виждаше.

Малко преди да ги настигне, Апсалар свърна вляво — маршрутите до становете на керваните все пак бяха повече от един.

Някой търговец, наемащ охранители парду и грал и явно проявяващ необичаен интерес към присъствието на танцьор на Сянка в града, можеше на свой ред да се превърне в предмет на интерес. Можеше просто да излезе, че търговецът (мъж или жена) е купувач или продавач на сведения, но дори това можеше да се окаже полезно за Апсалар — не че мислеше да плаща за каквито и да било сведения. Племенните охранници предполагаха продължително пътуване между отдалечени градове и по рядко използвани пътища. Този търговец щеше да знае някои неща.

Както и въпросните охранници, впрочем.

Стигна до окрайнините на първия стан. Погледнат отвисоко, кервансараят сигурно щеше да изглежда нашарен, след като търговци идваха и тръгваха в непрекъснат поток от фургони, конници, псета и камили. Външните му краища приютяваха по-дребни търговци, местата им изглеждаха предопределени по някаква неведома йерархия, докато керваните с по-висок ранг заемаха центъра.

Апсалар тръгна по главното платно между шатрите и започна дългото си издирване.

Някъде към обед видя един продавач на тапу и седна на една от малките масички под чергилото да хапне шиша с плодове и месо, мазнината потече на горещи вадички по ръцете й. В търговските станове, които бе посетила досега, бе открила подновена енергия. Смутовете и вълненията явно се отразяваха зле на търговията. Завръщането на малазанското управление беше благословено за нея, в целия й обичаен алчен блясък, и тя беше забелязала ликуването навсякъде. Парите течаха на хиляди потоци.

Три фигури привлякоха погледа й. Стояха пред входа на голяма шатра и като че ли спореха за една клетка с кученца. Бяха двете жени парду и един от мъжете от племето грал, които беше видяла в таверната. Бяха твърде залисани, за да са я забелязали, надяваше се. Избърса ръце в бедрата си, стана и тръгна, придържаше се към по-сенчестите места и по-далече от пазачите и шатрата на търговеца.

Достатъчно беше, че ги е открила, засега. Преди да се заеме с разпитването на търговеца или пазачите му, я чакаше друга задача.

Дългият път обратно до хана мина без произшествия. Беше вече следобед и умът й бе изпълнен с мисли за сън.

— Тя се върна!

Гласът, на Кърдъл, дойде откъм дървеното легло.

— Тя ли е? — попита от същото място Телораст.

— Познавам й обущата, виждаш ли вшитите железни ръбове? Не е като другото лице.

Апсалар спря и докато сваляше кожените си ръкавици, попита:

— Кое друго?

— Онова, дето дойде по-рано, преди камбана…

— Камбана? — учуди се Телораст. — О, ония камбани, разбрах. Измерват изтичането на времето. Да, Не-Апсалар, преди една камбана. Ние нищо не казахме. Мълчахме си. Лицето така и не разбра, че сме тук.

— Ханджията ли?

— Ботуши, изтъркани от шпори и обшити с бронз, обиколиха тук-там — наведе се да погледне и тука отдолу, но нас изобщо не ни видя, разбира се, нито пък нещо друго видя, защото ти никакъв багаж не си оставила да рови…

— Мъж беше, така ли?

— Не го ли казахме? Не го ли казахме, Кърдъл?

— Мисля, че да. Мъж, с ботуши, да.

— Колко се задържа? — попита Апсалар, оглеждаше стаята. Нищо нямаше за крадене. Ако беше крадец, разбира се.

— Стотина удара на сърцето му.

— Сто и шест, Телораст.

— Сто и шест, да.

— Влезе и излезе през вратата?

— Не, през прозореца — ти нали махна дъските, забрави ли? От покрива слезе, нали, Телораст?

— Или се качи от задната улица.

— Или пък от някоя от другите стаи, ей тъй, по стената — по стената, отдясно или отляво.

Апсалар се намръщи и скръсти ръце.

— През прозореца ли влезе изобщо?

— Не.

— Значи през лабиринт?

— Да.

— И не беше мъж — добави Кърдъл. — Демон беше. Голям, черен, космат, с остри нокти на ръцете и краката.

— И с ботуши — каза Телораст.

— Точно. Ботуши.

Апсалар дръпна ръкавиците и ги плесна на облегалката на леглото. Просна се на леглото.

— Събудете ме, ако се върне.

— Разбира се, Не-Апсалар. Можеш да разчиташ на нас.

Когато се събуди, беше тъмно. Изруга и се надигна от леглото.

— Кой час е?

— Тя е будна! — Сянката на Телораст се зарея близо до нея, с размазани в тъмното контури и смътен блясък в очите.

— Най-после! — изшепна Кърдъл откъм перваза на прозореца, където се беше свила, и извъртя глава да погледне Апсалар. — Две камбани след смъртта на слънцето! Искаме да разгледаме!

— Чудесно — отвърна тя и стана. — Елате с мен тогава.

— Докъде?

— В Джен’раб.

— О, онова окаяно място!

— Няма да се бавим много.

— Добре.

Тя взе ръкавиците си, провери отново оръжията по себе си — десетките болежки от дръжки на ножове и кании свидетелстваха, че си стоят затегнати по тялото й — и тръгна към прозореца.

— Широкия път ли ще използваме?

Апсалар спря и изгледа Кърдъл.

— Какъв широк път?

Призракът се сви на ръба на перваза и посочи навън.

— Онзи там.

Подобие на акведукт, загърнато в сянка, се изпъваше от прозореца над улицата и постройката отвъд нея, а после завиваше в лека дъга — към центъра на Джен’раб. Изглеждаше от камък, Апсалар можеше да види дори чакъла по платното и парчета натрошена зидария.

— Какво е това?

— Не знаем.

— От селението на Сянка е, нали? Трябва да е. Иначе нямаше да мога да го виждам.

— О, да. И ние така мислим. Нали, Телораст?

— Абсолютно. А може и да не е.

— Откога е тук? — попита Апсалар.

— Петдесет и три удара на твоето сърце. Ти се въртеше, докато не се събуди, нали, Кърдъл? Въртеше се.

— И стенеше. Е, само един стон. Тих. Съвсем тихичък.

— Не, това бях аз — рече Телораст.

Апсалар се качи на перваза, после, без да се пуска от ръбовете на стената, предпазливо стъпи на призрачния път. Беше си съвсем истински.

— Добре — каза тя малко стъписано. — Спокойно можем да го използваме това.

Тръгнаха над задната уличка и жилищната сграда, над следващата улица и най-сетне — над купищата отломки на руините. Някъде в далечината се издигаха призрачни кули. Град от сянка, ала съвсем различен от предната нощ. Над развалините долу се бяха изпънали постройки със смътни контури… канали, лъскавина, като от вода. По-ниски мостове пресичаха каналите. На няколко хиляди крачки в далечината, на югоизток, се издигаше огромен дворец, а до него имаше нещо, което трябваше да е езеро или пък широка река. Кораби пореха водите, с квадратни платна и лъскави, от катраненочерно дърво. Апсалар видя и някакви високи фигури, вървяха по един мост на петдесет крачки от тях.

Телораст изсъска:

— Познавам ги!

Апсалар се присви, изведнъж се почувства ужасно уязвима.

— Тайст Едур!

— Те могат ли да ни видят?

„Не знам.“ Поне никой не вървеше по пасажа, на който се намираха те… засега.

— Хайде, не е далече. Искам да се махнем оттук.

— Съгласни, о, да, съгласни.

Кърдъл се поколеба.

— Но пък, от друга страна…

— Не — отсече Апсалар. — Никакви опити, призрак.

— Просто долу в канала има един труп и…

„Проклятие!“ Наведе се над ниския парапет и погледна.

— Това не е Тайст Едур.

— Не е — потвърди Кърдъл. — Съвсем сигурно не е, Не-Апсалар. По-скоро е като теб, да, като теб. Само че по-подут, отскоро е умрял — искаме го…

— Не очаквай да се опитвам да ви помагам, ще привлече внимание.

— О, тя е права, Кърдъл. Хайде, отдалечава се от нас! Почакай! Не ни оставяй тук!

Апсалар стигна до стръмните стъпала и бързо заслиза. И щом стъпи върху бледата прашна земя, призрачният град изчезна. Двете привидения се появиха след нея, едва кретаха.

— Най-ужасно място! — възкликна Телораст.

— Но е имало трон — извика Кърдъл. — Усетих го. Най-великолепен трон!

— Великолепен? — Телораст изсумтя. — Ума си си загубила. Само болка. Страдание. Злочестини…

— Тихо — заповяда им Апсалар. — Ще ми кажете повече за този трон, дето го усетихте и двете, но по-късно. Пазете този вход.

— Това го можем. Ние сме много опитни пазачки. Някой е умрял тука, нали? Може ли да вземем трупа?

— Не. Стойте тук. — Апсалар влезе в полусрутения храм.

Залата не беше такава, каквато я бе оставила. Тялото на семка го нямаше. Трупът на Мебра беше разсъблечен, дрехите бяха разкъсани и разхвърляни. Малкото вещи, които бяха изпълвали помещението, бяха разчистени старателно. Апсалар изруга тихо и пристъпи до входа към вътрешното помещение — завесата, която го прикриваше, беше откъсната. В малката стая зад прага — обиталището на Мебра — търсачът или търсачите също бяха проявили изключително старание. Някой беше търсил нещо тук или преднамерено бе заличил следи.

Замисли се за появата на убиеца семк предната нощ. Беше заключила, че я е видял да притичва през развалините и затова се е принудил да се върне. Но сега се зачуди. Може би го бяха върнали, след като се бе оказало, че е изпълнил задачата си едва наполовина. Така или иначе, не беше действал сам онази нощ. Беше проявила немарливост, че си бе помислила друго.

Откъм външното помещение се чу колеблив шепот:

— Къде си?

Апсалар се върна през прохода.

— Какво правиш тук, Кърдъл? Казах ви да…

— Идват двама. Жени, като тебе. И като нас, да. Забравих. Да, всички тук сме жени…

— Намери някоя сянка и се скрий — прекъсна я Апсалар. — Същото важи и за Телораст.

— Не искаш ли да ги убием?

— Можете ли?

— Не.

— Скрийте се.

— Добре, че решихме да пазим вратата, нали?

Без да обръща повече внимание на призрака, Апсалар застана до входа. Извади ножовете си, опря гръб на килнатия каменен зид и зачака.

Чу забързаните им стъпки, дращенето на ботушите им, щом спряха отвън, дъха им. После първата пристъпи вътре, със затворен фенер в едната ръка. Направи още няколко стъпки, отвори един от капаците и лъч светлина зашари по отсрещната стена. Зад нея влезе втората, с изваден от ножницата и насочен напред ятаган. Двете кервански охраннички парду.

Апсалар пристъпи безшумно, заби острието на едната кама в ставата на лакътя на ръката с оръжието, а с дръжката на другата кама я удари в слепоочието.

Жената се смъкна на пода.

Другата се обърна рязко.

Апсалар я изрита в челюстта. Тя залитна, фенерът излетя от ръката й и се пръсна в стената.

Апсалар прибра ножовете й пристъпи към замаяната охранничка. Ударът с юмрук в слънчевия сплит я преви на две. Охранничката се смъкна на колене, после падна на хълбок, присвита от болка.

— Така ще е по-удобно — тихо каза Апсалар. — Бездруго мислех да ти задам няколко въпроса.

Върна се при първата да провери състоянието и. Беше в безсъзнание и вероятно щеше да остане така за известно време. Все пак изрита ятагана в ъгъла и извади ножовете й — бяха скрити под мишниците. Върна се при втората парду, изгледа я за миг отгоре, наведе се и я изправи.

Сграбчи дясната й ръка, изви я рязко и я изкълчи в лакътя.

Жената изпищя от болка.

Апсалар я стисна за гърлото и я натресе в стената толкова силно, че главата й изпука. Жената повърна и бълвочът плисна по кожената ръкавица на убийцата.

— Сега ще отговориш ли на въпросите ми?

— Моля ви!

— Без молби. Лигавщините само ме озлобяват. Дай ми задоволителни отговори и може да ви оставя живи с приятелката ти. Разбираш ли ме?

Парду кимна, лицето й беше оплискано с кръв, под дясното око вече се издуваше издължен оток — там беше ударил железният ръб на обувката.

Апсалар усети появата на двата призрака и се извърна. Бяха надвиснали над тялото на другата парду.

— Една от двете ни би могла да я вземе — прошепна Телораст.

— Лесно — съгласи се Кърдъл. — Умът й е размътен.

— Угаснал.

— Изгубен в Бездната.

Апсалар се поколеба, после отвърна:

— Давай.

— Аз! — изсъска Кърдъл.

— Не, аз! — изръмжа Телораст.

— Аз!

— Аз стигнах първа!

— Не си!

— Аз избирам — прекъсна ги Апсалар. — Прието?

— Да.

— О, да, ти избираш, прескъпа господарке…

— Пак се слагаш!

— Не се слагам!

— Кърдъл — изсъска Апсалар. — Вземи я.

— Знаех си, че ще избереш нея!

— Търпение, Телораст. Нощта още не е свършила.

Жената парду пред нея примига, облещила очи.

— На кого говориш? Що за език е това? Кой е там… нищо не ви…

— Фенерът ти угасна. Все едно. Кажи ми за вашия господар.

— Богове подземни, боли…

Апсалар отново изви изкълчената ръка.

Жената изпищя и рухна с подкосени крака, в несвяст.

Апсалар я остави да се хлъзне по стената, до седешком. После отвори манерката и плисна вода в лицето й.

Очите на жената се отвориха, съзнанието й се върна, с него — и ужасът.

— Не искам да чувам какво боли и колко — изсъска Апсалар. — Искам да чуя за търговеца. За работодателя ви. Е, ще пробваме ли отново?

Другата парду — вече седеше до входа — изсумтя, после се закашля и изплю кървава слюнка.

— А! — извика Кърдъл. — По-добре е! Ох, всичко боли, ох, ръката!

— Млъкни — заповяда й Апсалар и отново прикова вниманието си в жената пред себе си. — Не съм от търпеливите.

— Търговска гилдия Тригали — изстена жената.

Апсалар бавно се отпусна и седна. Съвсем неочакван отговор.

— Кърдъл, излез веднага от това тяло.

— Какво?!

— Веднага!

— Ами добре, тя бездруго не струва. Ах, пак съм на свобода! Няма болка… така е по-добре! Бях глупачка…

Телораст се изсмя.

— И продължаваш да си, Кърдъл. Можех да ти го кажа, знаеш ли. Тя не ставаше за теб.

— Стига приказки — сряза ги Апсалар.

Трябваше да помисли за това. Центърът на действията на Търговска гилдия Тригали беше Даруджистан. Доста време беше минало, откакто бяха посетили този сектор от селението на Сянка с муниции за Фидлър, стига да бяха същият керван. А тя подозираше, че са. Като доставчици на стока и сведения вече изглеждаше безспорно, че до Седемте града ги беше довеждала повече от една мисия. От друга страна, тук в града едва ли правеха нещо повече, освен да се посъвземат след убийствените маршрути през лабиринтите, а търговецът маг бе наредил на охранниците си да му донасят всякаква по-необичайна информация. Все пак трябваше да се увери.

— Търговец от Тригали… Мъж е, нали? Какво го е довело в Ерлитан?

Отокът вече беше затворил дясното око на парду.

— Да, мъж е.

— Името му?

— Карполан Демесанд.

Като чу името, Апсалар леко кимна.

— Ние, ъъъ, извършвахме доставка… охранниците, нали притежаваме дялове…

— Знам как действа Търговска гилдия Тригали. Доставка, казваш.

— Доставка. За Колтейн. За Кучешката верига.

— Това беше доста отдавна.

— Да. Съжалявам, много боли. Боли, като говоря.

— Ще боли повече, ако мълчиш.

Лицето на парду се изкриви в гримаса и едва след миг Апсалар осъзна, че това е усмивка.

— Не се съмнявам в теб, Танцьорке на Сянка. Да, има още. Алтарски камъни.

— Какво?

— Дялани камъни, за едно свещено езеро…

— Тук, в Ерлитан?

Жената поклати глава, потръпна и отвърна:

— Не. В Ю’Гатан.

— Натам ли сте тръгнали, или се връщате?

— Връщаме се. Пътуванията навън са през лабиринти. Ние… такова… почиваме…

— Значи интересът на Карполан Демесанд към Танцьорка на Сянка е само мимоходом?

— Той обича да знае… всичко. Информацията ни купува предимства. Никой не обича да има ариергард по Друсането.

— Друсането?

— През лабиринтите. Ужасно е.

„Предполагам.“

— Кажи на господаря си, че на тази Танцьорка на Сянка не й харесва вниманието му.

Жената парду кимна.

Апсалар се изправи.

— С теб приключих.

Жената се присви до стената и вдигна лявата си ръка пред лицето.

Убийцата я изгледа отгоре, зачудена какво толкова я е уплашило.

— Вече разбираме езика — каза Телораст. — Тя си мисли, че ще я убиеш, а ти ще го направиш, нали?

— Не. Би трябвало да е ясно, след като трябва да занесе съобщение на господаря си.

— Тя не мисли ясно — отвърна Кърдъл. — Пък и какъв по-добър начин да си пратиш съобщението от този с два трупа?

Апсалар въздъхна и отново заговори на жената парду:

— Какво ви доведе тук? При Мебра?

Жената отвърна, приглушено зад вдигнатата си ръка:

— Купуване на информация… но той е мъртъв.

— Каква информация?

— Всякаква. Всичката. Това-онова. Всичко, което продава. Но ти уби Мебра…

— Не бях аз. В знак на мир между мен и господаря ви ще ти кажа следното. Убиец на Безименните уби Мебра. Не е имало изтезания. Просто убийство. Безименните не са търсили информация.

Здравото око на охранничката парду, над вдигнатата ръка, се вторачи в нея.

— Безименните? Седемте Свети да ни опазят дано!

— Така. — Апсалар извади ножа си. — Сега ми трябва малко време. — Натресе дръжката в слепоочието й, видя как окото се завъртя и я изчака, докато се свлече.

— Ще живее ли? — попита обнадеждено Телораст, докато се присламчваше.

— Не я пипай.

— Може да се събуди, без да помни какво й каза.

— Все едно — отвърна Апсалар, докато прибираше ножа в канията. — Господарят й все едно ще разбере каквото му трябва.

— Магьосник. А, пътуват през лабиринтите значи. Рисковано. Този Карполан Демесанд трябва да е могъщ маг. Опасен враг си спечели.

— Съмнявам се, че ще ни преследва, Телораст. Оставих съдружниците му живи, а и му осигурих информация.

— А табличките? — попита Кърдъл.

Апсалар се обърна.

— Какви таблички?

— Ония. Скритите под пода.

— Покажи ми.

Сянката се люшна към голия труп на Мебра.

— Тук. Под него. Скривалище, под каменната плоча. Суха глина. Безкрайни списъци, може би не значат нищо.

Апсалар обърна тялото. Лесно откърти каменната плоча и се удиви на нехайството на търсачите. Но пък може би Мебра беше искал да умре точно тук. Лежеше точно над скривалището. Отдолу имаше грубо изкопана яма, пълна с глинени плочки. В единия ъгъл лежеше торба от зебло, пълна с мека глина и половин дузина костени писци, стегнати с връв.

Стана и взе фенера. Капакът му се беше затворил при удара в стената, но пламъкът вътре продължаваше да гори. Тя дръпна горния пръстен, за да открехне капаците, върна се при тайния склад, извади най-горните десетина таблички, седна на пода и започна да чете.

На Великия съвет на култа на Рашан се явиха Бритхок от Г’данисбан, Септун Анабин от Омари, Срадал Пурту от Ю’Гатан и Торахавал Делат от Карашимеш. Глупци и шарлатани до един, макар че трябва да кажем, Срадал е опасен глупак. Торахавал е кучка, нищо няма от хумора на братовчед й, нито от убийствения му нрав. Залага само на това и на нищо друго, но от нея ще излезе добро парче, Върховна жрица с изкусителен чар, тъй че поклонниците ще се стичат на рояци. За Септун и Бритхок, вторият е най-близкият ми съперник, здраво се обляга на родословието си от онзи безумец Бидитал, но вече знам добре къде е слабостта му и скоро по нещастно стечение ще бъде елиминиран от последния вот. Септун е поклонник и за него няма нищо повече какво да се каже.

Двама от тези поклонници на култа бяха в списъка й за жертви. Апсалар запомни и другите имена, в случай че се появи възможност.

Втората, третата и четвъртата таблички съдържаха списък с контакти, установени през последната седмица, с бележки и наблюдения, от които ставаше ясно, че Мебра доста енергично беше заплитал мрежата си на изнуда между рояка си от жертви с размътени мозъци. Търговци, войници, жадни за любов съпруги, крадци и улични главорези.

Петата плочка се оказа интересна.

Срибин, моят най-доверен посредник, го потвърди. Обявеният извън закона грал Таралак Вийд е бил в Ерлитан миналия месец. Лице, което наистина вдъхва страх, най-тайната кама на Безименните. Това само подсилва подозрението ми, че са направили нещо, пуснали са на воля някакъв древен, ужасен демон. Точно както каза странникът хундрил, тъй че не е било лъжа, онази ужасна приказка за гробната могила и излетелия дракон. Започнал е лов. И все пак кой е дивечът? И каква е ролята на Таралак Вийд във всичко това? О, дори само името, изписано тук на меката глина, изпълва костите ми с лед. Дессимбелакис да прокълне Безименните дано. Никога не играят честно.

— Колко още ще се занимаваш с това? — попита сърдито Кърдъл.

Без да обръща внимание на призрака, Апсалар продължи да рови из табличките, търсеше името на Таралак Вийд. Призраците се рееха около нея, сумтяха от време на време над двете изпаднали в несвяст парду, току се измъкваха навън и се връщаха, мърмореха на някакъв незнаен език.

В ямата имаше тридесет и три таблички и когато вдигна последната, забеляза на дъното нещо странно. Приближи фенера. Натрошени парчета засъхнала глина. Фрагменти, изписани с почерка на Мебра.

— Той ги унищожава — промълви Апсалар. — Периодично. — Огледа последната табличка в ръката си. Беше много по-прашна от другите, писмото — по-изтъркано и полузаличено. — Но тази я е запазил. — Отново беше списък. Само че този път имената й бяха познати. Апсалар зачете на глас: — Дюйкър най-сетне е освободил Хеборик Леката ръка. План, провален от въстанието, и Хеборик е изгубен. Колтейн е в поход със своите бежанци, но между малазанците има усойници. Калам Мекхар е пратен при Ша’ик, Червените мечове го следват. Калам ще връчи Книгата в ръцете на Ша’ик. Червените мечове ще убият кучката. Напълно съм доволен. — Следващите няколко реда бяха издраскани в глината, след като се беше втвърдила, буквите изглеждаха криви и изписани набързо. — Хеборик е с Ша’ик. Знаят го като „Призрачните ръце“ и в тези ръце е силата, която ще ни унищожи всички. Целия този свят. И никой не може да го спре.

Написано в ужас и паника. И все пак… Апсалар погледна другите таблички. Нещо трябваше да се е случило, за да предизвика такава откровеност. Дали Хеборик вече беше мъртъв? Не знаеше. Дали някой друг се беше натъкнал на дирята му, някой, осъзнал заплахата? И как, в името на Гуглата, Хеборик — дребен историк от Унта — се беше оказал в компанията на Ша’ик?

Червените мечове явно се бяха провалили в опита си да я убият. В края на краищата адюнкта Тавори я беше убила, нали? И то пред десет хиляди свидетели.

— Тази тук се свестява.

Апсалар се обърна към Телораст. Сянката бе надвиснала над охранничката парду до входа.

— Добре. — Апсалар избута табличките в ямата и намести камъка отгоре. — Напускаме.

— Най-после! Навън вече е почти светло!

— Моста няма ли го?

— Нищо, само руини, Не-Апсалар. О, това място толкова много прилича на родния свят!

— Млъкни, Телораст, тъпачко такава! — изсъска Кърдъл. — За това не говорим, забрави ли?

— Съжалявам.

— Щом се върнем в стаята, ще ми разкажете за онзи трон.

— Тя си го спомня.

— Аз не — заяви Кърдъл.

— И аз не. Трон ли? Какъв трон?

Апсалар изгледа двата призрака и въздъхна:

— О, добре. Все едно.

Фаладът беше с цяла глава по-нисък от Сеймар Дев — а тя бе само среден ръст — и навярно тежеше по-малко от единия й крак, ако се отрежеше горе от бедрото. Неприятен образ, помисли си тя, но ужасно близо до реалността. Жестоката поквара се беше просмукала до костите и бяха нужни четири вещици, за да задържат отровата. Това беше предната нощ и тя все още се чувстваше изнемощяла и със замаяна глава, а стоенето тук, под знойното слънце, влошаваше нещата още повече.

Колкото и нисък, и слаб да беше Фаладът, полагаше голямо усърдие да изобрази благородна, дори импозантна особа, кацнала на гърба на дългокраката си кобила. Уви, животното под него трепереше и се дърпаше уплашено всеки път, щом грамадният жребец на Карса Орлонг тръснеше глава и завъртеше заканително очи към кобилата. Фаладът стискаше с две ръце предния рог на седлото си, тънките му тъмни устни се бяха свили и очите му шареха боязливо. Пищната му, обшита с драгоценни камъни телаба беше раздърпана, а кръглата мека копринена шапка на главата му се беше кривнала на една страна, докато гледаше оногова, когото всички знаеха като Тоблакая, доскорошния поборник на Ша’ик. Същият, който, застанал до коня си, все още можеше, ако реши, да изгледа отвисоко владетеля на Угарат.

Петдесет дворцови стражи придружаваха Фалада и никой от тях не беше спокоен, конете им също.

Тоблакаят оглеждаше масивното здание, известно като Цитаделата Моравал. Цяло скалисто плато беше издълбано, стените бяха оформени като внушителни укрепления. Дълбок ров със стръмни брегове обкръжаваше цитаделата. Морантски муниции или магия бяха унищожили обрамчващия го каменен мост, а портите зад него, очукани и овъглени, бяха от здраво желязо. Виждаха се няколко разпръснати прозореца, високо над стените и без украса, всичките запушени с железни врати, прорязани с тесни коси амбразури за стрелите.

Лагерът на обсадителите беше занемарен, с няколкостотин войници — седяха или стояха около готварските огньове и поглеждаха към крепостта с леко преситен интерес. Отстрани, малко на север от тесния път, се простираше гробище от стотина импровизирани, високи до глезените дървени платформи с по един увит в плат труп на всяка.

Най-сетне тоблакаят се обърна към Фалада:

— Кога за последен път е видян малазанец на бойниците?

Младият владетел се сепна и го изгледа намръщено.

— Към мен се обръщат — заговори с тънкия си детински глас — по начин, подобаващ на сана ми на Свещен Фалад на Угарат…

— Кога? — повтори настоятелно тоблакаят и лицето му потъмня.

— Ами, ъъъ, то… капитан Инашан, отговорете на този варварин!

Капитанът бързо отдаде чест и закрачи към войниците в лагера. Сеймар видя как заговори на половин дузина от обсадителите, видя как завдигаха рамене на въпроса му, видя и как Инашан изправи гръб и чу как повиши глас. Войниците взеха да спорят помежду си.

Тоблакаят изсумтя и се обърна към коня си.

— Ти стой тук, Хавок. Не убивай никого.

После закрачи към ръба на рова.

Сеймар Дев се поколеба, но го последва.

Спря до него и той я погледна през рамо.

— Тази крепост ще я щурмувам сам, вещице.

— Не се и съмнявам — отвърна тя. — Дойдох само да погледам отблизо.

— Едва ли ще има много за гледане.

— Какво си намислил, тоблакай?

— Аз съм Карса Орлонг, от Теблор. Знаеш името ми и ще се обръщаш към мен с него. За Ша’ик бях Тоблакай. Тя е мъртва. За Леоман от Вършачите бях Тоблакай, а той все едно, че е мъртъв. За бунтовниците бях…

— Добре, разбрах. Само мъртви или почти мъртви хора са те наричали тоблакай, но трябва да знаеш, че само това име те е опазило да не гниеш до края на живота си в дворцовите ями.

— Онова пале на белия кон е глупак. Мога да му счупя гръбнака с една ръка…

— О, убедена съм. А армията му?

— Те са глупаци. Свърших с приказките, вещице. Гледай.

И тя загледа.

Карса се спусна в рова. Натрошена зидария, потрошени оръжия, обсадни камъни, полуразложени тела. Гущери пълзяха по скалите, хищни пеперуди се вдигаха като бели листа, подети от порива на вятъра. Добра се до едно място точно под масивните железни порти. Дори с неговия ръст едва можеше да достигне до тясната скална тераса в основата им. Огледа отломките от моста покрай себе си и започна да трупа камъни, избираше най-едрите, за да изгради груби стъпала.

Най-сетне остана доволен. Извади меча си, качи се по стъпалата и се озова на едно равнище с широкия занитен заключващ механизъм. Вдигна каменния меч с две ръце и намести върха в тесния процеп между двете крила там, където прецени, че трябва да е резето. Изчака за миг, докато положението на ръцете и ъгълът на острието се наместят в ума му, после вдигна меча, изви се назад колкото можеше върху импровизираната каменна платформа, и замахна.

Ударът беше точен, несъкрушимият халцедонов ръб се вряза в процепа между двете железни крила. Инерцията на замаха спря със стържещ звук, щом острието се стовари върху невидимия здрав железен лост. Откатът разтърси ръцете на Карса до раменете.

Той изпъшка, изчака болката да се отцеди, после изтръгна оръжието с металическо стържене. Отново замахна.

Усети и чу едновременно как изпращя лостът.

Изтръгна меча и натисна портите с рамо.

Нещо зад тях падна с шумно дрънчене и дясното крило на портата се люшна назад.

От другата страна на рова Сеймар Дев гледаше вторачена. Току-що бе станала свидетелка на нещо… необичайно.

Капитан Инашан пристъпи до нея.

— Седмината да ни пазят дано… Той току-що посече желязна врата.

— Да.

— Трябва да…

Тя го погледна.

— Какво трябва, капитане?

— Трябва да го махнем от Угарат. Далече. Колкото може по-скоро.

Фуниеобразният проход тънеше в мрак — коси стени, шахти и амбразури. Някакъв механизъм беше снишил сводестия таван и стеснил стените — виждаше се, че висят, може би на пръст разстояние да се съберат горе и да стъпят на павирания под. Двайсет убийствени крачки до вътрешната порта — беше открехната.

Карса се вслуша, но не чу нищо. Въздухът вонеше, лют и горчив. Примижа към амбразурите. Бяха тъмни, скритите помещения зад тях от двете страни бяха неосветени.

Карса стисна меча и влезе в цитаделата.

Никакъв нажежен пясък от улеите, никакви стрели, хвърчащи от прорезите, никакво вряло масло. Стигна до вътрешната порта. Зад нея — двор, една трета окъпан в бяла слънчева светлина. Закрачи напред и погледна нагоре. Скалата наистина беше изровена отвътре — отгоре имаше правоъгълник синьо небе, жаркото слънце изпълваше единия ъгъл. Стените от четирите страни бяха терасирани с укрепени платформи, балкони и безброй прозорци. Успя да различи входове по терасите, някои със зейнали врати, други затворени. Преброи двадесет и две нива на стената отсреща, осемнадесет на тази отляво, седемнадесет на дясната, зад него — външната стена — дванадесет в центъра, ограден от двете страни с издатини, всяка с по шест отгоре. Цитаделата си беше същински град. И безжизнен като че ли.

Някаква зейнала яма, скрита в сянката в единия ъгъл на двора, привлече вниманието му. Каменната настилка беше разчистена, камъните бяха струпани отстрани и бе изкопано нещо като шахта, стигаща до основите. Приближи се към нея.

Разкопвачите бяха разчистили тежките камъни на настилката, за да стигнат до нещо, което приличаше на скална основа, но се беше оказало само каменен купол, дебел може би половин разтег и покриващ куха подземна камера. Тук вече наистина вонеше.

Надолу в шахтата водеше дървена стълба.

Импровизирана отходна яма, предположи той. Обсадителите сигурно бяха запушили отходните канали към рова с надеждата да предизвикат мор или нещо такова. Непоносимата воня определено подсказваше, че това тук е използвано за отходна яма. Но пък защо беше стълбата?

— Странни интереси имат тези малазанци — промърмори той. Дланите му усещаха напрежението, трупащо се в каменното острие — пленените духове на Байрот Гилд и Делъм Торд изведнъж бяха станали неспокойни. — Или случайно откритие — добави тихо. — За това ли ме предупреждавате, мои духове ближни?

Погледна намръщено стълбата.

— Е, както кажете, братя. Спускал съм се и в по-лошо.

Прибра меча и заслиза.

Стените бяха зацапани с изпражнения, но дървените стъпала бяха чисти, за щастие. Провря се през счупената каменна коруба и малкото чист въздух, процеждащ се отгоре, бе надмогнат от гъстата, непоносима воня. Но в нея се долавяше нещо повече от човешка мръсотия. Нещо друго…

Щом стигна дъното на камерата, Карса зачака, затънал до глезени в лайна и локви пикня, очите му да се нагодят към сумрака. След малко вече можеше да различи стените — окръглени, с хоризонтално изпъкнали камъни, но неогладени. Куполна гробница значи, но не в стила, който беше виждал. Първо — много голяма, а и нямаше следи от платформи или саркофази. Никакви гробни дарове, нито надписи.

Не можеше да види никакъв вход. Загази през мръсотията, за да огледа зидарията по-внимателно, и за малко не пропадна, щом единият му крак се хлъзна от невидимата издатина — беше стоял върху леко издигната плоча, изпъната малко над основата на стените. Върна се и предпазливо застъпва по обиколката й. Междувременно се натъкна на шест потънали под мръсотията железни шипа, набити дълбоко в камъка на две групи по три. Бяха по-дебели от китката му.

Върна се към центъра и застана до основата на стълбата. Ако легнеше изпънат със средния шип от всяка двойка под главата, нямаше да може да достигне крайните два с изпънати ръце. Още една половина от ръста му щеше да стигне. Значи, ако нещо е било приковано към тях, трябваше да е огромно.

И за жалост, шиповете като че ли не бяха успели да го…

Леко движение в натежалия душен въздух, през смътната, цедяща се надолу светлина пробяга сянка. Карса посегна към меча си.

Някаква огромна длан се впи в гърба му, по един нокът се заби в раменете му, други два под ребрата му, единият, по-широк, се вряза и заора малко под лявата ключица. Пръстите се свиха и го повлякоха право нагоре, стълбата мина пред очите му като в мъгла. Мечът беше затиснат на гърба му. Карса посегна с две ръце и те се вкопчиха около люспеста китка, по-дебела от ръката му над лакътя.

Изхвърча нагоре през дупката в купола, дърпането и късането в мускулите му подсказаха, че звярът се катери нагоре по стената на ямата, ловък като бок’арал. Нещо тежко и люспесто се хлъзна през ръцете му.

И после се озова горе, под ярката слънчева светлина.

Звярът го запокити през каменния двор. Карса падна тежко и се плъзна по плочите.

Изплю кръв, изправи се, залитна и се подпря на нажежения от слънцето камък.

До ямата срещу него стоеше влечуго-чудовище: двукрако, с дълги провиснали ръце, ноктите им дращеха в каменната настилка. Беше опашато — с къса дебела опашка. Широките, издадени напред челюсти бяха пълни с редове остри, дълги като ножове зъби, издутите бузи над тях и костния челен ръб предпазваха двете хлътнали дълбоко очи, които лъщяха като влажни камъни на речен бряг. Назъбено било прорязваше на две плоския издължен череп, бледожълт над мътнозелената козина. Звярът се издигаше половин ръст над тоблакая.

Неподвижно като статуя, чудовището го изгледа с влажните си очи. От ноктите на лявата му ръка капеше кръв.

Карса си пое дълбоко дъх, измъкна меча и го захвърли настрана.

Главата на съществото се завъртя, странно килване на една страна, след което то връхлетя с изпънато напред туловище.

А Карса се хвърли право срещу него.

Озова се зад огромните, дращещи във въздуха нокти и под щракащите челюсти. Заби право нагоре с глава и тя изпращя в долната кост на челюстта; после бързо се сниши и плъзна дясната си ръка между краката, изви я около десния. Заблъска с рамо в търбуха, докато дланите му се вкопчваха здраво отзад в бедрото. Напъна се — от гърдите му се изтръгна рев — и надигна съществото от земята, докато то не взе да залита на един крак.

Ноктестите ръце го заблъскаха по гърба, задраха в паника през мечата кожа и в плътта му.

Карса подпря десния си крак зад левия на звяра и натисна здраво в същата посока.

Съществото се строполи и той чу как изпращяха кости.

Късата опашка зашиба из въздуха и го улучи в гърдите. Въздухът изригна от четирите дроба на Карса и той отново изхвърча във въздуха, преди да рухне върху каменната настилка. Охлузи си кожата от рамото и бедрото върху коравия камък, докато се хлъзгаше бясно четири-пет крачки…

Към брега на ямата. И надолу! Падна на ръба на каменния купол, натроши го още, пльосна по лице в смрадта в гробницата, падащи камъни запляскаха в тинята около него.

Надигна се, изплю воняща слуз, закашля задавено и изпълзя до едната страна на гробницата, по-далече от отвора в тавана.

След няколко мига успя да възстанови дишането си. Тръсна мръсотията от главата си и надникна към лъча светлина, спускащ се около стълбата. Звярът не беше дошъл подире му… или не го беше видял, че пада.

Отиде до стълбата. Погледна право нагоре и не видя нищо освен слънчева светлина.

Закатери се. Щом се изравни с ръба на ямата, забави, после леко се надигна, колкото да може да огледа двора. Съществото не се виждаше никакво. Бързо се изкачи и стъпи на каменните плочи. Изплю се отново, отърси се и тръгна към вътрешния вход на цитаделата. Не чу никакви писъци откъм рова и реши, че звярът не е тръгнал натам. С което оставаше самата цитадела.

Двукрилата врата зееше. Той влезе и се озова в широка зала с останки от фрески, сиви като призраци по стените.

По пода се въргаляха парчетии броня и зацапани с кръв раздрани дрехи. От прашасал ботуш стърчаха два оголени кокала.

Точно срещу него, на двайсет разкрача, имаше друг вход, двукрилата врата беше разбита и съборена. Карса запристъпва към нея и замръзна, щом чу стържене на нокти по каменните плочи зад прага. Вляво от него, близо до входа. Отстъпи десет крачки назад, засили се и затича с все сила. През прага. Две ръце изплющяха след него и той чу зад гърба си отчаяно съскане… докато рухваше върху някакъв нисък диван, който го отпрати още напред, върху ниска маса. Дървените крака се пръснаха под тежестта му. Превъртя се напред, някакъв стол с висок гръб се затъркаля встрани от пътя му, хлъзна се по килим и чу усилващия се тътен на тежките стъпала, щом чудовището се хвърли след него.

Карса скочи на крака, хвърли се настрани и отново успя да избегне спускащите се нокти. Докопа друг стол, тежък. Сграбчи го за краката, надигна го на пътя на съществото — беше скочило след него във въздуха. Столът улучи двата изпънати крака и отклони чудовището.

То се строполи, главата му се натресе в пода, разхвърчаха се натрошени плочи.

Карса го изрита с все сила в гърлото.

Звярът го удари с крак в гърдите и той отхвърча отново назад и падна върху някакъв шлем до стената.

Гърдите му бумтяха от болка. Карса отново се изправи.

Звярът също се изправяше, бавно, главата му се люлееше, дъхът излизаше на тежки хрипове, прорязани от остра, накъсана кашлица.

Карса се хвърли срещу него. Ръцете му се вкопчиха в дясната китка и той се мушна отдолу, изви ръката със себе си, завъртя се още веднъж и я усука, докато тя не изпука при рамото.

Съществото изскимтя.

Карса се метна на гърба му, юмруците му заблъскаха в купола на черепа. Всеки удар разтърсваше костите на звяра. Зъби защракаха, главата клюмваше надолу с всеки удар, надигаше се бързо, за да срещне следващия.

Карса продължаваше да бие, юмруците му бяха изтръпнали от ударите.

Най-сетне чу как черепът изпращя.

Раздран дъх — негов или от гърдите на звяра, така и не разбра — след което съществото залитна.

От гърлото на Карса се изтръгна рев и той стисна с всичка сила с крака шипестия гръбнак. Влечугото падна настрани и затисна левия му крак. Карса се пресегна и стисна тресящия се врат под мишницата си.

Съществото се превъртя още, освободи лявата си ръка, вдигна я нагоре и замахна. Ноктите се впиха в лявото рамо на Карса. Напор с невероятна мощ повлече тоблакая и го отпрати в отломките на счупената маса.

Ръката на Карса докопа един от краката й и той замахна с все сила към дращещата във въздуха ръка на звяра.

Дървото се строши, ръката се дръпна и звярът изсъска.

Карса отново връхлетя.

Посрещна го ритник, високо в гърдите.

Внезапен мрак.

Отвори очи. Тишина. Сумрак. Воня на изпражнения, слягаща се прах. Простена, надигна се и седна.

Трясък, някъде далече. Някъде отгоре.

Огледа се и видя странична врата. Изправи се и закуцука към нея. Широк коридор водеше към някакво стълбище.

— Писък ли беше това, капитане?

— Не съм сигурен, Фалад.

Сеймар Дев, примижала на ярката светлина, го погледна. Капитанът мърмореше, откакто тоблакаят беше разбил желязната порта. Каменни мечове, желязо и лостове като че ли бяха в центъра на тихия му монолог, подправян периодично с подбрани пиперливи ругатни. И нуждата да отпратят тоблакая колкото може по-далече от Угарат.

Тя изтри потта от челото си и отново насочи вниманието си към входа на цитаделата. Все така нищо.

— Преговарят — каза Фаладът и се размърда неспокойно на седлото. Слугите от двете му страни се редуваха да размахват големите ветрила от папирус, за да разхлаждат възлюбления владетел на Угарат.

— Наистина прозвуча като писък, пресвети — отвърна колебливо капитан Инашан.

— Значи преговорите са войнствени, капитане. Какво друго може да продължи толкова дълго? Ако всички бяха измрели от глад, онзи варварин вече щеше да се е върнал. Освен ако няма плячка, разбира се. Ха, дали греша в това? Не мисля! Той е дивак в края на краищата. Откъснал се е от каишката на Ша’ик, нали? Защо не е умрял, докато я брани?

— Ако приказките са верни, Ша’ик е поискала личен двубой с адюнктата, Фалад — отвърна притеснено Инашан.

— Много нагласени неща има в тази приказка. Разправяна от оцелели, които са я изоставили. Не съм сигурен в този Тоблакай. Прекалено див е.

— Да, Фалад. Спор няма — отвърна Инашан.

Сеймар Дев се окашля.

— Пресвети, никаква плячка не може да се намери в цитаделата Моравал.

— О, нима, вещице? И откъде си толкова сигурна?

— Сградата е древна, по-стара е от самия Угарат. Вярно, преустроявали са я от време на време… всички стари механизми са били непонятни за нас, Фалад, до ден-днешен, едва шепа неща знаем за тях. Дълго съм проучвала тези неща и съм научила много…

— Отегчаваш ме, вещице. Така и не обясни защо няма плячка.

— Съжалявам, Фалад. Да ви отговоря: цитаделата е проучвана безброй пъти и така и не е било намирано нищо ценно, освен онези разглобени механизми…

— Жалък боклук. Много добре, значи варваринът не плячкосва. Преговаря с мърлявите зли малазанци — пред които ще се наложи да коленичим отново. Подложен съм на унижение от страхливите бунтовници на Рараку. О, човек на никого не може да разчита в днешни времена.

— Така излиза, Фалад — промърмори Сеймар Дев.

Инашан я погледна рязко.

Сеймар отново изтри потта от челото си.

— О! — изведнъж извика Фаладът. — Разтопих се!

— Чакайте! — каза Инашан. — Това не беше ли някакъв рев?

— Може би изнасилва някого!

Видя съществото да залита в дъното на коридора, главата му се полюшваше, блъскаше се в едната стена и в другата. Карса затича след него.

То сигурно го чу, защото рязко се обърна и разтвори със съсък челюсти миг преди да го е доближил. Тоблакаят избута бясно встрани разтрепераната му ръка и удари с коляно звяра в корема. Влечугото се преви на две, гръдната му кост изпращя в дясното рамо на Карса. Той заби изпънатия си палец нагоре под мишницата му, в меката като сърнешка кожа тъкан. Проби я и пръстът му се хлъзна навътре, между мускули и сухожилия. Карса стисна ръка и дръпна рязко.

Остри като ками зъби задращиха слепоочието му и отпраха ивица кожа. Кръв швирна в лявото око на Карса. Той задърпа още по-силно и се хвърли назад.

Звярът залитна след него и падна. Карса се изви на една страна и едва успя да се измъкне от смазващата тежест.

Чудовището се помъчи да се изправи, но Карса се оказа по-бърз. Възседна го отново и юмруците му заудряха по черепа като ковашки чукове. С всеки удар долната челюст изпращяваше в пода и той усещаше как плоските кокали хлътват под юмруците му. Продължи да удря.

След десетина мига забави, усетил, че звярът под него вече не мърда. Главата му ставаше все по-широка и плоска с всеки удар на изранените му юмруци. Закапа жълтеникава течност. Карса спря. Пое си хрипливо дъх, изпълнен с агонизираща болка, задържа го, за да спре черните вълни, разбиващи се с грохот в мозъка му, след което издиша бавно. Изплю нова кървава слуз върху пръснатия череп на мъртвия звяр.

Вдигна глава и се огледа с кървясали очи. Вход, от дясната му страна. В стаята зад него — дълга маса и столове. Надигна се бавно, със стон, и със залитане се добра до стаята.

На масата имаше висока делва вино. От двете страни — два прави реда чаши, пред всеки стол. Карса ги помете с ръка, надигна делвата, после я остави и зяпна тавана, на който някой бе изрисувал пантеон от незнайни богове, всички вторачени надолу.

Лица с насмешливи изражения, до едно.

Карса долепи с длан разпраната кожа до слепоочието си, изръмжа на лицата на тавана и надигна делвата към устата си.

След като слънцето бавно се смъкна към хоризонта, вятърът донесе благословена прохлада. След онзи последен, нечовешки рев се беше възцарила пълна тишина. Немалко войници, стояли на пост камбана след камбана, бяха загубили съзнание и за тях се грижеше единственият роб, когото Фаладът беше благоволил да освободи от свитата си.

Капитан Инашан вече от доста време събираше отделение доброволци, за да ги поведе в цитаделата.

Фаладът бе заповядал да разтрият стъпалата му с листа от мента, сдъвкани от пълните със зехтин уста на робите.

— Много се бавиш, капитане! Погледни онзи демонски кон, как ни гледа с бялото на очите! Ще мръкне, докато се решиш да щурмуваш цитаделата!

— Носят ни факли, Фалад — увери го Инашан. — Почти сме готови.

Неохотата му беше почти комична.

Откъм лагера на обсадителите отекна вик.

Беше се появил тоблакаят — слизаше от скалната издатина по импровизираните каменни стъпала. Сеймар Дев и Инашан тръгнаха към рова и спряха до ръба тъкмо когато излизаше. Мечата кожа беше раздрана на ивици, потъмняла от кръв. Вързал беше парцал около главата си. Повечето му горни дрехи бяха разкъсани и плътта отдолу беше нашарена с безброй рани.

И беше покрит от глава до пети с лайна.

Зад тях, на двайсетина крачки, се чу киселият глас на Фалада:

— Тоблакай! Преговорите добре ли минаха?

Инашан попита тихо:

— Не са останали малазанци, както разбирам?

Карса Орлонг се намръщи.

— Не видях такива. — Обърна се и ги подмина.

Сеймар Дев потръпна от ужас, като видя раздрания му гръб.

— Какво се случи там, вътре, Карса?

Той сви рамене и стегнатият между плешките му каменен меч подскочи.

— Нищо особено, вещице.

И продължи, без да забавя и без да се обръща.

Светло петно далече на юг, като куп гаснещи звезди на хоризонта, бележеше град Кайхум. Прашилката от бурята отпреди седмица беше улегнала и нощното небе бе грейнало с двойната спирала на Пътищата на бездната. Имаше учени, знаеше Коураб Билан Тену’алас, които твърдяха, че тези широки пътища били звезди, струпани в неизброимо множество, но Коураб знаеше, че това е глупост. Не можеше да са нищо друго освен небесни пътища, по които крачеха драконите на дълбините, Древните богове и ковачите със слънца за очи, които ковяха звезди, за да грейнат живи; а световете, въртящи се около тези звезди, бяха просто шлака, изхвърлена от ковачниците, смътна и пушлива, по която пълзяха надути в самозаблуда същества.

Надути в самозаблуда. Една стара пророчица му беше казала това веднъж и по някаква неведома причина фразата се беше вгнездила в ума на Коураб, тъй щото да може понякога да я измъкне и да си поиграе с нея, и вътрешният му взор да блесне в ярка почуда. Хората го правеха това, да. Виждал го беше непрекъснато. Като птици. Обсебени от собствената си значимост, въобразили си, че са високи, високи колкото нощното небе. Онази пророчица трябваше да е била гений, за да го прозре така ясно и да съумее да го изрази само в три думи. Не че заблуждението беше нещо просто и Коураб помнеше, че му се наложи да я попита какво значи тази дума, а тя се изкиска и бръкна под туниката му и подръпна члена му, което бе неочаквано, а неволният, инстинктивен отклик — нежелан. Смътна вълна на смут придружи този спомен и той се изплю в тръпнещите пламъци на огъня.

Леоман от Вършачите седеше срещу него, с наргиле, пълно с накиснат във вино дъранг от едната му страна и притиснато до тънките му устни парче кораво дърво, изваяно като женска цицка и боядисано в тъмен пурпур за повече прилика. Очите на предводителя лъщяха кървясали на светлината на огъня, с тежко отпуснати клепачи, погледът му сякаш бе прикован в езиците на пламъците.

Коураб беше намерил цепеница, дълга колкото ръката му и лека като женски дъх — подсказал му беше, че в дървото се е загнездил плужек байрит, и той тъкмо го беше измъкнал с върха на ножа си. Тварта се гърчеше и кой знае защо, тъкмо тази гледка, уви, му напомни отново за онова поражение с члена му. Навъсен, той захапа плужека по средата и задъвка, соковете потекоха по брадата му.

— Аха — измърмори с пълна уста, — има хайвер. Вкусно.

Леоман го погледна над огъня и отново дръпна от наргилето.

— Конете ни са на привършване.

Коураб преглътна. Другата половина от тлъстия плужек се гърчеше на върха на ножа, нишките розови яйчица подскачаха по ръба като малки бисери.

— Ще се оправим, командире. — Изплези език да оближе хайвера, после напъха и останалото от плужека в устата си. Сдъвка и преглътна отново. — Четири-пет дни още, мисля.

Очите на Леоман лъснаха.

— Знаеш значи.

— Къде отиваме ли? Да.

— Знаеш ли защо?

Коураб хвърли цепеницата в огъня.

— Ю’Гатан. Първият Свещен град. Където Дасем Ълтър, проклето да е името му, умря от предателство. Ю’Гатан, най-старият град на света. Съграден над наковалнята на ковач на Бездната, построен върху самите му кости. Седем Ю’Гатана, седем велики града, жалони на вековете, които сме преживели, и този, който виждаме днес — клекнал над костите на другите шест. Град на маслиновите гори, град на уханните масла… — Коураб се смълча, намръщен. — Какъв беше въпросът, командире?

— Защо.

— О, да. Дали зная защо си избрал Ю’Гатан? Защото ги приканяме за обсада. Трудно е да завладееш този град. Глупавите малазанци ще се обезкървят до смърт, докато се опитват да щурмуват стените му. Ще прибавим костите им към всички други, дори към костите на самия Дасем Ълтър…

— Той не умря там, Коураб.

— Какво? Но нали свидетели…

— Свидетели на раняването му, да. На… опита за покушение. Но не, приятелю, Първият меч не умря и все още е жив.

— Къде е тогава?

— Не е важно къде. Трябва да попиташ: Кой е той? Това попитай, Коураб Билан Тену’алас, и ще ти дам отговор.

Коураб се замисли. Дори когато заплуваше сред облаците дъранг, Леоман от Вършачите бе твърде умен за него. Умен, способен да разбере всичко, което убягваше на Коураб. Беше най-великият пълководец, когото Седемте града бяха раждали. Можеше да е надвил Колтейн. С чест. И ако го бяха оставили, щеше да е съкрушил адюнкта Тавори, а след нея и Дужек Едноръкия. Щеше да е дошло истинско освобождение за цялата земя на Седемте града и оттук въстанието срещу проклетата империя щеше да се разпростре навън, докато игото не бъде отхвърлено от всички. Това беше трагедия, истинска трагедия.

— Блаженият Десембрий ни гони по петите…

Леоман изпуфтя сив облак дим, преви се на две и се закашля.

Коураб се пресегна за меха с вода и го тикна в ръцете на пълководеца. Най-сетне той си пое дъх и отпи дълбоко. Изправи гръб с тежка въздишка и се ухили широко.

— Ти си цяло чудо, Коураб Билан Тену’алас! Да ти отговоря, определено се надявам да грешиш!

Коураб се натъжи.

— Подиграваш ми се, командире.

— Ни най-малко, благословени от Опонн безумецо. Ти си единственият жив приятел, който ми остана. Богът на трагедията. Десембрий. Това е Дасем Ълтър. Не се съмнявам, че го разбираш, но помисли над това — за да има култ, религия, с жреци и прочие, трябва да има бог. Жив бог.

— Дасем Ълтър се е възнесъл?

— Убеден съм, макар да е опърничав бог. Отрицател, като Аномандър Рейк на Тайст Андий. Затова и блуждае, вечно бяга, и също така вечно дири, навярно.

— Какво дири?

Леоман поклати глава.

— Ю’Гатан. Да, приятелю. Там ще направим своя отпор и името ще е проклятие за малазанците, за вечни времена ще горчи на езиците им. — Мрачният му поглед изведнъж прониза Коураб. — Ти с мен ли си? Каквото и да заповядам, каквато и лудост да ти се стори, че ме е обзела?

Нещо в погледа на пълководеца уплаши Коураб, но той кимна в отговор.

— С теб съм, Леоман от Вършачите. Не се съмнявай в това.

Отвърнаха му с крива усмивка.

— Няма да ти го натрапвам това. Но ти благодаря за думите все пак.

— Защо се съмняваш в тях?

— Защото само аз знам какво се каня да сторя.

— Кажи ми.

— Не, приятелю. Това бреме е мое.

— Ти ни водиш, Леоман от Вършачите. Ние ще те следваме. Както сам казваш, ти носиш всички ни. Ние сме бремето на история, на свобода, но ти не си се огънал…

— Ах, Коураб…

— Казвам само онова, което се знае, но все още не е изричано на глас, командире.

— В мълчанието има милост, приятелю. Но все едно. Свърши се, вече го каза.

— Още повече те натоварих. Съжалявам, Леоман.

Леоман отново отпи от меха и се изплю в огъня.

— Да не говорим повече за това. Ю’Гатан. Това ще е нашият град. Четири, пет дни. Тъкмо в сезона на мачкането, нали?

— Маслините? Да, ще пристигнем тъкмо когато майсторите на зехтин са се събрали. Хиляда търговци ще са там за новата стока, работници по пътя към брега ще редят нови камъни. И грънчари, и бъчвари, колари и кервани. Въздухът ще злати от прах и ще е прашен от злато…

— Истински поет си ти, Коураб. Търговци, с наетите им охранници. Кажи ми, ще се преклонят ли пред властта ми според теб?

— Трябва.

— Кой е Фаладът на града?

— Ведор.

— Кой точно?

— Онзи с тясното лице, като на пор. Брат му с рибешкото лице го намерили мъртъв в ложето на любовницата му, курвата никаква я нямало, или е забогатяла и се крие някъде, или лежи в плитък гроб. Старата история сред Фаладан, знаеш.

— Сигурни ли сме, че Ведор продължава да отрича малазанците?

— Никаква флота или армия не е могла да стигне все още до тях. Знаеш това, Леоман.

Леоман кимна замислено.

Коураб погледна към нощното небе.

— Някой ден ще тръгнем по Пътищата на Бездната. И ще видим всички чудеса на вселената.

Леоман примижа нагоре.

— Там, където звездите са гъсти като жили?

— Това са пътища, Леоман. Не вярваш на онези безумни схолари, нали?

— Всички схолари са безумци, да. Една дума не може да им вярва човек. Пътищата, тогаз. Път от огън.

— Разбира се — продължи Коураб, — това ще е след много години…

— Както кажеш, приятелю. Е, време е да поспим.

Коураб се надигна, разкърши рамене, изпукаха кокали.

— Дано сънуваш слава тази нощ, командире.

— Слава ли? О, да, приятелю. Нашия път от огън…

— Айй! Този охлюв ми разстрои стомаха. От хайвера е.

— Кучият син е тръгнал за Ю’Гатан.

Сержант Стрингс се обърна към Ботъл.

— Ти май мислиш, а? Не е хубаво, войник. Изобщо не е хубаво.

— Без да искам.

— Още по-лошо. Ще трябва вече да те държа под око.

Корик стоеше на четири крака, навел глава, и се мъчеше да вдъхне живот в изтлелите въглени на огнището. Изведнъж закашля, понеже вдиша пепел, дръпна се и замига.

Смайлс се усмихна.

— Умният ни равнинец пак го направи. Ти спеше, Корик, но трябва да ти кажа, че Тар снощи се изпика в тоя огън.

— Какво!?

— Лъже — измърмори Тар, който кърпеше скъсания ремък на пътната си торба. — Все пак беше добро. Да можеше да си видиш физиономията, Корик.

— Как би могъл изобщо да я види някой с тази бяла маска, дето я носи! Не трябваше ли да си надраскаш смъртни линии през тая пепел, Корик? Сетите не правехте ли така?

— Само когато влизат в бой, Смайлс — рече сержантът. — Хайде стига. Зла си като онова проклето хенджийско пале. Снощи захапа глезена на един хундрил и не ще да пусне.

— Надявам се, че са го опекли на шиш — каза Смайлс.

— Няма начин. Бент го бранеше. Все едно, трябваше да доведат Темъл да отскубне проклетата гад. Мисълта ми, Смайлс, е, че ти си нямаш уикски браничар, който да ти пази гърба, тъй че колкото по-малко нападаш, по-малко неприятности ще си имаш.

Никой не спомена за ножа, натресъл се в крака на Корик предната седмица.

Кътъл се върна от скитането из лагера. Беше намерил отделение, успяло да свари някакъв миризлив чай, и отпиваше от тенекиеното канче.

— Дошли са — рече той.

— Кои? — попита Смайлс.

Ботъл видя как сержантът им отпусна гръб на пътната си торба.

— Добре — въздъхна Стрингс. — Походът ще се отложи. Някой да помогне на Корик да разпали този огън — ще си направим истинска закуска. Кътъл готвач.

— Аз? Добре, само не ме обвинявайте после.

— За какво? — попита с невинна усмивка Стрингс.

Кътъл се приближи до огнището и бръкна в кесията си.

— Имам малко прах от подпалвачка, запечатан тука…

Всички се пръснаха, воглаве със Стрингс. Кътъл, останал изведнъж сам, огледа учудено приятелите си, отдръпнали се до един поне на петнайсетина крачки. После се намръщи.

— Едно-две зрънца само. Проклятие, за луд ли ме мислите?

Всички погледнаха Стрингс. Той само сви рамене.

— Инстинктивна реакция, Кътъл. Изненадан съм, че още не си свикнал.

— Тъй ли? Ами защо тогава ти пръв драсна бе, Фид?

— Че кой знае по-добре от мен?

Кътъл клекна до огнището и измърмори:

— Направо ме съсипа.

Извади от кесийката малко глинено кръгче. Беше от пуловете на играта, наречена „Нощви“, с която най обичаше да си убива свободното време. Плювна върху него, след което го хвърли върху въглените. И бързо се дръпна.

Никой не мръдна от мястото си.

— Ей! Това не беше истински пул от Нощвите, нали? — подвикна Корик.

Кътъл го изгледа през рамо.

— Че защо да не е?

— Защото тия ги хвърлят насам-натам!

— Само когато аз губя — отвърна сапьорът.

Пепелта избухна и изведнъж се разгоряха пламъци. Кътъл се върна и започна да хвърля в огъня парчета суха конска тор.

— Добре, някой да дойде тука да го поддържа. Ще събера каквото минава за храна и ще измисля нещо.

— Ботъл е наловил няколко гущера — каза Смайлс.

— Забрави — изръмжа Ботъл. — Те са си мои, ъъ, приятели. — Сви се, щом другите от отделението се обърнаха и го изгледаха.

— Приятели? — Стрингс се почеса по брадата и го погледна намръщено.

— Какво, прекалено ли сме умни за теб, Ботъл? — рече Смайлс. — Всички тия объркващи думи, дето използваме? Това, че можем да четем разните завъртулки, надраскани по глина, восъчни таблички и свитъци? Е, като оставим настрана Корик. Все едно. Какво, по-дребен ли се чувстваш, Ботъл? Нямам предвид физически, това се подразбира. Но духовно, а? Това ли е проблемът?

Ботъл я изгледа с яд.

— Ще съжалиш за това, Смайлс.

— О, той ще погне приятелите си гущери по мен! Помощ!

— Стига, Смайлс — изръмжа предупредително Стрингс.

Тя стана и оправи с пръсти развързаната си още коса.

— Добре, отивам да си поклюкарствам с Флашуит и Уру Хела. Флаш вика, че видяла Нефариас Бред преди два дни. Един кон умрял, а той го донесъл на гръб в лагера на отделението си. Опекли го. Само кокалите останали.

— Отделението изяло цял кон? — Корик изсумтя. — Добре де, аз как не съм го видял тоя Нефариас Бред? Някой тука да го е видял?

— Аз — отвърна Смайлс.

— Кога? — настоя Корик.

— Преди няколко дни. Омръзна ми да си приказвам с вас. Огънят ще угасне. — Обърна се и тръгна.

Сержантът — още се чешеше по брадата — измърмори:

— Богове подземни, това трябва да го пресека.

— Но пиленцата още не са напуснали гнездото — подхвърли Кътъл, връщаше се с продукти. — Кой ги събираше змиите? — попита, пусна ги на земята и вдигна нещо дълго, приличащо на въже. — Вонят…

— Това е от оцета — каза Корик. — Стар сетски деликатес. Оцетът сготвя месото, нали, когато нямаш време да го опушиш бавно.

— А ти защо убиваш змии? — тросна се Ботъл. — Змиите са полезни.

Стрингс стана.

— Ботъл, ела с мене.

„Проклятие. Трябва да се науча да си мълча!“

— Слушам, сержант.

Прехвърлиха рова и тръгнаха през накъсаната шир на Лато Одан, предимно равна прашлива земя, осеяна с камънаци, не по-големи от човешка глава. Някъде далече на югозапад беше град Кайхум, все още невидим, а зад тях се издигаха ридовете на Талас, обезлесени от столетия и разядени като гнили зъби. Нито един облак не скриваше утринното слънце, вече нажежено.

— Къде държиш гущерите? — попита Стрингс.

— По дрехите си, пазя ги от слънцето. Денем де. Скитат се нощем.

— И ти с тях.

Ботъл кимна мълчаливо.

— Този талант е полезен — отбеляза сержантът и продължи: — Особено за шпиониране. Не врага, разбира се, но всеки друг.

— Засега. В смисъл, не съм бил още достатъчно близо до врага, че да…

— Знам. И затова все още не съм казал нищо на никого за теб. Е, и адюнктата си подслушвал доста, нали? В смисъл, откакто научи за гибелта на Подпалвачите на мостове.

— Не много, честно казано. — Ботъл се поколеба, не беше сигурен колко да каже.

— Хайде, казвай, войник.

— Онзи Нокът…

— Перла.

— Да. И, ъъъ, Върховният маг.

— Бързия Бен.

— Точно. А сега и Тайсхрен…

Стрингс го докопа под мишницата и рязко го обърна.

— Той си отиде. Беше тука само за няколко камбани, и това беше преди седмица…

— Да, но това не значи, че не може да се върне по всяко време, нали? Все едно, всички тия могъщи, страшни магове, ами, изнервят ме.

— А ти ме изнервяш мен, Ботъл!

— Що?

Сержантът го изгледа намръщено, пусна ръката му и закрачи отново.

— Къде отиваме? — попита Ботъл.

— Ти ще ми кажеш.

— Не е натам.

— Защо?

— Ъъъ. Нил и Недер. От другата страна на онзи хълм ей там са.

Стрингс изръси пет-шест подбрани хамалски ругатни.

— Гуглата да ни вземе! Слушай, войник, нищо не съм забравил, да ти е ясно. Помня, че играеш на зарове с Мийнас, че правиш кукли на Гуглата и на Въжето. Земна магия и говорене с духове… богове подземни, толкова приличаш на Бързия Бен, че косата ми настръхва. О, добре, всичко е от оная твоя баба… но разбери, знам откъде Бързака си е взел дарбите!

Ботъл го изгледа намръщено.

— Какво?

— Какво какво?

— За какво говорите, сержант? Объркахте ме.

— Бързака може да влачи от повече лабиринти, отколкото е чувал който и да е маг. Освен… освен може би от теб — добави той с кисело ръмжене.

— Но аз дори не обичам лабиринти!

— Не. Ти си по-близо до Нил и Недер, нали? Духове и разни такива. Когато не си играеш с Качулатия и Сянката де!

— Те са по-стари от лабиринтите, сержант.

— Виж ти! Какво искаш да кажеш с това?

— Ами. Крепости. Те са „крепости“. Или са били. Преди лабиринтите. Стара магия, така ме е учила баба ми. Много стара. Все едно, промених си намерението за Нил и Недер. Гласят нещо и искам да го видя.

— Но не искаш те да ни видят.

Ботъл сви рамене.

— Много е късно за това, сержант. Вече знаят, че сме тук.

— Добре. Води тогава. Но искам да се срещнеш с Бързия Бен. И искам да знам всичко за тия крепости, за които все приказваш.

„Не искаш.“

— Добре.

Бързия Бен. Среща. Това беше лошо. „Сигурно мога да избягам! Не, не бъди идиот. Не можеш да избягаш, Ботъл.“ Освен това какви бяха рисковете да поговори с Върховния маг? Нищо нередно не вършеше. Общо взето. Не чак. Всеки случай не и така, че някой да го разбере. „Освен някой коварен кучи син като Бързия Бен. Бездната да ме вземе, ами ако той разбере кой върви в сянката ми? Е, не съм я искал аз тази компания, нали?“

— Не знам какво мислиш, но кожата ми настръхна — изръмжа Стрингс до него.

— Не е от мен. Нил и Недер са. Започнали са ритуал. Пак премислих — май ще е по-добре да се върнем.

— Не.

Започнаха да се изкачват по полегатия склон.

Ботъл изведнъж усети как под дрехите му закапа пот.

— Имаш някаква естествена дарба, а, сержант? Това настръхване. Чувствителен си към… материала.

— Лошо възпитание.

— Къде замина отделението на Геслер?

Стрингс го изгледа накриво.

— Пак го правиш.

— Съжалявам.

— Придружават Бързака и Калам — напред са. Тъй че ужасната ти среща с Бързия се отлага засега, за твоя радост.

— Заминали напред? През лабиринт? Не бива да правят това, знаеш ли. Не и сега. Не тук…

— Защо?

— Защото така.

— За първи път в цялата ми кариера в Малазанската империя наистина ми се ще да удуша войник.

— Съжалявам.

— Престани да повтаряш това име[1]!

— Не е име. Дума е.

Ръцете на сержанта се свиха в юмруци.

Ботъл замълча. Зачуди се дали Стрингс наистина може да го удуши.

Стигнаха до билото. На трийсетина крачки оттатък уикската вещица и вещерът бяха подредили кръг от ръбести камъни и седяха с лице един срещу друг.

— Пътуват — рече Ботъл. — Нещо като Сънебродството, като Танно. Усещат ни, че сме тук, но много смътно.

— Предполагам, че не трябва да стъпваме в тоя кръг.

— Освен ако не се наложи да ги измъкнем.

— Защо?

— Ако нещата се объркат. Ако изпаднат в беда.

Приближиха се.

— Какво те накара да влезеш в армията, Ботъл?

„Тя настоя.“

— Баба ми си помисли, че ще е добре. Тъкмо беше умряла, разбираш ли, и духът й беше, хм, малко превъзбуден. Заради нещо. — „О, измъкни се от това, Ботъл!“ — Беше почнало да ми омръзва. Не ме свърташе. Продавах кукли на водачи и моряци на кейовете…

— Къде?

— В Джакатан.

— Какви кукли?

— От тия, дето ги харесват Щормогоните. Усмиряващите.

— Щормогоните? Богове подземни, Ботъл, не мислех, че нещо може да свърши работа с тях напоследък. От години.

— Куклите не действат винаги. Но понякога вършат работа. Което е по-добро от повечето изкупителни жертви. Както и да е, изкарвах добри пари, но като че ли не ми стигаше…

— Случайно да изпита студ изведнъж?

Ботъл кимна.

— Нормално. След като са отишли там.

— А къде е то?

— През портите на Гуглата. Всичко е наред, сержант. Наистина. Те са доста повратливи и стига да не привлекат неуместно внимание…

— Но… защо?

Ботъл го погледна накриво. Сержантът беше пребледнял. Нищо чудно. Онези проклети призраци в Рараку му бяха размътили ума.

— Търсят… хора. Мъртви.

— Сормо Е’нат?

— Предполагам. Уикци. Измрелите на Кучешката верига. Правили са го и преди. Не ги намират… — Спря, щом покрай каменния кръг лъхна мразовит вятър. Земята изведнъж се покри със слана. — О, това не е добре. Ей сега се връщам, сержант.

Ботъл затича напред, после скочи в кръга.

И изчезна.

Или по-скоро реши, че е изчезнал, защото не беше вече на Лато Одан, а бе нагазил до глезените в гниещи трошащи се кости, с бледосиво небе отгоре. Чу се писък. Ботъл се обърна към звука и видя три фигури, на трийсетина крачки. Нил и Недер, а срещу тях — ужасно привидение, и тъкмо този оживял мъртвец надаваше писъците. Двамата млади уикци се бяха присвили от страх и трепереха пред ужасяващата му тирада.

Език, непонятен за Ботъл. Той загази към тях, прахта от стрити кости се вдигаше на облачета с всяка стъпка.

Мъртвецът изведнъж протегна ръце напред, сграбчи двамата уикци, вдигна ги във въздуха и ги разтърси.

Ботъл затича напред. „И като стигна там, какво правя?“

Съществото изръмжа, запокити Нил и Недер на земята, после изведнъж изчезна сред облаци прах.

Той стигна до тях, когато вече се изправяха. Недер кълнеше на родния си език и тупаше прахта от туниката си. Изгледа го сърдито през рамо, щом се приближи.

— Какво искаш?

— Помислих, че сте в беда.

— Нищо ни няма — сопна се Нил, но юношеското му лице изглеждаше смутено. — Можеш да ни връщаш, маг.

— Адюнктата ли те изпрати? — попита ядосано Недер. — Няма ли да ни оставят на мира?

— Никой не ме е пращал. Със сержант Стрингс… просто вървяхме насам и…

— Стрингс? Фидлър искаш да кажеш.

— Нали уж трябваше да…

— Не ставай идиот — прекъсна го Недер. — Всички го знаят.

— Не сме идиоти. Явно не ви е хрумвало, че може би самият Фидлър иска да е така. Иска вече да го наричат Стрингс, защото старият му живот свърши, а със старото име се връщат лоши спомени, пък той има доста такива.

Уикците замълчаха.

След още няколко крачки Ботъл попита:

— Онзи мъртвец от Уик ли беше? Някой от мъртвите, дето ги търсите ли?

— Твърде много знаеш.

— От тях ли беше?

Нил изруга тихо и отвърна:

— Майка ни.

— Вашата… — Ботъл замълча.

— Казваше ни да престанем да хленчим и да порастем — добави Нил.

— Това го казваше на теб — сопна се Недер. — На мен казваше да…

— Да си вземеш мъж и да забременееш.

— То беше само съвет.

— Даден, докато ви разтърсваше ли? — попита Ботъл.

Недер се изплю в краката му.

— Съвет. Нещо, по което може би трябва да помисля. Освен това не съм длъжна да те слушам, войник. Ти си малазанец. Отдельонен маг.

— Но и този, който язди нишки на живот — изтъкна Нил.

— Малки. Това го правехме още като деца.

Ботъл се усмихна на думите й. Тя го забеляза.

— Какво му е толкова смешното?

— Нищо. Съжалявам.

— Мислех, че щеше да ни връщаш.

— И аз така мислех — отвърна Ботъл, спря и се огледа. — О, мисля, че ни забелязаха.

— Ти си виновен! — рече ядосано Нил.

— Вероятно.

Недер изсъска и посочи с ръка.

Беше се появила нова фигура, с едри охранени псета от двете страни. Уикски браничари. Девет, десет, дванадесет. Очите им лъщяха сребристи. Мъжът посред тях явно беше от уик, посивял, тумбест и кривокрак. Лицето му беше дивашки нашарено с белези.

— Това е Бълт — прошепна Недер. И пристъпи напред.

Кучетата заръмжаха.

— Нил, Недер, търсех ви — заговори призракът, щом спря на десетина крачки от тях, псетата спряха от двете му страни. — Чуйте ме. Мястото ни не е тук. Разбирате ли? Мястото ни не е тук. — Замълча и се почеса по носа с привичен жест. — Добре помислете над думите ми. — Обърна се, спря се и ги погледна през рамо. — И, Недер, омъжи се и си роди бебета.

Призраците изчезнаха.

Недер тропна с крак, вдигна се прахоляк.

— Защо всички непрекъснато ми го казват това?

— Племето ви е почти избито — заговори й благоразумно Ботъл. — Съвсем логично е да…

Тя пристъпи към него.

Ботъл отстъпи…

И отново се появи сред каменния кръг.

След миг седналите кръстато Нил и Недер застенаха.

— Взех да се притеснявам — каза Стрингс зад него, стоеше извън каменния кръг.

Двамата уикци вече бавно се изправяха.

Ботъл се върна при сержанта си.

— Трябва да тръгваме. Преди наистина да ми се е нахвърлила де.

— Защо?

Ботъл закрачи.

— Бясна ми е.

Сержантът изсумтя и тръгна след него.

— И защо ти е бясна, войник? Не че ми трябва да го знам.

— Просто й казах нещо.

— О, изненадан съм.

— Не искам да се забърквам в това, сержант. Съжалявам.

— А бе аз що не те хвана и направо да й те дам?

Стигнаха билото. Недер зад тях сипеше гръмки проклятия. Ботъл ускори крачка. После се спря и приклекна, бръкна под ризата си и измъкна задрямал гущер.

— Събуди се — замърмори му и го постави на земята. Животинката се окопити и бързо се скри между камъните.

Стрингс гледаше учуден.

— Сега ще ги проследи, нали?

— Тя може да се реши на истинско проклятие — обясни Ботъл. — И ако го направи, трябва да го контрирам.

— Дъх на Гуглата, какво толкова си й казал?

— Ужасна грешка направих. Съгласих се с майка й.

— Трябва да се махаме оттук. Или…

— Добре, Бързак.

Калам вдигна ръка да спре войниците от двете им страни и единия в тила, после подсвирна тихо да предупреди грамадния червенобрад ефрейтор в челото.

Бойците на отделението се струпаха около убиеца и Върховния маг.

— Преследват ни — рече сержант Геслер и отри потта от лъсналото си чело.

— По-лошо е — каза Бързия Бен.

— Има си хас — измърмори Сандс.

Калам се обърна и огледа пътя зад тях. Нищо не можеше да види в безцветния въртоп.

— Това все още е Имперският лабиринт, нали?

Бързия Бен се потърка по врата.

— Не съм сигурен.

— Как е възможно да се случи това? — Каза го ефрейторът, Сторми, навъсил чело и с блеснали малки очи, сякаш се канеше всеки момент да изпадне в дивашки гняв. Стискаше сивия си кремъчен меч, сякаш очакваше някой демон да изникне точно пред него.

Убиецът опипа дългите си ножове и рече на Бързия:

— Е?

Магьосникът се поколеба, после кимна.

— Добре.

— Какво решихте току-що, вие двамата? — попита Геслер. — И много ли ще е трудно да ни го обясните?

— Саркастично копеле — подхвърли Бързия Бен и удостои сержанта с широка бяла усмивка.

— Пердашил съм доста идиоти в живота си — рече Геслер и му върна усмивката, — но никога Върховен маг. Досега.

— Сигурно нямаше да си тук, ако беше, сержант.

— На въпроса — избоботи Калам. — Ще изчакаме тук да видим какво ни преследва, Геслер. Бързия не знае къде сме, а това само по себе си е достатъчно тревожно.

— А после се махаме — добави магът. — Без геройски пози.

— Мотото на Четиринадесета — подхвърли Сторми с шумна въздишка.

— Кое? — попита Геслер. — „А после се махаме“ или „без геройски пози“?

— Избери си сам.

Калам огледа един по един отделението, първо Геслер, после Сторми, след него младока, Трут, Пела и по-дребния заклинател, Сандс. „Каква жалка пасмина!“

— Дайте просто да го убием — рече Сторми, пристъпваше нервно от крак на крак. — Пък после ще обсъждаме какво е било.

— Гуглата само знае как си доживял толкова — изсумтя Бързия Бен и поклати глава.

— Защото съм разумен човек, Върховен маг.

Калам изсумтя. „Какво пък, току-виж почнали да ми харесват.“

— Колко далече е, Бързак?

— Приближават. Не е „то“, а „те“.

Геслер смъкна калъфа с арбалета, Пела и Трут го последваха. Заредиха и се развърнаха.

— Те, казваш — измърмори сержантът и погледна навъсено Бързия Бен. — Две ли ще рече това? Шест? Петдесет хиляди?

— Не е въпросът в това — рече Сандс изведнъж, гласът му трепереше. — Въпросът е откъде идват. Хаос. Прав съм, нали, Върховен маг?

— Значи лабиринтите наистина са в беда — каза Калам.

— Казах ти го, Кал.

— Да. Каза го и на адюнктата. Но тя поиска да стигнем в Ю’Гатан преди Леоман. А това значи лабиринтите.

— Там! — изсъска Трут и посочи.

Сред сивия сумрак изникна нещо грамадно, гигантско, черно като буреносен облак, изпълни цялото небе. А зад него — друго, и още едно…

— Време е да тръгваме — каза Бързия Бен.

[1] От Сори (Sorry (англ.) — съжалявам) — прозвище на убийцата Апсалар. — Б.пр. ↑

4.

Всичко, което К’рул е сътворил, разбираш ли, е породено от любовта на Древния бог към възможностите. Мириади пътеки на магия са изпредени от множество нишки, всички — лудо потръпващи като косми на вятъра, разрошени по туловището на странстващия звяр. И К’рул е бил този звяр, ала самият той е бил пародия на живот, защото кръвта е била неговият нектар, пропиляният дар, червените сълзи на болката, и всичко, което е бил, е било предопределено от тази единствена жажда.

При все това жаждата е нещо присъщо на всички нас, нали?

Беседа на Бруто и Нулит, в Последната нощ на Нулит

Бруто Парлет

Земята беше необятно просторна, но не и пуста. Някакъв древен катаклизъм беше раздрал излъсканата скала, насякъл я беше на цепнатини нашир и надлъж. И да беше покривал пясък някога това място, дори да беше запълвал процепите, вятър или вода го бяха помели до последното зрънце. Камъкът изглеждаше излъскан и слънчевата светлина отскачаше от него в яростен блясък.

Примижал, Маппо Рънт поклати глава.

— Никога не съм виждал това място, Икариум. Сякаш съвсем наскоро нещо просто е обелило кожата на света. Тези цепнатини… как е възможно да преминават в толкова случайни посоки?

Полукръвният джаг, застанал до него, помълча, светлите му очи оглеждаха сцената, сякаш търсеха форма. После се наведе и вдигна парче откъртена скала.

— Огромни налягания — заговори той тихо. — А след това… насилие. — Изправи се и хвърли камъка настрана. — Цепнатините не вървят произволно — виждаш ли най-близката? Реже точно през фугата в камъка. Заинтригуван съм, Маппо.

Треллът остави на земята конопената си торба.

— Искаш ли да проучим?

— Искам. — Икариум го погледна с усмивка. — Нито едно мое желание не те изненадва, нали? Не е преувеличение, че познаваш ума ми по-добре от мен. Жалко, че не си жена.

— Ако бях жена, Икариум, щях сериозно да се разтревожа от вкуса ти към жени.

— Вярно, че си доста космат — отвърна Икариум. — Рунтав всъщност. При този ръст, вярвам, че можеш цял бик бедерин да тръшнеш на земята.

— Стига да имам причина за това… макар че не ми хрумва такава.

— Хайде да огледаме.

Маппо последва Икариум по обжарената равнина. Зноят беше жесток, изпепеляващ. Скалата под ходилата им беше огъната безразборно, знак за невероятни противоборстващи налягания. Никакъв лишей не се виждаше, вкопчен в камъка.

— Това дълго е стояло заровено.

— Да, и е оголено едва наскоро.

Приближиха се до острия ръб на най-близката пропаст. Слънчевата светлина стигаше едва докъм средата; разкриваше проядени стръмни стени, но дъното тънеше в мрак.

— Виждам пътека надолу — каза Икариум.

— Надявах се, че ще ти убегне — отвърна Маппо, беше видял същия улей, с удобното съчетание на издатини и пукнатини за хващане с ръце и стъпенки. — Знаеш колко мразя камънаците.

— Допреди да го споменеш, не знаех. Е, ще го направим ли?

— Чакай да си взема торбата — рече Маппо и се обърна. — Най-вероятно ще изкараме нощта долу.

Тръгна обратно. Наградите от удовлетвореното любопитство бяха намалели за Маппо през годините, откакто се бе заклел да тръгне с Икариум, и сега сърцето му бе здраво стегнато в примката на страха. Търсенето на отговори от Икариум не беше безнадеждна кауза, уви. И ако истината се разкриеше, щеше да е като лавина, а Икариум нямаше, не можеше да понесе разкритията. За себе си. За всичко онова, което бе сторил. Щеше да се опита да отнеме живота си, ако никой друг не посмееше да му даде тази милост.

Двамата се бяха озовали пред тази бездна не много отдавна. „И аз измених на клетвата си.“ В името на приятелството. Беше се пречупил и все още изпитваше срам от това. Нещо по-лошо, да вижда състраданието в очите на Икариум, това за Маппо бе като меч в сърцето, неизцерима рана.

Но любопитството беше и нещо капризно. Отвличанията поглъщаха време, отклоняваха Икариум от пътя, от който нямаше връщане. „Времето, да. Забавянията. Следвай го натам, където ще поведе, Маппо Рънт. Нищо друго не можеш да сториш. Докато… Докато какво?“ Докато накрая не се провали. А след това щеше да дойде друг, стига да не се окажеше твърде късно, за да поднови голямата заблуда.

Беше уморен. Самата му душа бе изтощена от цялата тази шарада. Твърде много лъжи го бяха водили по този път, твърде много лъжи го бяха задържали тук, до ден-днешен. „Никакъв приятел не съм. Наруших клетвата си… в името на приятелството? Поредната лъжа. Не. Прост, жесток егоизъм, слабостта на себичните ми желания.“

А Икариум го наричаше „приятел“. Жертва на ужасно проклятие, но ето, че си оставаше все така доверчив, доблестен, изпълнен с радостта на живота. „И ето ме и мен, с радост го откланям настрана, отново и отново.“ О, думата за това наистина беше срам.

Усети се, че е застанал пред пътната си торба. Колко беше стоял тук, замръзнал и невиждащ — не знаеше. „Ах, и това ако не е справедливо. Самият аз започвам да се губя.“ Въздъхна, вдигна я и я метна през рамо. „Моля се дано не пресечем ничий път. Без заплахи. Без рискове. Дано никога не намерим изход от пропастта.“ Но на кого ли се молеше? С горчива усмивка на устните, Маппо тръгна обратно. В нищо не вярваше и нямаше да си позволи самозаблудата да придаде лик на забвението. Тъй че празни бяха молитвите, изречени от един празен човек.

— Добре ли си, приятелю? — попита го Икариум, щом се върна.

— Води — отвърна Маппо. — Аз първо трябва да си оправя торбата.

Нещо, наподобяващо загриженост, премина по лицето на Икариум, после той кимна, приближи се до началото на процепа, прехвърли се през ръба и се скри от погледа му.

Маппо извади малка кожена кесия и разхлаби връзките й. От нея извади друга кесия и я разви, беше по-голяма от първата. От втората кесия извади трета, пак по-голяма, след като бе развита. После, с известно усилие, напъха пътната си торба в последната кожена кесия. Стегна каишките. Тази кесия натика в по-малката и след това, с повечко натиск, нея пък прибра в най-малката, която върза на кръста си. Неудобно, макар и временно. Нямаше да има бърз досег до оръжията си, ако се появеше някаква опасност, поне докато траеше спускането. Не че бездруго щеше да може да се бие, вкопчен като пияна коза в стръмнината.

Приближи се до улея и надникна от ръба. Икариум напредваше бързо, вече се беше спуснал на петнадесетина или повече човешки ръста.

Какво ли щяха да намерят долу? „Камънаци. Или нещо, което е трябвало да си остане погребано за вечни времена.“ Започна да се спуска.

Скоро слънцето се отдалечи и отнесе цялата светлина от урвата. Продължиха в дълбок сумрак, въздухът стана студен и застоял. Не се чуваше никакъв звук, освен когато ножницата на Икариум изстържеше по скалите някъде долу, единственият знак, че джагът още е жив, че не е пропаднал, защото изтървеше ли се и полетеше ли надолу, Маппо знаеше, че няма да извика.

Ръцете на трелла започнаха да се уморяват, прасците го боляха, пръстите му изтръпваха, но той продължаваше упорито надолу, с чувството на някаква странна неумолимост, сякаш това спускане беше безкрайно и той жадуваше да го докаже, а единственото възможно доказателство бе да продължи. Вечно. Нещо многозначително имаше в това желание, ала не бе подготвен да разсъждава над това.

Въздухът стана още по-студен. Маппо гледаше как облачетата от дъха му покриват със слана скалата срещу него и тя блещукаше с някаква смътна, вълшебна светлина. Надушваше вече древен лед някъде долу и шепот на безпокойство учести дъха му.

Една ръка на петата на левия му, изпънат надолу крак го стресна.

— Стигнахме — промълви Икариум.

— Бездната да ни вземе дано — изпъшка Маппо, избута се от стената и стъпи с отмалели крака върху хлъзгаво наклонено дъно. Изпъна ръце настрани да запази равновесие и се изправи. — Сигурен ли си? Може би този склон е само издатина и ако се подхлъзнем…

— Ще се намокрим. Хайде, тук има нещо като езеро.

— А, виждам го. То… блести…

Пристъпиха предпазливо към неподвижната водна шир. Смътна зеленикавосиня светлина, прозираща отдолу, разкриваше дълбините. Можеха да видят дъното, навярно на десетина човешки ръста долу, грубо и затрупано с гнили пънове и счупени сталагмити, бледозелени и облети с бяло.

— Спуснахме се цяла третина левга заради това? — отекна гласът на Маппо, последван от смях.

— Вгледай се по-навътре — подкани го Икариум и треллът долови възбуда в гласа на спътника си.

Пъновете продължаваха четири-пет разтега навътре, след което свършваха. Отвъд тях сред водата клечеше нещо масивно и тромаво. Смътни шарки покриваха видимите страни и върха на тялото. Откъм задната му страна се протягаха странни изпъкналости, наподобяващи крака на паяк. Дъхът излезе на съсък от устата на Маппо.

— Живо ли е? — попита той.

— Някакъв механизъм — отвърна Икариум. — Металът е почти бял, виждаш ли? Никаква ръжда. Изглежда направено едва вчера… но съм убеден, приятелю, че е древно.

Маппо се поколеба, преди да попита:

— От твоите ли е?

Икариум го погледна с блеснали очи.

— Не. И точно това му е удивителното.

— Не е? Сигурен ли си? Намирали сме и други…

— Сигурен съм. Не знам как, но в ума ми няма съмнение. Това е построено от някой друг, Маппо.

Треллът клекна, натопи дланта си във водата и бързо я дръпна.

— Богове, това му се вика студ!

— Не е пречка за мен — рече усмихнат Икариум и долните му бивни лъснаха.

— Смяташ да доплуваш до него и да го огледаш? Все едно, отговорът е ясен. Е, аз ще потърся равен терен и ще вдигна бивака.

Джагът вече смъкваше дрехите си.

Маппо закрачи бавно по склона. Бе достатъчно светло от струящото от водата сияние, за да е сигурен във всяка стъпка, която правеше, нагоре и нагоре, лявата му ръка опипваше студената каменна стена. След петнадесетина крачки ръката му се шмугна в тясна цепнатина и след като се опря отново в камъка, той моментално забеляза промяна в структурата и формата на повърхността под мазолестите си пръсти. Спря и се вгледа внимателно.

Този камък беше базалт. Прояден и изпъкнал. Наклонът под стъпалата му намаляваше, а накрая изчезваше. Остри пукнатини започваха от наклонения под и продължаваха към езерото, черните им резки отново се появяваха по дъното му. Базалтът се беше натрапил по някакъв начин, заключи Маппо. Може би цялото дефиле бе възникнало с пристигането му.

Маппо седна, опря гръб в скалата и се вгледа в развълнуваната вече водна повърхност. Извади тръстика и почна да си чисти зъбите. Обмисляше проблема. Не можеше да си представи естествен процес, който да предизвика такова натрапване. Колкото и противодействащи да бяха земните налягания дълбоко под повърхността, в тази част на субконтинента не съществуваха скални плочи, които да образуват подобни неща при сблъсъка си.

Тук беше имало портал и базалтовото образувание бе дошло през него. Катастрофално. От своя свят… в здравата скална основа на този.

Какво беше това? Но той знаеше.

„Небесна крепост.“

Стана и отново се обърна към ръбатата базалтова повърхност. „А онова, което Икариум оглежда сега на дъното на езерото… е дошло от това. От което следва, че трябва да има някакъв портал, нали? Път през него.“ Сега вече любопитството му наистина се изостри. Що за тайни се криеха тук? Сред ритуалите на втълпяване, които бяха изпълнили Безименните, докато Маппо полагаше клетвата си, имаше приказки за небесни замъци, страховитите крепости на К’Чаин Че’Малле, които се реели като облаци из въздуха. Нашествие някакво, според Безименните, във векове преди възхода на Първата империя, когато хората, които един ден щели да я основат, все още не правели нищо друго, освен да се скитат на малки групи — не дори и племена все още, не много по-различни всъщност от смъртните Имасс. Нашествие, което поне в този район се бе провалило. Приказките не казваха почти нищо за това кой им се е опълчил. Джагът навярно. Или Форкрул Ассаил, или самите Древни богове.

Чу плясък и присви очи към сумрака. Икариум се измъкваше на брега. Маппо стана и се приближи.

— Мъртъв — изпъшка Икариум и Маппо видя, че спътникът му целият е разтреперан.

— Механизмът ли?

Джагът поклати глава.

— Омтоуз Феллак. Тази вода… мъртъв лед. Мъртва… кръв.

Маппо го изчака да се съвземе. Огледа кипналата вече повърхност на езерото, зачуден кога ли за последен път тази вода е усетила движение, топлина на живо тяло. Колкото за второто, явно бе зажадняла.

— Има един труп в онова нещо — каза след малко джагът.

— К’Чаин Че’Малле.

— Да. Как разбра?

— Намерих небесната крепост, от която е излязло. Част от нея е останала открита, изпъкнала от стената.

— Странно същество — измърмори Икариум. — Никакъв спомен нямам да съм виждал такова преди, но знам името му.

— Доколкото знам, приятелю, никога не си се натъквал на тях в странстванията си. Но все пак знаеш за тях.

— Трябва да помисля над това.

— Да.

— Странно същество — повтори той. — Толкова… змийско. Съсухрено, разбира се, както може да се очаква. Могъщо е било, мисля. Задните крайници, мишците. Огромни челюсти. Къса опашка…

Маппо вдигна очи.

— Къса опашка. Сигурен ли си за това?

— Да. Звярът беше полуизлегнат, с някакви лостове до предните му крайници — управлявал е действието на механизма.

— Имаше ли някакъв люк, през който да надникнеш?

— Не. Белият метал ставаше прозрачен, където погледнех.

— И се виждаше вътрешното устройство на механизма?

— Само пространството, където седи К’Чаин Че’Малле. Нещо като колесница, мисля, средство за транспорт и наблюдение… но не е било предназначено за под вода; не е било и устройство за разкопаване — механичните пипала са недостатъчни за това. Не, разтварянето на Омтоуз Феллак го е заварило неподготвено. Погълнато, оковано в лед. Джагъти са дошли, Маппо, да се уверят, че никой не се е спасил.

Маппо кимна. Описанието на Икариум го накара да стигне до извода за същата последователност на събитията. Като самата небесна крепост, механизмът е бил построен за летене, да се рее високо, понесен от някаква неведома магия.

— Ако ще си търсим равно място за бивак, ще трябва да е в крепостта.

Джагът се усмихна.

— Това в очите ти не е ли блясък на очакване? Подозирам, че започвам да виждам стария Маппо. Памет или не, не си ми чужд и много бях притеснен напоследък, като те гледах толкова отчаян. Разбирам го, естествено — би ли могло да е иначе? Аз съм това, което те мъчи, приятелю, и това ме натъжава. Е, дали да не влезем все пак в тази ужасна крепост?

Икариум тръгна. Маппо бавно извърна очи да го проследи.

„Икариум, Строителят на механизми. Откъде са дошли тези умения?“

Боеше се, че скоро ще го разберат.

Манастирът се намираше сред напукана пуста земя, без нито едно село или колиби на десетки левги в двете посоки по едва различимата диря на пътя. На картата, която Кътър бе купил в Г’данисбан, присъствието му бе отбелязано с една-единствена завъртулка с червеникавокафяво мастило, едва видима върху протритата кожа. Символът на Д’рек, Червея на есента.

Самотна увенчана с купол постройка се издигаше насред правоъгълния, ограден с нисък зид двор. Небето над него беше осеяно с кръжащи лешояди.

Присвит в седлото си, Хеборик Призрачните ръце се изплю и каза:

— Развала. Гниене. Разпад. Онова, което е действало някога, изведнъж рухва. И като пеперуда, душата изпърхва и отлита. В тъмното. Есента чака, а сезоните са объркани, кривят се и се гърчат, за да избегнат оголените ножове. Но пленниците на крантата, о, те са оковани вечно. Там, в собствените им спорове. Свади, крамоли, невидимото отвъд мироздание — пет пари не дават, глупците. Носят невежеството си като броня и размахват жлъч като мечове. Какво съм аз за тях? Антика. По-малко и от това. Тъй че това е един рухнал свят, защо да ме интересува изобщо? Не съм молил за това, за нищо от това…

Продължи, но Кътър престана да го слуша. Хвърли поглед през рамо към двете жени след тях. Равнодушни, безразлични, изсушени от зноя; ребрата им се виждаха под прашните опърпани кожени наметала. Встрани от тях газеше Сивожаб, дебел и мазен както винаги, заобикаляше отстрани ездачите с привидно безгранична енергия.

— Трябва да влезем в манастира — рече Кътър. — Да се възползваме от кладенеца, а ако се намери и някаква храна…

— Всички са мъртви — изграчи Хеборик.

Кътър изгледа стареца и изсумтя.

— Това обяснява лешоядите. Но все пак ни трябва вода.

Дестраянтът на Трийч му отвърна с неприятна усмивка.

Кътър не разбираше смисъла на тази усмивка. Започваше да става безсърдечен, неподатлив на хилядите ужаси в този свят. Един манастир, пълен с мъртви жреци и жрици, беше… нищо. А старецът можеше да види това, да прозре в душата му. „Новият му бог е Тигърът на лятото, Господарят на войната. Хеборик Призрачните ръце, Върховният жрец на битките, разбира колко студен съм станал. И му е… смешно.“

Подкара коня по страничната пътека, отвеждаща към манастира. Другите го последваха. Даруджистанецът дръпна юздите пред портите — бяха затворени — и слезе.

— Хеборик, усещаш ли някаква опасност за нас?

— Имам ли такъв талант?

Кътър го изгледа мълчаливо.

Дестраянтът се смъкна от коня си.

— Нищо не живее там. Нищо.

— Призраци?

— Нищо. Тя ги е взела.

— Коя?

— Нечаканата гостенка, коя. — Засмя се, вдигна ръце. — Все играем игрите си. Никога не очакваме… обида. Гняв. Можех да им го кажа. Да ги предупредя, но нямаше да чуят. Заблудата поглъща всички. Само една сграда може да се превърне в цял свят, умовете се тълпят и се блъскат, после дращят и дерат. Трябва само да излязат навън, но не. Забравили са, че „навън“ съществува. О, всички тези места за преклонение, и ни едно от тях не е за истинско преклонение. Цялото това усърдие, служещо само на демонските омерзения вътре. Жлъч, страх и злоба. Можех да им го кажа.

Кътър тръгна към стената, повел коня си. Качи се на гърба му и полека се изправи. Вдигна ръце и лесно стигна до ръба на стената. Покатери се. В двора зад зида — трупове. Десетина, с почерняла кожа, повечето голи, нападали по спечената побеляла земя. Примижа. Телата като че ли… кипяха, плувнали в пяна, стапяха се. Поклащаха се пред очите му. Измести поглед от тях. Двукрилата врата на куполния храм зееше. Вдясно имаше ниска ограда около дълга пристройка, кирпичените тухли на две трети от лицевата стена бяха неизмазани. Корита с вар и сечива намекваха за изоставена, недовършена работа. На плоския покрив бяха накацали лешояди, но никой не смееше да се спусне долу за пир.

Кътър скочи в двора. Отиде до портите и махна железния лост, после дръпна крилата и ги отвори.

Сивожаб чакаше от другата страна.

„Обезсърчение и отчаяние. Толкова много неприятности, Кътър, в това злокобно място. Отчаяние. Никакъв апетит.“

Мина покрай него и заситни предпазливо към най-близкия труп.

„Ах! Те кипят! Червеи, гъмжат от червеи. Плътта е гнусна, гнусна дори за Сивожаб. Отврат. Да се махаме от това място!“

Кътър видя кладенеца — беше в ъгъла между пристройката и храма. Излезе при другите.

— Дайте ми меховете. Хеборик, можеш ли да провериш в онази пристройка за храна?

Хеборик се усмихна.

— Добитъкът така и не са го пускали навън. От дни. Горещината е избила всичко. Десетина кози, две мулета.

— Просто провери дали има нещо за ядене.

Дестраянтът тръгна към стопанската пристройка.

Сцилара слезе от коня си, откачи меховете от седлото на Фелисин Младшата и с нейния на рамо се приближи до Кътър.

— Дръж.

Той я изгледа замислено.

— Чудя се дали това не е предупреждение.

Веждите й леко се вдигнаха.

— Толкова ли сме важни, Кътър?

— Е, нямах предвид нас точно. Исках да кажа, може би трябва да го приемем като предупреждение.

— Мъртви жреци?

— Нищо добро не носи един култ.

Тя му отвърна със странна усмивка и му подаде меховете.

Кътър се изруга наум. Рядко се получаваше нещо смислено, когато се опиташе да заговори с тази жена. Казваше неща, които можеше да каже само глупак. Беше от подигравателния поглед в очите й, от физиономията, в очакване на усмивка веднага щом отвореше уста да проговори. Замълча си, взе меховете и се върна в двора.

Сцилара го погледа за миг, после се обърна към Фелисин, която се смъкваше от коня си.

— Водата ни трябва.

Младата жена кимна.

— Знам. — Оправи с ръка разрошената си коса, вече пораснала дълга. — Непрекъснато ги виждам онези разбойници. А сега — още мъртъвци. И онези гробища, покрай които вървеше пътят вчера цял ден, онова поле от кости. Имам чувството, че сме нагазили в кошмар и всеки ден влизаме все по-дълбоко. Горещо е, но непрекъснато ми е студено и става по-студено.

— Това е от обезводняване — отвърна Сцилара и извади лулата си.

— Това нещо не излиза от устата ти по цял ден — рече Фелисин.

— Отбива жаждата.

— Наистина?

— Не, но така си повтарям непрекъснато.

Фелисин извърна очи.

— Това го правим вече много често, нали?

— Кое?

Тя сви рамене.

— Повтаряме си разни неща. С надеждата, че ще ги превърнем в истина.

Сцилара дръпна силно от лулата, издуха облак дим и загледа как се разнася.

— Толкова здрава изглеждаш — каза Фелисин. — А всички останали сме изцедени.

— Без Сивожаб.

— Да, без Сивожаб.

— Той говори ли много с тебе?

Фелисин поклати глава.

— Не. Освен когато се събудя нощем, след лошите си сънища. Тогава ми пее.

— Пее ти?

— Да, на езика на своя народ. Песни за деца. Казва, че трябвало да ги упражнява.

Сцилара я стрелна с очи.

— Нима? Каза ли защо?

— Не.

— На колко години беше, Фелисин, когато майка ти те продаде?

Ново свиване на рамене.

— Не помня.

Това можеше да е лъжа, но Сцилара не настоя. Фелисин пристъпи към нея.

— Ще се грижиш ли за мен, Сцилара?

— Какво?

— Имам чувството, че се връщам назад. Чувствах се… по-възрастна. Там, в Рараку. Сега, с всеки ден, се чувствам все повече дете. По-малка, все по-малка.

Притеснена, Сцилара отвърна:

— Никога не ме е бивало много в грижите.

— Не мисля, че и Ша’ик я биваше. Тя беше… обсебена.

— Все пак добре се оправяше с теб.

— Не, беше най-вече Леоман. Дори Тоблакай. И Хеборик, преди Трийч да го вземе. Не се интересуваше за мен и затова Бидитал…

— Бидитал е мъртъв. Получи си топките, натикани в собственото му съсухрено гърло.

— Да. Ако това, което казва Хеборик, наистина е станало. Тоблакай…

Сцилара изсумтя.

— Помисли за това, Фелисин. Ако Хеборик беше казал, че Л’орик го е направил, или Ша’ик, или дори Леоман, е, можеше да имаш повод за съмнение. Но Тоблакай? Трябва да го повярваш. Богове подземни, как да не можеш?

Въпросът събуди лека усмивка на устните на Фелисин и тя кимна.

— Права си. Само Тоблакай може да го е направил. Само Тоблакай би го убил… по този начин. Кажи ми, Сцилара, нямаш ли още една такава лула?

— Резервна лула? Какво ще кажеш за десетина? Та да ги пушиш всичките наведнъж?

Фелисин се засмя.

— Не, само една. Ще се грижиш за мен, нали?

— Ще се опитам.

И може би щеше. Като Сивожаб. Упражнение. Бръкна да потърси другата лула.

Кътър издърпа ведрото и надникна във водата. Изглеждаше чиста, не миришеше на нищо особено. Все пак се подвоуми. Чу стъпки зад себе си.

— Намерих храна — каза Хеборик. — Повече, отколкото можем да носим.

— Мислиш ли, че тази вода е наред? Какво е убило жреците?

— Чудесна е. Казах ти какво ги е убило.

„Нима?“

— Да погледнем ли в храма?

— Сивожаб вече е там. Казах му да намери пари, скъпоценни камъни, храна, която още не се е развалила. Не се зарадва много, тъй че очаквам да побърза.

— Добре. — Кътър отиде до едно от празните корита, изля в него водата и се върна при кладенеца. — Мислиш ли, че ще можем да вкараме вътре конете?

— Ще се опитаме. — Но Хеборик не мръдна от мястото си.

Кътър го изгледа и видя, че странните очи на стареца са се приковали в него.

— Какво има?

— Нищо. Всъщност нещо. Имаш определени качества, Кътър. За водач, първо.

Даруджистанецът се намръщи.

— Ако ти искаш да командваш — чудесно, давай.

— Не ти забивам нож, момче. Казах го сериозно. Ти пое командването и това е добре. Имаме нужда от това. Аз никога не съм бил водач. Винаги съм следвал. Това е проклятието ми. Но не искат да го чуят. Не и от мен. Не, искат да ги водя, да ги изведа. Към свободата. Непрекъснато им казвам, че нищо не знам за свободата.

— Те? Кои те? Сцилара и Фелисин?

— Ще доведа конете — каза Хеборик, обърна се и закрачи към портата със странната си жабешка походка.

Кътър отново напълни ведрото и го изля в коритото. Щяха да нахранят тук конете с онова, което нямаше да могат да вземат със себе си. Да се запасят с вода. „И храма да оплячкосаме дори.“ Какво пък, нали беше крадец някога, преди толкова време. Освен това мъртвите не се интересуваха от богатство, нали?

Чу зад себе си цепещ, разкъсващ звук, откъм средата на двора. Звукът на разтварящ се портал. Рязко се обърна, вече с два ножа в ръцете.

От магическата порта се появи ездач, в пълен галоп. Дръпна рязко юздите, копитата заораха сред облаци прах, тъмносивият кон бе като чудовищно привидение, с раздрана на места кожа, оголила сухожилия, засъхнали мускули и жили. Очите му бяха две зейнали дупки, гривата, дълга и мазна, изплющя, щом звярът разтърси глава. Ездачът беше още по-страховит. Черна, пищно украсена някога броня, покрита с петна тъмнозелена патина, очукан шлем без набузници, откриващ лице, от което бе останало повече кокал, с няколко ивици плът, провиснали от ръбовете на скулите, и с почернели остри зъби.

В краткия миг, докато конят стоеше на задните си крака и тръскаше глава сред вдигналия се облак прах, Кътър видя по ездача повече оръжия, отколкото можеше да изброи. Мечове на гърба му, метателни брадви, дръжки, стърчащи от кании по седлото му, нещо като копие за глигани с бронзов връх, дълъг колкото къс меч, бе стиснато в облечената му в метална ръкавица лява ръка. Дълъг лък, къс лък, ножове…

— Къде е той? — разнесе се дивашки, изпълнен с ярост рев. Парчета броня се затъркаляха по земята, щом ездачът се завъртя в седлото да огледа двора. — Проклет да си, Гугло! Бях по дирята! — Видя най-сетне Кътър и изведнъж млъкна, вцепенен. — Оставила е един жив? Съмнявам се. Ти изобщо не си от палетата на Д’рек. Пий дълбоко от тази вода, смъртни, все едно е. Бездруго си мъртъв. Ти и всяка проклета, швиреща кръв жива твар на този свят, и на всеки друг!

Обърна рязко коня си към храма, където се бе появил Сивожаб — носеше топове коприна, кутии, храни и съдове за готвене.

— Жаба, която обича да готви в удобства! Лудостта на Великия край е надвиснала над нас! Хайде, ела насам, демоне, че да нанижа краката ти и да ги опека на огън — мислиш, че вече не ям? Прав си, но ще те пека на зъл шиш, капещ от ирония… ха! Това ти хареса, нали? — Обърна се отново към Кътър. — Това ли искаше той да видя? Отвлече ме от дирята… заради това?

Кътър прибра ножовете си. От портите влизаше Хеборик Призрачните ръце, повел конете. Като видя ездача, старецът спря и каза:

— Много късно, войник. Или много рано!

И се изсмя.

Ездачът вдигна копието си за поздрав.

— Трийч е направил грешка, както виждам, но все едно, трябва да те поздравя.

— Грешка ли? Да, съгласен съм, но нищо не мога да направя за това. Разбирам неохотата, с която ми отдаваш чест. Какво те води насам?

— Питай Гуглата, ако искаш отговор на това! — Обърна копието и го заби в земята, после скочи от седлото и още парчета броня затропаха по двора. — Предполагам, че трябва да огледам, сякаш не виждам вече всичко, което има за виждане. Пантеонът е разкъсан, какво от това?

Хеборик задърпа конете към коритото, заобикаляше воина отдалече. Приближи се до Кътър и сви рамене.

— Войникът на Гуглата, Върховен дом Смърт. Няма да ни притеснява, мисля.

— Той ми заговори на дару — каза Кътър. — А на тебе на малазански.

— Да.

Войникът беше висок и сега Кътър видя нещо провиснало от широкия му, отрупан с ножове колан. Емайлирана маска, напукана, зацапана, с една само ивица червена боя през едната буза. Очите на младия даруджистанец се ококориха.

— Беру да пази! — прошепна той. — Сегюле!

При тези думи Войникът рязко се обърна и се приближи.

— Дару, далече си от дома! Кажи ми, децата на Тирана още ли управляват Даруджистан?

Кътър поклати глава.

— Гледаш като обезумял, смъртни. Какво те мъчи?

— Аз… Чувал съм, че… Сегюле обикновено нищо не казват… на никого. Но ти…

— Трескавият фанатизъм още държи смъртните ми събратя, а? Идиоти! Армията на Тирана още върлува из града значи?

— Кой? Какво? Даруджистан се управлява от съвет. Никаква армия нямаме…

— Гениално безумство! Няма Сегюле в града?

— Няма! Само… истории. Легенди, искам да кажа.

— Къде се крият тогаз моите маскирани, въртящи се на колци родственици?

— Един остров, разправят, далече на юг, срещу брега, отвъд Морн…

— Морн? Аха, започвам да схващам. Държат ги там в готовност. Съветът на Даруджистан — магове, всички до един, нали? Немрящи, потайни, обзети от параноя магове! Присвили са се ниско, че да не се върне Тиранът, а той ще се върне един ден! Връща се — и си търси армията! Ха! Съвет!

— Това не е съветът всъщност — рече Кътър. — Ако говориш за магове, това трябва да е кабалът Т’орруд…

— Т’орруд? Да, умно. Наглост! Баруканал, Деруданит, Травалегра, Мамолтенан? Тези имена бъркат в душата ти, нали? Виждам го.

— Мамът беше мой чичо…

— Чичо! Ха! Абсурд! — Завъртя се на място. — Достатъчно видях! Гугло! Напускам! Направила си е отровата чиста като лед, нали? Гугло, глупако проклет, не ти трябвах аз за това! Сега пак трябва да му търся дирята, проклети да са дъртите ти кокали! — Тръгна към немрящия кон.

Хеборик подвикна откъм дървеното корито:

— Войнико! Може ли да попитам — кого гониш в своя лов?

Наточените зъби лъснаха в безмълвен смях.

— Лов? О, да, всички сме на лов, но аз съм най-близо! Да му пикая на Гуглата на костеливите крака! Космите от носа му да оскубя и зъбите в мордата да му наритам! Копие да му забия в задника пъпчив и да го пратя на върха на ветровита планина! О, ще му намеря жена аз някой ден, заложи монета за това! Но първо да свърша лова!

Хвана юздите и обърна коня. Порталът се отвори.

— Скинър! Чуй ме, проклетнико Вречен! Измамнико на смърт! Ида! — Кон и ездач се гмурнаха в процепа, изчезнаха, а след миг изчезна и самият портал.

Внезапната тишина прокънтя като траурна песен в главата на Кътър. Той вдиша хрипливо и потръпна.

— Беру да пази — повтори. — Той беше чичо ми…

— Ще нахраня конете, момче — каза Хеборик. — Иди при жените. Сигурно са чули викове и не знаят какво става. Върви, Кътър.

Младият дару кимна и тръгна към портата. „Баруканал. Мамолтенан…“ Какво беше разкрил Войникът? Що за ужасна тайна се криеше в думите на привидението? „Какво общо трябва да имат Барук и другите с Тирана? А Сегюле? Тиранът се връщал?“

— Богове, трябва да се върна у дома.

Фелисин и Сцилара седяха на пътя. И двете пушеха ръждивец. Фелисин изглеждаше пребледняла, но в очите й имаше решителност и непокорство.

— Спокойно. Не го вдишва — каза Сцилара.

— Тъй ли? Ти откъде знаеш? — Фелисин я погледна учудено.

— Нямате ли въпроси? — попита Кътър.

Двете го изгледаха.

— За какво? — попита Сцилара.

— Не чухте ли?

— Какво да чуем?

„Не са чули. Не е трябвало. Но ние трябваше. Защо?“ Сгрешил ли беше Войникът в предположенията си? Пратен от Гуглата не за да види мъртвите жреци и жрици на Д’рек… „А за да говори с нас.“

Тиранът ще се върне. Казано на един син на Даруджистан.

— Богове — прошепна отново. — Трябва да се върна у дома.

Гласът на Сивожаб извика в черепа му. „Приятел Кътър! Изненада и тревога!“

— Сега пък какво? — попита той, обърна се и видя излезлия пред портата демон.

„Войникът на Смърт. Удивително. Той остави копието си!“

Кътър зяпна оръжието, стиснато между зъбите на демона.

— Добре, че не ти трябва устата да говориш.

„Тържествено съгласие, приятел Кътър! Въпрос. Харесват ли ти тези коприни?“

Порталът в небесната цитадела налагаше леко изкачване. Маппо и Икариум стояха на прага, зяпнали сводестата кухина. Подът беше почти равен. Смътна светлина сякаш струеше от каменните стени.

— Можем да лагеруваме тук — каза треллът.

— Да — съгласи се Икариум. — Но дали първо да не проучим?

— Разбира се.

Залата побираше още три механизма, идентични на потъналия в езерото, поставени на магарета като кораби в сух док. Люковете зееха отворени и се виждаха облицованите седалки. Икариум пристъпи до най-близкия и заоглежда вътрешността.

Маппо развърза кесийката на колана си и започна да вади по-голямата отвътре. След това подреди навитите на рула постелки, храната и виното. После извади от торбата си обкован с желязо боздуган, не любимия си, а друг, заменим, след като не притежаваше чародейни качества.

Икариум се върна при него.

— Безжизнени са. Енергията, вложена първоначално в тези механизми, се е изцедила и не виждам начин да се възстанови.

— Не е много изненадващо, нали? Подозирам, че тази крепост е стояла тук от доста време.

— Съвсем вярно, Маппо. Но представи си, че можехме да съживим някой от тези механизми! Бихме могли да пътуваме по-бързо и удобно! Един за теб и един за мен, ах, това е трагично. Но виж, тук има проход. Хайде да поровим в по-голямата загадка, която ни поднася тази крепост.

Понесъл само боздугана си, Маппо влезе след приятеля си в широкия коридор.

От двете страни на прохода се редяха складове, но всичко вътре се бе превърнало в купища слегнала се прах.

След шестдесет крачки стигнаха пресечка. Пред тях имаше някаква сводеста преграда, като вертикално езеро от живак. Коридорите продължаваха надясно и наляво, и двата сякаш се извиваха навътре в далечината. Икариум извади от кесията си монета и Маппо го досмеша, като видя, че е сечена преди цели пет века.

— Ти си най-жалкият скъперник на света, Икариум.

Джагът се усмихна и сви рамене.

— Май си спомням, че никой не иска да приема заплащане от нас, колкото и големи да са разходите за предложената услуга. Не е ли точен този спомен Маппо?

— Точен е.

— Е, как може тогава да ме обвиняваш в скъперничество? — Подхвърли монетата към сребристата преграда. Тя изчезна. Вълни се разляха навън, минаха през каменната рамка и се върнаха.

— Пасивна демонстрация — поясни Икариум. — Кажи ми, чу ли монетата да се удари в нещо от другата страна?

— Не. Нито чух някакъв звук, когато влезе през… ъъъ… вратата.

— Изкушавам се да мина през нея.

— Това може да се окаже нездравословно.

Икариум се поколеба, после извади нож и вкара острието в преградата. Последваха малки вълнички. Издърпа го. Острието изглеждаше непокътнато. Нищо от веществото не бе полепнало по него. Икариум опипа желязото с върха на пръста си.

— Никаква промяна в температурата.

— Дали да я пробвам с пръст, който няма да ми липсва много? — попита Маппо и вдигна лявата си ръка.

— И кой ще да е той, приятелю?

— Не знам. Предполагам, че ще ми липсва, който и да е.

— Само върхът?

— Звучи благоразумно. — Маппо сви ръката си в юмрук, освен последния пръст, кутрето, приближи се още малко и пъхна пръста до първата свивка в искрящата врата. — Поне не боли. Струва ми се, че е много тънко. — Издърпа ръката си и огледа свивката. — Здрав е.

— При състоянието на пръстите ти, Маппо, как можеш да си сигурен?

— А, виждам промяна. Никаква мръсотия не е останала, дори събралото се под нокътя.

— Да минеш през това значи да бъдеш пречистен. Не мислиш ли?

Маппо бръкна отново, този път с цяла ръка.

— Усещам въздух от другата страна. По-хладен, по-влажен. — Издърпа ръката си и я огледа. — Чиста. Прекалено чиста. Притеснен съм.

— Защо?

— Защото ме кара да разбера колко мръсен съм станал.

— Чудно, дали ще направи същото и с дрехите ни?

— Би било хубаво, макар че може да има нещо като праг. Окаже ли се твърде мръсно, просто унищожава вредоносния материал. Може да се появим от другата страна голи.

— Сега аз съм притеснен, приятелю.

— Разбирам. Е, какво да правим, Икариум?

— Имаме ли някакъв избор? — И с тези думи Икариум прекрачи през преградата.

Маппо въздъхна и го последва.

И Икариум го сграбчи за рамото и го дръпна назад от втората крачка — която, видя той, щеше да е във въздуха.

Пещерата пред тях беше огромна. Някогашен мост беше свързвал скалната издатина, на която стояха, с носеща се във въздуха крепост на стотина крачки срещу тях. Части от каменната дъга бяха останали на мястото си, като че ли без опора, но други се бяха откъртили и се рееха неподвижни във въздуха.

Далече, зашеметяващо далече долу, пещерата тънеше в непроницаем мрак. А над тях — смътно блещукащ купол от черен, грубо одялан камък, като нощно небе. Покрай вътрешните стени се редяха терасовидни сгради с редици черни прозорци, но без тераси. Прах и камъни забулваха въздуха, но всичко сякаш бе неподвижно. Маппо мълчеше, замаян от гледката.

Икариум го тупна по рамото и посочи нещо мъничко, което се рееше точно пред тях. Монетата. Но не стоеше неподвижна, както изглеждаше отначало. Бавно се отдалечаваше. Джагът се пресегна, хвана я и си я прибра в кесията.

— Ценно възвръщане на инвестицията ми — измърмори. — Щом съществува инерция, значи можем да пътуваме. Да се хвърлим от тази издатина. И да заплуваме към крепостта.

— Стабилен план — отвърна Маппо. — Ако не бяха препятствията на пътя.

— Прав си.

— Може да има здрав мост, от другата страна. Можем да тръгнем по някой от страничните коридори зад нас. Ако има такъв мост, сигурно ще е белязан със сребърна преграда като този.

— Никога ли не ти се е искало да летиш, Маппо?

— Като дете, може би. Искаше ми се, сигурен съм.

— Само като дете?

— Мечтите за летене са за детството, Икариум. Дали да не проучим коридорите?

— Е, добре. Макар че, да ти призная, надявам се да не намерим мост.

Безброй помещения, проходи и ниши по стените, сводест коридор, подовете — покрити с гъста лепкава прах, избледнели символи, врязани над вратите, навярно някаква цифрова система. Въздухът беше застоял и смътно щипещ. Никакви мебели не се бяха съхранили в стаите. Нито имаше трупове, забеляза Маппо — като онзи, който Икариум беше открил в механизма на дъното на езерото. Организирана евакуация? Ако беше така, къде бяха отишли Късоопашатите тогава?

Натъкнаха се на нова сребриста врата. Минаха предпазливо през нея и се озоваха на прага на тесен мост. Беше непокътнат и водеше към летящата във въздуха крепост, надвиснала много по-близо над този, точно срещу мястото, откъдето я бяха видели за първи път. Черната стена на острова-крепост изглеждаше много по-груба, с прозорци като вертикални резки, разположени в привидно безредие по грозните издатини, криви кухини и извити кули.

— Необичайно — промълви тихо Икариум. — Какво ли разкрива за своите създатели това скрито лице на лудостта? За тези К’Чаин Че’Малле?

— Известно напрежение може би?

— Напрежение?

— Между реда и хаоса — обясни Маппо. — Вътрешна дихотомия, противоречиви импулси…

— Противоречието е видно във всички форми на разумен живот — отвърна Икариум, пристъпи на моста, после размаха ръце и литна.

Маппо се пресегна и едва успя да го сграбчи за крака. Дръпна го обратно и изсумтя:

— Хм. Това наистина беше интересно. Нищо не тежеше, когато те хванах. Лек като прашинка.

— Доста притеснително беше. Май в края на краищата все пак ще ни се наложи да летим.

— Защо са строили мостове тогава?

— Представа нямам. Освен ако механизмът, предизвикващ тази безтегловност, се разваля. Губи прецизност.

— И се е налагало мостовете да се изоставят? Възможно. Все едно, виждаш ли перилата? Изпъват се навън, а не нагоре. Скромно, но достатъчно, за да се държиш, ако трябва да пълзиш.

— Да. Е, ще пробваме ли?

Усещането не беше никак приятно, реши Маппо, щом се добра до средата, с придвижващия се пред него Икариум. Гадене, световъртеж, странен подтик да се пуснеш и да се избуташ назад, заради инерцията от собствените ти мускули. Всякакво усещане за горе и долу беше изчезнало и на моменти Маппо беше убеден, че се изкачват по стълба, вместо да пълзят повече или по-малко хоризонтално по моста.

Там, където мостът се съединяваше с крепостта, пред тях зейна тесен, но висок вход. Пред него във въздуха неподвижно се рееха парчета от някогашната врата. Онова, което я беше разбило, бе дошло отвътре.

Икариум се добра до входа и се изправи. След малко и Маппо застана до него и двамата се взряха в тъмното.

— Надушвам… голяма… смърт.

Маппо кимна. Извади боздугана, погледна увенчаната с шипове желязна топка и отново напъха дръжката в кожения клуп на колана си.

Влязоха в крепостта.

Коридорът беше тесен колкото самия вход, с неравни стени от черен базалт, мокър от кондензираната пара, подът — неравен, с издутини и дупки, хлъзгави от леда, който пращеше и се изместваше под краката им. Продължаваше общо взето в права посока четиридесетина крачки. Докато стигнат до края, очите им се приспособиха към тъмнината.

Нова огромна камера, сякаш сърцевината на цитаделата беше изкорубена отвътре. И в нея — гигантски кръст от черно дърво, а на него — прикован дракон. Отдавна мъртъв, замръзнал, но без да гние. Железен шип, дебел колкото торса на Маппо, бе забит в гърлото на дракона, точно над гръдните кости. Кръв с цвета на аквамарин се беше изляла от раната и още капеше тежка и зловонна върху каменния под на тътнещи монотонно капки с големината на юмрук.

— Познавам този дракон — прошепна Икариум.

„Как? Не, не питам!“

— Познавам този дракон — повтори Икариум. — Соррит. Аспектът му беше… Серк. Лабиринтът на небето. — Вдигна ръце към лицето си. — Мъртъв. Те са го убили…

— Ужасно вкусен трон. Не, не вкусен. Прегорчив, мръсен, ужасен на вкус, какво си мислех?

— Ти не мислиш, Кърдъл. Никога не мислиш. Не мога да си спомня за никакъв трон. Какъв трон? Тук трябва да има някаква грешка. Не-Апсалар е чула погрешно, това поне е очевидно. Съвсем погрешно, абсолютна грешка. Освен това някой седи в него.

— Вкусно.

— Казах ти, нямаше никакъв трон…

Разговорът се точеше вече от половин нощ, докато пътуваха по странните пътища на Сянка, лъкатушещи през призрачен пейзаж, който постоянно се местеше между два свята, макар и двата да бяха раздрани и опустошени. Апсалар се удивляваше на необятността на този фрагмент от селението на Сянка. Ако наследените й от Котильон спомени бяха точни, селението странстваше необвързано със света, който тя наричаше свой, и нито Въжето, нито Сенкотрон нямаха никаква власт над произволните му странствания. Още по-странно бе, че от самия фрагмент се протягаха нещо като пътища, извиваха се и криволичеха през огромни пространства като корени или пипала, и движенията им понякога се оказваха независими от по-големия фрагмент.

Като този, по който вървяха сега. Той повече или по-малко следваше източния път, извеждащ от Ерлитан, покрай тънката ивица кедри, отвъд които беше морето. И щом търговският път възвиеше на север към крайбрежието, Пътят на Сянка се сливаше с него и се стесняваше до ширината му.

Без да обръща внимание на несекващото дърдорене на двата пърхащи зад нея призрака, Апсалар продължаваше упорито напред, мъчеше се да надвие умората и да покрие колкото може повече разстояние, преди да е изгряло слънцето. Властта й на Пътя на Сянка ставаше все по-слаба — изчезваше с всяко разсейване. Накрая тя спря.

Лабиринтът около тях се разпадна. Небето на изток изсветляваше. Стояха нагазили в коловозите на търговския път, в подножието на полегат склон. Около тях прехвърчаха ризани.

— Слънцето се връща! О, не, пак ли! Телораст, трябва да се скрием! Някъде!

— Не, не трябва, идиотко. Само ще виждаме по-трудно, нищо повече, освен ако си си изгубила ума. Разбира се, че си си изгубила ума, Кърдъл, тъй че чакам с нетърпение да се разпаднеш с жалък хленч. Мир, най-сетне. За известно време поне…

— Ти си зла, Телораст! Винаги съм го знаела, още преди да се нахвърлиш с оня нож върху…

— Млъкни! Не съм се нахвърляла върху никого с оня нож.

— И си лъжкиня отгоре на това!

— Само го повтори и ще те промуша!

— Не можеш! Аз се разпадам!

Апсалар прокара длан по челото си. Ръката й лъсна от пот.

— В тази нишка на Сянка нещо… не беше наред — промълви тя.

— О, да — отвърна Телораст, шмугна се и се сви пред нея на вихрещо се сиво петно. — Болнава е. Всички външни краища са такива. Отровени, гният от хаос. Ние виним Сенкотрон.

— Сенкотрон? Защо?

— А защо не? Защото го мразим.

— И това достатъчно основание ли е?

— Най-достатъчното от всички.

Апсалар огледа лъкатушещия нагоре път.

— Мисля, че сме близо.

— Добре. Великолепно. Уплашена съм. Хайде да спрем тук. Хайде да се върнем. Веднага.

Апсалар прекрачи през призрака и тръгна нагоре.

— Това беше много злобно — изсъска зад нея Телораст. — Ако те бях обладала, нямаше да го направя това на себе си. Нито на Кърдъл дори. Е, на нея може би, ако съм ядосана. Ти не си ми ядосана, нали? Моля те, недей да си ми ядосана. Ще правя всичко, което поискаш, докато не умреш. А после ще танцувам върху вонящия ти подут труп, защото точно това ще искаш да правя, нали? Аз щях, ако бях ти и ако ти беше мъртва, и ако аз се бях задържала достатъчно дълго, за да танцувам върху трупа ти, което бих и направила.

Апсалар стигна билото и видя, че пътят продължава по рида още двеста крачки, а после отново почва да се извива надолу. Хладен утринен вятър забърса потта от лицето й с въздишка, лъхнала от огромната черна пелерина на морето от лявата й страна. Тя погледна надолу и видя тясна пясъчна ивица, затрупана с плавей. По пътя вдясно, някъде на отсрещния край, горичка криви дървета оформяше ниша в склона, а сред дърветата се издигаше каменна кула. Беше почти цялата варосана, освен най-горната третина, където грубо издяланите камъни бяха голи.

Тя тръгна към нея. Първите стрели на слънцето вече прорязваха хоризонта.

Никой не се виждаше и Апсалар не чу нищо отвътре, когато спря пред вратата.

Достигна я тихият шепот на Телораст:

— Не е хубаво това. Някой непознат живее тук. Трябва да е непознат, щом никога не сме се срещали. А ако не е непознат, значи е някой, когото познавам, което ще е още по-лошо…

— Млъкни — сряза я Апсалар и се пресегна да потропа на вратата… но после спря, отстъпи и се вторачи в огромния череп на влечуго, прикован над прага. — Дъх на Гуглата!

Телораст тихо скимтеше и ахкаше зад нея. Апсалар пое дъх и потропа по грубото дърво с облечената си в стоманена ръкавица ръка.

Чу как издрънча нещо, после чу стъпки на ботуши, скърцащи по пясък и чакъл. Издърпаха лост и вратата широко се разтвори навътре сред облак прах.

Мъжът изпълваше целия вход. Напанец, с огромни мускули, грубо лице и малки очи. Черепът му беше обръснат и побелял от прах. Вадички пот лъщяха над рунтавите му вежди.

Апсалар се усмихна.

— Здравей, Урко.

— Урко удавил — изсумтя мъжът. — Всички удавили.

— Точно липсата на въображение те издаде — каза тя.

— Коя си ти?

— Апсалар.

— Не, не си. Апсалар беше Имасс.

— Не Господарката на крадците. Това е просто името, което избрах…

— Адски нахално от твоя страна.

— Може би. Все едно, нося ти поздрави от Танцьора.

Вратата се затръшна в лицето й.

Апсалар се закашля от лъхналата я прах, отстъпи и избърса песъчинките от очите си.

— Хи-хи — подвикна зад нея Телораст. — Можем ли да си ходим вече?

Апсалар потропа отново.

След дълга пауза вратата се отвори пак. Мъжът се беше намръщил.

— Опитах се да се удавя веднъж, знаеш ли.

— Помня, помня. Беше пиян.

— Не можеш да помниш нищо — тебе те нямаше. Освен това не бях пиян.

— О. Тогава… защо?

— Защото той ме подразни, затова. Точно като тебе в момента.

— Трябва да говоря с теб.

— За какво?

Тя изведнъж осъзна, че няма какво да му отговори.

Той присви очи.

— Той наистина ли си е помислил, че съм бил пиян? Какъв идиот!

— Ами, предполагам, че алтернативата е била твърде потискаща.

— Изобщо не знаех, че е такъв чувствителен глупак. Ти дъщеря ли си му? Нещо… в стойката ти…

— Може ли да вляза?

Той се отмести от вратата. Апсалар влезе, после отново спря, вторачена в огромния безглав скелет, доминиращ над всичко вътре, чак до тавана на кулата. Двукрак, с дълга опашка, с кокали с лъскав кафеникав цвят.

— Какво е това?

— Каквото и да е било, могло е да глътне цял бедерин наведнъж — каза Урко.

— Как? — попита Телораст зад нея. — Че то няма глава.

Мъжът чу въпроса и се намръщи отново.

— Имаш си спътник. Какво е това, приятел или какво? Не го виждам и това не ми харесва. Никак.

— Призрак.

— Трябвало е да го пратиш при Гуглата. На призраците мястото им не е тук, те затова са призраци.

— Той е зъл! — изсъска Телораст. — Ония там какво са?

Апсалар едва успя да различи сянката, понесла се във въздуха към дългата маса вдясно. На нея имаше по-малки варианти на скелета-гигант. Три бяха колкото врани, макар че вместо клюнове имаха дълги зурли с остри като игли зъби. Костите бяха стегнати със сухи черва и стояха изправени като настръхнали на стража мийр-рати.

Урко се беше вторачил в Апсалар, на грубото му лице с изпъкнали скули бе изписано странно изражение. После сякаш се сепна и рече:

— Сварил съм чай.

— Би било чудесно, благодаря ти.

Той отиде за чаши.

— Не че не искам гости… е да де, не искам гости. Винаги носят неприятности. Танцьора има ли какво да ми каже още?

— Не. И освен това вече се нарича Котильон.

— Знам го. Не съм изненадан, че е Покровителят на убийците. Беше най-опасният убиец в империята. Повече от Въслата, която беше просто коварна. Или Топър, който беше просто жесток. Сигурно тия двамата още си въобразяват, че са спечелили. Глупаци. Кой крачи сега сред боговете, а? — Донесе й глинена чаша. — Местни билки. Малко отровно, но не фатално. Противоотрова срещу ухапване на змии, което е добро, копеленцата мръсни станаха напаст наоколо. Оказа се, че съм си вдигнал кулата до гнездото им.

Един от малките скелети на масата се катурна, а после отново се надигна треперливо, с щръкнала опашка и тяло, наклонено почти хоризонтално.

— Един от спътниците ми призраци току-що облада онова същество — каза Апсалар.

Втори скелет залитна на масата и застина в странна поза.

— Богове на Бездната — прошепна Урко. — Виж ги как стоят! Разбира се! Точно така трябва да е! Разбира се! — Извърна глава и зяпна изкопаемия скелет. — Всичко е сбъркано! Те се навеждат напред — за равновесие!

Телораст и Кърдъл бързо овладяваха новите си тела, щракаха с челюсти и подскачаха насам-натам по масата.

— Подозирам, че няма да искат да освободят скелетите — рече Апсалар.

— Могат да си ги задържат — като отплата за това откритие! — Урко замълча, огледа се и промърмори: — Ще трябва да съборя някоя стена…

Апсалар въздъхна.

— Май трябва да сме благодарни, че някой от тях не си избра по-голямата версия.

Урко я изгледа малко недоверчиво, после изсумтя:

— Пий си чая — отровата става по-силна, щом изстине.

Тя отпи. И усети как устните и езикът й изведнъж изтръпнаха. Урко се усмихна.

— Идеално. Така разговорът става кратък и можеш по-скоро да си тръгнеш по пътя.

— Матард.

— Ще мине. — Взе си едно столче и седна срещу нея. — Ти си дъщеря на Танцьора. Би трябвало да си, макар да не забелязвам лицеви прилики — майка ти трябва да е била красива. В походката ти е, и в стойката. Негова рожба си, а той е бил достатъчно себичен, за да обучи тебе, детето си, в тънкостите на убийството. Забелязвам, че това те безпокои. Вижда се в очите ти. Наследството те измъчва — чувстваш се хваната в капан, затворена в клетка. Вече има кръв по ръцете ти, нали? Той гордее ли се с това? — Намръщи се и се изплю на пода. — Трябваше да го удавя още тогава. Ако бях пиян, щях да го направя.

— Грешиш.

— Греша ли? Аз? Греша?

Тя кимна, мъчеше се да надвие гнева си заради подлостта му. Беше дошла да поговори с него, а той я бе лишил от способността да оформя думите.

— Н-не дъффтеря. Оффеввена.

Той се намръщи.

Апсалар посочи двата гущерски скелета, които вече ситнеха по засипания с камъни под.

— Оффевване.

— Обсебване. Той те е обсебил? Богът те е обсебил? Гуглата топките му да откъсне и бавно да ги сдъвче дано! — Урко се надигна, стиснал юмруци. — Дръж се, момиче. Имам противоотрова за противоотровата. — Намери една стъкленица, разклати я, докато се оформи лъскаво петно с червеникавоземлист цвят. — Ето това. — Взе друга чаша и я напълни. — Пий.

Беше много сладко, после стана горчиво и щипещо.

— Ох. Това беше… бързо.

— Моите извинения, Апсалар. Неприятен тип съм повечето пъти, признавам. И откакто дойде, приказвах повече, отколкото съм приказвал от години. Тъй че спирам вече. Как мога да ти помогна?

Тя се поколеба, после извърна очи.

— Не би могъл всъщност. Не трябваше да идвам тук. Още ме чакат задачи.

— Негови?

Тя кимна.

— Защо?

— Защото му дадох думата си.

— Нищо не му дължиш, освен може би нож в гърба.

— След като приключа… искам да изчезна.

Той отново седна.

— Аха. Е, да.

— Мисля, че едно случайно „удавяне“ няма да се задържи задълго, Урко.

Лека усмивка.

— Беше си наша шега. Всички се договорихме… да се удавим. Никой не го получи. Никой не го получава. Сигурно никога няма да го получи.

— Ти го получи. Танцьора също. Дори Сенкотрон, струва ми се.

— Не и Въсла. Тя никога не е имала чувство за хумор. Все рови в подробностите. Могат ли такива хора изобщо да са щастливи? Способни ли са изобщо на това? Какво вдъхновява живота им, впрочем? Дадеш им твърде много, и те се оплакват. Дадеш им твърде малко, и те още повече се оплакват. Дадеш им колкото трябва — и половината се оплакват, че е твърде много, а другата половина — че е твърде малко.

— Нищо чудно, че си се отказал да се разбираш с хората, Урко.

— М-да, предпочитам кости напоследък. Хората. Твърде много станаха, мен ако питаш.

— Танцьора искаше да те стресне. Защо?

Напанецът не отговори.

Апсалар изпита смътно безпокойство.

— Той знае нещо, нали? Това искаше да ти каже с онзи простичък поздрав.

— Винаги съм харесвал Танцьора, нищо, че е убиец. Особено за това, че може да си държи устата затворена.

Двата гущерски скелета подскачаха към вратата. Апсалар ги изгледа за миг.

— Изчезване… от бог?

— М-да, няма да е лесно.

— Той каза, че мога да напусна, щом приключа. И няма да ме преследва.

— Повярвай му, Апсалар. Танцьора не лъже и подозирам, че дори божествеността не е променила това.

„Мисля, че точно това исках да чуя.“

— Благодаря ти.

Тръгна към вратата.

— Толкова скоро? — попита Урко.

Тя го погледна през рамо.

— Твърде много или твърде малко?

Той присви очи и се изсмя.

— Права си. Почти идеално е — трябва да помня какво съм поискал.

— Да — отвърна тя. „И това Танцьора също искаше да ти го напомни, нали?“

— Все едно, проклет да е дано — въздъхна Урко.

Апсалар се усмихна и отвори вратата. Телораст и Кърдъл излазиха бързо навън. След миг ги последва и тя.

Плювна в шепите си и грижливо разтри храчката. После се изправи, срита пясък върху малкия огън и вдигна торбата си на рамо. Взе ловния си лък и го изпъна.

Не беше трудно да проследи дирята по обраслата с трънаци земя. Коза, пустинна яребица или гущер мамлак, все щеше да свърши работа — омръзнали му бяха изсушените от слънцето парчета бедерин, а последната фурма беше изял преди две нощи. Грудки, разбира се, имаше колкото щеш, но беше преял с тях и половин ден трябваше да клечи над припряно изровената дупка.

Демонът д’айвърс догонваше жертвата си и беше съдбоносно Таралак да остане близо, за да е сигурен в изхода. Бяха му платили добре за задачата, която му предстоеше — и това бе главното. Злато, а с него — и властта да събере цял отряд наемници. После — да се върне в селото и да въздаде така заслуженото правосъдие на онези, които го бяха предали. Тогава щеше да получи мантията на боен главатар и да поведе гралите към слава. Съдбата му лежеше пред него и всичко беше наред.

Дежим Небрал не се отклоняваше от пътя си. Бе възхитително праволинеен, верен на подтиците си. Отклонения нямаше да има, защото създанието жадуваше за свободата си, която щеше да е възнаграждението за изпълнената задача. Това бе верният начин за сключване на сделки и Таралак неволно изпита възхищение към Безименните. С колкото и ужас да бяха изпълнени приказките, които бе слушал за тайния култ, личните му отношения с Безименните се бяха оказали чисти, точни и доходни.

Култът бе преживял малазанското завоевание, а това все пак говореше нещо. Старият император бе проявил необичайно умение в това да внедри свои хора в неизброимите култове, от които гъмжеше в Седемте града, след което безмилостно да избие следовниците им.

Това също заслужаваше възхищение.

Тази далечна императрица обаче се оказваше съвсем не толкова впечатляваща. Правеше твърде много грешки. Таралак не можеше да уважава такова същество и ритуално проклинаше името й всяка утрин и всяка привечер, с почти същия плам, с който проклинаше другите свои седемдесет и четирима заклети врагове.

Съчувствието беше като вода в пустинята. Кътана като съкровище, споделяна с неохота, капка по драгоценна капка. А той, Таралак Вийд, можеше да извърви хиляда пустини с една-едничка капка.

Това го налагаха законите на света. Познаваше се достатъчно добре, за да знае, че чарът му е чар на пепелянка, опияняващ, хипнотизиращ и в крайна сметка — гибелен. Пепелянка, навестила гнездо на мийр-рат, как могат да я винят заради естеството й? В края на краищата беше убил съпруга в служба на сърцето й. Сърце, което го бе погълнало изцяло. Така и не беше подозирал, че тя след това щеше да го отхвърли, че просто щеше да го използва, че друг мъж беше чакал в сянката на колибата, за да утеши изтерзания дух на скърбяща вдовица. Не бе повярвал, че и тя притежава чара на пепелянка.

Спря край един балван, извади от торбата си мях и издърпа широката глинена запушалка. Придърпа набедрената си препаска, клекна и се изпика в меха. В посоката, в която го водеше д’айвърсът, нямаше извори на петнайсет или повече левги. Пътеката по някое време щеше да се слее с търговския път, разбира се, но дотогава имаше още седмица или повече. Д’айвърс Дежим Небрал явно не изпитваше смазващото бреме на жаждата.

Възнаграждението идва заради волята, знаеше го много добре. Воля, достойна за подражание, доколкото физически бе възможно. Таралак се изправи, запуши меха, метна го на рамо и продължи отмерения си ход.

Под блещукащите звезди и смътнобледото петно на изток Сцилара се смъкна на колене върху твърдата земя и избълва остатъка от вечерята си. Накрая остана само жлъчка, която я разтърси на вълни. Най-сетне спазмите спряха. Задъхана, тя изпълзя малко по настрана, седна и опря гръб на един камък.

Демонът Сивожаб я зяпаше от десетина крачки и леко се поклащаше от крак на крак.

Гледката щеше да предизвика ново гадене, затова тя се извърна, извади лулата си и почна да я пълни.

— Толкова дни — замърмори. — Мислех, че трябва да съм свикнала вече. Проклятие…

Сивожаб бавно се затътри към повърнатото, подуши го и зарина с крак пясък да го зарови.

Сцилара зачатка искри с кремъка и огнивото над лулата. Стритата ситно сладника, примесена с горчивеца, прихвана и задимя.

— Добре, Жабок. Покриваш дирята ми… Чудно как все още не си казал на другите. Уважаваш интимните ми тайни, а?

Съвсем предсказуемо, Сивожаб не отвърна.

Сцилара прокара длан по издутия си корем. Как бе възможно да дебелее и да дебелее така, след като повръщаше всяко трето ядене вече от седмици? Нещо проклето имаше в цялата тази работа с бременността. Все едно си имаше свой демон, свит там, в корема й. Какво пък, колкото по-скоро излезеше навън, толкова по-бързо щеше да го продаде на някой сводник или господар на харем. Там да яде, да расте и да се учи на просешкия занаят.

Повечето жени, които изобщо си правеха труда да раждат, спираха на второто или на третото, знаеше тя, а вече и разбираше защо. Знахарки, вещици и дойки пазеха достатъчно добре бебетата здрави, а светът след това щеше да ги научи на законите си. Страданието беше в носенето, в мъкненето на това растящо бреме, в тайните му претенции към резервите и.

А и още нещо ставаше също така. Нещо, което доказваше вроденото у детето зло. Вече много пъти се беше улавяла, че се отнася в някакво полусънено, приятно състояние, събуждащо глупава усмивка, която, съвсем естествено, я ужасяваше. Какво толкова му беше щастливото в това? Светът не беше приятен. Не вдъхваше доволство. Не, отровната съблазън, прокрадваща се в душата й, целеше заблуда, блажено оглупяване — а това на нея вече й беше омръзнало. Нечестива като дъранг бе тази гибелна сласт.

Знаеше, че издуващият й се корем скоро ще проличи. Освен ако не се опиташе да надебелее още повече. Имаше нещо утешително в това наедряло тяло… но не, това отново бе измамното изкушение, намерило си нова пътека към мозъка й.

Е, гаденето май беше отминало напълно, най-сетне. Сцилара се изправи и тръгна към бивака. Шепа въглени, тлеещи още в огнището, над което се виеха тънки струи дим, и три фигури, свити по земята и загърнати в одеяла. Сивожаб се появи зад нея, подмина я тихо и приклекна до огнището. Плесна една пеперуда във въздуха и я натика в широката си уста. После погледна Сцилара с мътнозелените си очи.

Тя отново натъпка лулата. Всъщност защо точно жените трябваше да имат бебета? Сигурно все пак някоя възнесла се вещица можеше да е поправила вече тази несправедливост? Или може би изобщо не беше недостатък, а някакво предимство? Не че й хрумваха някакви явни предимства. Освен това странно, подозрително блаженство, което непрекъснато се прокрадваше в нея. Тя дръпна силно от горчивеца. Бидитал беше превърнал прекъсването на удоволствието в първия ритуал сред момичетата в своя култ. Харесала му беше идеята да не се изпитва нищо, да се премахне опасното желание за чувственост. Вече не можеше да си спомни дали изобщо бе изпитвала някога такива чувства.

Бидитал й бе втълпил религиозен екстаз, състояние на битие, както вече подозираше, неизмеримо по-егоистично и себично от задоволяването на собственото си тяло. Бременността нашепваше за подобен екстаз и това я безпокоеше.

Внезапно движение встрани от нея. Обърна се и видя как Кътър се надига рязко.

— Какво има? — попита го тихо.

Той се извърна към нея и въздъхна треперливо.

— Нищо. Лош сън.

— Скоро ще съмне — каза Сцилара.

— А ти защо си будна?

— Не ми се спи.

Той отметна одеялото, стана и се приближи до огнището. Наведе се, хвърли малко прахан върху тлеещите въглени, изчака да се разгорят и почна да трупа парчета суха тор.

— Кътър, какво мислиш, че ще стане на остров Отатарал?

— Не знам. Старият малазанец не е много ясен по въпроса, нали?

— Той е дестраянт на Тигъра на лятото.

— Въпреки волята си обаче.

Тя сложи в лулата и ръждивец.

— Не иска последователи. А и да искаше, нямаше да сме ние. Е, аз поне нямаше да съм, нито Фелисин. Ние не сме воини. Виж, ти си по-вероятен кандидат.

— Не. Аз не, Сцилара. Изглежда, следвам друг бог.

— Изглежда?

Едва успя да различи в тъмното как сви рамене.

— Човек среща това-онова.

„Жена. Какво пък, това обяснява много.“

— Не по-лоша причина от всяка друга — отвърна тя зад облачето дим.

— Какво искаш да кажеш?

— Това, че не виждам основание човек да следва който и да е бог или богиня. Ако си привлякъл интереса им, те просто те използват. Знам какво е да те използват, а повечето отплати не струват нищо, макар да изглеждат добри за момента.

— Е, някой те е възнаградил — отвърна той след кратко мълчание.

— Така ли го наричаш?

— Кое? Изглеждаш толкова… здрава. Пълна с живот, искам да кажа. И не си мършава като преди. — Помълча и добави припряно: — А това е добре. Разбира се. Да си примряла от глад не ти отива, на никого не отива, разбира се. Включително и на теб. Все едно, това е.

Тя седеше, подръпваше от лулата и го гледаше замислено в усилващата се предутринна светлина.

— Голямо бреме сме за теб, а, Кътър?

— Не! Ни най-малко! Аз трябва да ви придружа, задача, която приех с най-голяма радост. И това не се е променило.

— Не мислиш ли, че Сивожаб е достатъчен, за да ни защити?

— Не. В смисъл, да, може би е. Все пак той е демон и това усложнява нещата — не е като да влезе ей така в някое село или град, нали? Или да преговаря за продукти, за преминаване и такива неща.

— Фелисин го може. Както и аз всъщност.

— Добре. Искаш да кажеш, че не ви трябвам?

— Искам да кажа, че ние не ти трябваме. Което не е същото, Кътър. Освен това ти се справи добре с воденето на тази малка странна компания, макар да е очевидно, че не си свикнал да го правиш.

— Виж, ако искаш ти да командваш, нямам нищо против.

„Аха. Някоя жена, която не е искала да се подчинява значи.“

— Не виждам причина да променяме каквото и да било — отвърна тя небрежно.

Беше я зяпнал и тя на свой ред го изгледа с толкова равнодушно изражение, колкото можа да докара.

— Какво целиш с всичко това? — попита той сърдито.

— Да целя ли? Нищо не целя. Просто разговаряме, Кътър. Освен ако… няма нещо по-специално, за което искаш да говорим.

Забеляза как се присви — всякак освен физически, — преди да отвърне:

— Не. Няма нищо.

— Просто не ме познаваш достатъчно, това ли е? Е, ще имаме достатъчно време.

— Познавам те… мисля. Всъщност… о, права си, изобщо не те познавам. Не познавам жените, това имам предвид. И как бих могъл? Невъзможно е да се опитвам да следя мислите ти, да се опитвам да разгадавам онова, което казваш, което остава скрито зад думите ти…

— Това специално за мен ли се отнася, или за жените изобщо?

Той хвърли още тор в огъня.

— Не. За нищо особено не искам да говорим.

— Добре. Но аз имам няколко теми…

Той изпъшка.

— Казваш, че са ти дали задача. Да ни придружиш, нали? Кой ти даде тази задача?

— Един бог.

— Но не богът на Хеборик.

— Не.

— Значи има поне двама богове, които се интересуват от нас. Това не е добре, Кътър. Призрачните ръце знае ли за това? Не, не би трябвало, нали? Няма причина да му се казва…

— Не е трудно да се досети. Аз ви чаках. В храма на Искарал Пъст.

— Малазански богове. Сенкотрон или Котильон. Но ти не си малазанец, нали?

— Виж, Сцилара — отвърна отегчено Кътър, — трябва ли да го обсъждаме това точно сега?

— Освен ако любимата ти е била — продължи тя. — Малазанка де. Първоначалната поклонничка на тези богове.

— О, главата ме заболя… — изломоти той. — Как… не, не искам да знам. Все едно. Не ме интересува.

— Та къде е тя сега?

— Стига вече!

Сцилара замълча. Извади ножче с тясно острие и взе да чисти лулата си.

Той изведнъж стана.

— Ще взема да направя закуската.

Мило момче, реши тя. Като мокра глина в женски ръце. На жена, която знае какво прави де. „Въпросът е само дали трябва да го правя?“ В края на краищата Фелисин обожаваше Кътър. „Но пък винаги можем да си го разделим.“

„Смешно наблюдение. Пухкава едрогърда жена иска да натиска плът с Кътър.“

„Не сега, Сивожаб“, отвърна той наум, докато вадеше храна от торбата.

„Тревога. Не сега, да. Други се събуждат от неспокойни свои сънища. Ще последва неловкост и отчаяние, особено с Фелисин Младша.“

Кътър застина. „Какво? Но… но тя едва е навършила годините! Не може да бъде. Разубеди я, Сивожаб!“

„Набези на Сивожаб нежелани. Обезвереност и униние. Ти, Кътър, надарен да посее семе, способен да създаде рожба. Старо разкритие. Жени-човек носят в кореми раждащо езеро. Но едно яйце оцелява, само едно. Ужасен риск! Трябва напълниш езеро със семе колкото може по-бързо, преди да се появи съперник самец и ограби твоя съдба. Сивожаб ще защити твое право. Храбра саможертва, като Кръгови стражи при наш вид. Алтруистично просветление за взаимност и отложена задълго награда, или дори многократно отказана. Показател за по-висша интелигентност и признание на общностни интереси. Сивожаб вече Кръгов страж на закръглена едрогърда богиня-човек.“

„Богиня ли? Какво значи това «богиня»?“

„Сластна въздишка, достойна за преклонение. Ценни показатели в мъж-човек замъгляват езерни води в ум на Сивожаб. Твърде дълга асоциация. За щастие. Сексуални желания дълго сдържани. Нездравословно.“

Кътър сложи котлето с вода на огъня и хвърли вътре шепа билки. „Какво каза преди малко за неспокойни сънища, Сивожаб?“

„Наблюдение, плъзгащо се по езерата на ум. Тревожност. Приближаваща опасност. Има предупредителни знаци.“

„Какви предупредителни знаци?“

„Явни. Неспокойни сънища. Достатъчни сами за себе си.“

„Не винаги, Сивожаб. Понякога ни обсебват неща от миналото. Това е всичко.“

„А. Сивожаб ще помисли над това. Но първо Сивожаб гладен.“

Далечните стени едва прозираха през сивата мъгла от горещината и прахта. Леоман от Вършачите яздеше в челото на разкъсаната колона, Коураб Билан Тену’алас беше до него. Отряд конници се приближи към тях от портите на Ю’Гатан.

— Онзи там — посочи Коураб, — предният ездач вдясно от знаменосеца, това е Фалад Ведор. Изглежда… нещастен.

— Няма да е зле да започне да се примирява с това чувство — изръмжа Леоман, вдигна облечената си в тежка метална ръкавица ръка и колоната зад него забави и спря.

Загледаха бавно приближаващия се отряд.

— Командире, дали да не ги посрещнем двамата по средата? — попита Коураб.

— Не, разбира се — отсече Леоман.

Коураб си замълча. Водачът му беше в мрачно настроение. Една трета от воините му яздеха по двама. Обичана от всички стара вещица знахарка беше издъхнала тази заран и бяха затиснали тялото й под каменна плоча, та да не я намери някой скитащ дух. Самият Леоман беше плюл в осемте посоки да освети гроба и проля от собствената си кръв, като сряза лявата си длан над прашния камък и изрече благослова в името на Апокалипсиса. После плака. Пред очите на всички свои воини, които стояха безмълвни, поразени от скръбта и любовта, показани от Леоман в този миг.

Фаладът и войниците му приближиха и спряха на пет крачки пред Леоман и Коураб.

Коураб изгледа бледото хлътнало лице на Ведор и помътнелите му очи и разбра колко пристрастен е към мака д’баянг. Ръцете му с изпъкнали вени трепереха върху рога на седлото, а когато стана явно, че Леоман няма да заговори пръв, се намръщи и каза:

— Аз, Фалад Ведор на Ю’Гатан, Първия Свещен град, те посрещам с добре дошъл, Леоман от Вършачите, бежанецо от Падането на Ша’ик в Рараку, и твоите разбити следовници. Приготвили сме добри помещения за воините ви и ви чакат трапези, отрупани с храна и вино. Ти, Леоман, и оцелелите ти офицери ще бъдете гости на Фалада в двореца толкова, колкото е нужно, докато не бъде осигурена войската ви и не отпочине след бягството ви. Уведомете ни коя е крайната ви цел и ще пратим напред ездачи да възвестят за идването ви всяко село, градче и град по вашия път.

Коураб усети, че е затаил дъх. Леоман сръга коня си напред, докато се озове редом до Фалада.

— Дошли сме в Ю’Гатан — заговори тихо Леоман. — И в Ю’Гатан ще останем. Тук ще дочакаме идването на малазанците.

Устата на Ведор се раздвижи за миг, без да издаде звук, после от нея се изтръгна хриплив смях.

— Като острие на нож е чувството ти за хумор, Леоман от Вършачите! Точно както гласи легендата за теб!

— Легендата за мен? Тогава и това няма да те изненада. — Ножът кетра блесна ослепително в широк замах, за да погали гърлото на Ведор. Швирна кръв, главата на Фалада отхвърча, тупна върху задницата на стъписания кон, подскочи и се затъркаля в прахта на пътя. Леоман задържа обезглавения труп, седящ още в седлото, и отри острието в копринените роби.

Нито звук не последва от конния отряд на града, нито движение. Знаменосецът, младок, петнадесетгодишен навярно, зяпна безглавото тяло.

— В името на Дрижна на Апокалипсиса — заяви Леоман, — оттук насетне аз управлявам Първия свещен град Ю’Гатан. Кой тук е най-старшият офицер?

Една жена подкара коня си напред.

— Аз съм. Капитан Дънспароу.

Коураб я изгледа примижал. Грубовато лице, волеви черти, светлосиви очи. Двадесет и пет годишна някъде. Под простата телаба прозираше лъскава плетена ризница.

— Ти си малазанка — каза Коураб.

Хладните й очи се спряха върху него.

— Какво от това?

— Капитане, твоят отряд ще ни предшества. Разчистете пътя до двореца за мен и воините ми. Подсигурените казарми, за които спомена покойният Фалад, ще се използват за онези войници в градския гарнизон и двореца, които може да не са склонни да следват заповедите ми. Погрижете се наистина да са подсигурени. След като свършите тези неща, се явете в двореца за по-нататъшни заповеди.

— Ваше благородие, рангът ми е недостатъчен, за да изпълня това…

— Вече не. Вие вече сте моят Трети, след Коураб Билан Тену’алас.

Погледът й бързо пробяга към Коураб, хладен и неразгадаем.

— Както заповядате, Леоман от Вършачите, Фалад на Ю’Гатан.

Дънспароу се извърна в седлото и ревна на бойците си:

— Кръгом! И много изрядно, свинари проклети! Предшестваме пристигането на новия Фалад!

Конят на Ведор се обърна с другите и тръгна в тръс, а безглавото тяло заподскача в седлото.

Коураб видя как след двадесетина крачки конят на мъртвия Фалад се изравни с капитана. Тя го забеляза, замахна с ръка и трупът се изтъркаля край пътя.

— Идеална е — изсумтя Леоман.

„Малазанка.“

— Имам опасения, командире.

— Разбира се, че имаш. Нали затова те държа до себе си. — Изгледа го през рамо. — Заради тях, и дърпането на Богинята. Е, хайде, да влезем в своя нов град.

Смушиха конете. Останалите поеха зад тях.

— Нашият нов град — повтори с широка усмивка Коураб. — Ще го браним с живота си.

Леоман го изгледа странно, но не отвърна нищо.

Коураб се замисли над това. „И други опасения имам, командире…“

5.

Първите пропуквания се появиха скоро след екзекуцията на Ша’ик. Никой не можеше да разбере ума на адюнкта Тавори. Нито най-близките й офицери, нито който и да било обикновен войник под нейна команда. Но имаше далечни смутове, разбира се, по-лесно забелязвани след време, и щеше да е нагло и пренебрежително да се твърди, че адюнктата не съзнава тези нарастващи опасности, не само под нейната команда, но в самото ядро на Малазанската империя. Предвид това събитията в Ю’Гатан можеше да се окажат фатална рана. Ако някой друг командваше, ако сърцето на този някой друг беше не толкова кораво, не толкова хладно.

Това повече от всякога придаваше жестока истинност на убеждението, че адюнкта Тавори е хладно желязо, забито в душата на разбушувана ковашка пещ…

„Без свидетели“

(Изгубената история на Ловците на кости)

Дюйкър от Даруджистан

— Остави това — промълви уморено Сеймар Дев от мястото си до прозореца.

— Мислех, че си заспала — каза Карса Орлонг и върна предмета на масата. — Какво е това?

— Две функции. Горната стъкленица съдържа филтри за водата, премахва нечистотиите. Водата, събираща се в долната стъкленица, е обкръжена от ивици мед, които съживяват самата вода чрез сложен и тайнствен процес. Отделя се специфичен етерен газ, който променя налягането над водата, която на свой ред…

— Но за какво го използваш?

Сеймар присви очи.

— За нищо определено.

Той се отдръпна от масата и пристъпи към работните плотове и рафтове. Взе да оглежда различните механизми, които беше изобретила — продължителните опити с тях обикновено не показваха никаква видима промяна в състоянията. Ровеше. Душеше, дори се опита да вкуси от едно блюдо, пълно с желатинова течност. Тя помисли да го спре, после реши да си мълчи. Раните на воина се бяха изцерили смайващо бързо, без никакви признаци за инфекция. Гъстата течност, която облизваше от пръста си, не беше особено здравословна за храносмилането, но не беше и фатална. Обикновено.

Той изкриви лице.

— Това е ужасно.

— Не съм изненадана.

— За какво го използваш?

— Според теб — за какво?

— Разтриваш го на седлата. По кожата.

— Седлата? Косвено, предполагам. Мехлем е, за гноясали рани, които се появяват понякога по ръба на ануса…

Той изсумтя шумно, рече: „Нищо чудно, че вкусът е толкова ужасен“, и продължи да разглежда съдържанието на стаята.

Сеймар го изгледа замислено. После каза:

— Фаладът е пратил войници в цитаделата. Намерили са следи от предишно убийство — както ти каза, нито един малазанец не е останал жив. Намерили са и един демон. Или по-точно — труп на демон, наскоро убит. Помолиха ме да го огледам, защото разбирам малко от анатомия и някои други свързани с това неща.

Той не отвърна нищо, надничаше през обратния край на един далекоглед.

— Ако дойдеш при прозореца и погледнеш през другия край, Карса, ще видиш приближени неща, които се намират далече.

Той я изгледа навъсено и остави инструмента на рафта.

— Ако нещо е далече, просто се приближавам до него на коня.

— А ако е на върха на стръмнина? Или далечен вражески лагер и ти искаш да разбереш къде са коневръзите?

Той взе отново далекогледа и се приближи. Сеймар измести стола си встрани, за да му отвори място.

— Има гнездо на сокол на терасата на онази кула, обшитата с мед.

Той вдигна далекогледа. Потърси, докато намери гнездото.

— Не е сокол.

— Прав си. Бок’арал е, намерил си е удобно изоставено гнездо. Мъкне горе наръчи гнили плодове и по цяла сутрин замерва хората долу по улиците.

— Като че ли се зъби…

— Това трябва да е смях. Непрекъснато изпада в пристъпи на веселие.

— Ааа… не, това не беше плод. Беше тухла.

— О, жалко. Вече ще пратят някой да го убие. В края на краищата само на хора е позволено да хвърлят тухли по хора.

Той свали далекогледа и я изгледа намръщено.

— Това е лудост. Що за закони имате, да позволяват такова нещо?

— Кое нещо? Да се замерват хора или да се убиват бок’арала?

— Странна си, Сеймар Дев. Но пък си вещица и майстор на безполезни неща…

— Далекогледът безполезен ли е?

— Не, вече разбрах ценността му. Но все пак лежеше на рафт…

Тя се отпусна в стола.

— Изобретила съм безброй неща, които биха могли да се окажат ценни за много хора. И това ме поставя пред дилема. Длъжна съм да се запитам, с всяко изобретение, какви възможни злоупотреби очакват такъв предмет? Най-често стигам до извода, че тези злоупотреби надвишават ползата от изобретението. Наричам това Първия закон на Дев за изобретението.

— Обсебена си от закони.

— Може би. Все едно, един закон е прост, както трябва да са всички истински закони…

— И за това ли имаш закон?

— По-скоро основен принцип, отколкото закон. Все едно, етиката е първото съображение за един изобретател, тръгнал към определено изобретение.

— И наричаш това просто?

— Твърдението е просто. Съображението — не.

— Виж, това повече звучи като истински закон.

Тя затвори за миг уста, стана, отиде до писалището, седна и взе стило и восъчна табличка.

— Не вярвам на философията — заговори, докато пишеше. — Все пак няма да обърна гръб на темата… когато ме зашлеви в лицето. Нито съм особено красноречива като писател. По ми е присъщо да манипулирам предмети, отколкото думи. Ти, от друга страна, изглежда, притежаваш неочакван талант за… ъъъ… убедителна краткост.

— Ти много говориш.

— Несъмнено. — Тя приключи със записването на необичайно задълбочените си мисли… задълбочени само с това, че Карса Орлонг бе осъзнал едно много по-важно приложение, отколкото бе имала предвид самата тя. Помисли да отхвърли гениалността му като сляпа случайност или дори като проява на горделива лъжемъдрост на дивашката благородност. Но нещо й нашепваше, че Карса Орлонг е бил подценяван много пъти, и се закле да не скача в същата яма. Остави стилото и стана.

— Излизам да огледам демона, който си убил. Ще ме придружиш ли?

— Не. Огледах го доста добре първия път.

Тя взе кожената си торба с хирургичните инструменти.

— Стой вътре, моля те, и гледай да не счупиш нещо.

— Как можеш да се наричаш изобретател, щом не обичаш да чупиш неща?

Тя спря и го изгледа. Главата му се търкаше в тавана — а тази стая бе най-високата в кулата й. Имаше нещо… в очите му.

— Гледай да не счупиш нещо от моите неща.

— Добре. Но съм гладен. Донеси още храна.

Трупът на влечугото лежеше на пода на една от килиите за изтезание в криптата на двореца. На един стар Заклет бяха възложили да го пази. Сеймар Дев го завари заспал в единия ъгъл. Остави го да хърка, подреди около огромното тяло на демона четирите запалени фенера, които беше донесла, след което коленичи, развърза кожената си торба и извади всевъзможните си лъскави хирургически инструменти. Накрая, след като приключи с приготовленията, насочи вниманието си към трупа.

Зъби, челюсти, изпъкнали очи, всички признаци за хищно същество, най-вероятно ловец от засада. Да, това не беше обикновен речен гущер. Зад ръбовете на очните орбити черепът продължаваше, широк и дълъг, с масивни тилови издатини, самата големина на черепната област намекваше за интелигентност. Освен ако костта не се окажеше невероятно дебела, разбира се.

Тя отряза разпраната подута кожа, за да открие счупените парчета от черепа. Не чак толкова дебел значи. Вдлъбнатините ясно показваха, че Карса Орлонг е използвал юмруците си. В които явно се криеше изумителна сила. И също толкова изумителна воля. Мозъкът вътре, зацапан от скъсани съдове и изтекла кръв и превърнат на места в пихтия от парчетата череп, наистина беше голям, макар и устроен по съвсем различен начин от човешкия. Първо, имаше повече лобове. С шест повече, всички разположени под тежките рогови издатини отстрани, включително две пълни с кръвоносни съдове буци, свързани с тъкан с очите. Подсказваше й, че тези демони са виждали друг свят, по-съвършен навярно.

Сеймар извади едното премазано око и с изненада откри в него две лещи, едната изпъкнала, другата — вдлъбната. Остави ги настрана за по-сетнешен оглед.

Сряза със скалпела дебелата люспеста кожа, разтвори вратните области и това потвърди наличието на много широки вени и артерии, нужни да подхранват активния мозък. След това продължи с оголването на гръдната област. Много от ребрата бяха счупени. Преброи четири бели дроба и два протодроба под тях, последните пълни с кръв.

После сряза тъканта на първия от трите стомаха и бързо се дръпна, щом киселините потекоха. Острието на ножа й зацвърча и пред очите й желязната повърхност се разяде. Последва ново съскане от каменния под. Залютя й на очите.

Някакво движение размърда стомаха и Сеймар бързо се изправи и се дръпна още крачка назад. Изпълзяха червеи. Десетки, гърчеха се и падаха върху разкаляния камък. С цвят на синкаво желязо, сегментирани и всеки — с дължината на показалец. Тя погледна разпадащия се в ръката й нож, пусна го на пода, после извади от торбата си дървени щипци, пристъпи до локвата киселина, наведе се и хвана един от червеите.

Не беше червей. Стотици крачета, странно разперени, а още по-изненадващото беше, че съществото представляваше механизъм. Изобщо не бяха живи, металните им телца по някакъв начин бяха неуязвими за киселините. Създанието се загърчи в хватката на щипците, после спря да се движи. Тя го разтърси, но то беше станало неподвижно, като изкривен пирон. Зараза? Не мислеше. Имаше много същества, действащи в съгласие. Езерото стомашна киселина беше дом за тези механизми, а те на свой ред по някакъв начин действаха в полза на демона.

Стресна я хриплива кашлица, тя се обърна и видя как Заклетият с усилие се изправя. Мършав, сгърчен от старческия артрит, той се приближи до нея.

— Сеймар Дев, вещицата! Каква е тая миризма? Не е от теб, надявам се. Двамата с теб сме една порода, нали?

— Така ли?

— О, да, Сеймар Дев. — Почеса се по чатала. — Оголваме пластовете на човешкото до самите кокали, но къде всъщност свършва човешкото и къде започва животинското? Кога болката надмогва разума? Къде се крие душата и къде бяга тя, щом изгуби всяка надежда в плътта? Въпроси за разсъждения за такива като теб и мен. Ох, колко отдавна копнея да се срещна с теб, да разменим знания…

— Ти си мъчител.

— Все някой трябва да бъде — отвърна той обидено. — В култура, която признава нуждата от мъчение, се налага да има и мъчител. Култура, Сеймар Дев, която цени придобиването на истини повече от отделния живот. Разбираш ли? О… — добави той, след като пристъпи, наведе се и огледа намръщено трупа на демона, — оправданията винаги са едни и същи. За да се спасят много други животи, този един трябва да се принесе. В жертва. Дори думите, които се използват, прикриват жестокостта. Защо са килиите за мъчение в криптите? За да заглушат писъците? Съвсем вярно, но има и още нещо. Това… — рече той и размаха мазолестата си ръка, — това тук е долното царство на човешкото, гнилото сърце на страданието.

— Аз търся отговори от нещо, което вече е мъртво. Не е същото…

— Подробности. Ние сме инквизитори, и ти, и аз. Смъкваме бронята, за да оголим скритата истина. Освен това аз съм се оттеглил. Искат да обуча друг, знаеш ли, след като малазанските закони са премахнати и мъчението отново е популярно. Но какви глупаци само ми пратиха! А, за какво говорехме? Виж, Фалад Критасанан, него си го биваше — ти сигурно си била още дете тогава, или още по-малка. Богове, той колко обичаше да мъчи хора. Не заради истини — той много добре разбираше колко жалък боклук е това. Жалък боклук. Не, него го интересуваха по-висши въпроси. Докъде може да бъде влачена една душа, все още окована в измъченото тяло, докъде? Докъде, докато вече не може да изпълзи обратно? Това беше голямото предизвикателство за мен, ох, колко ценеше той майсторството ми!

Сеймар Дев погледна надолу и се увери, че и другите механизми са престанали да действат. Прибра този, който беше вдигнала, в малка кожена кесийка, след това си събра инструментите, като не забрави да вземе и очните лещи. Щеше да им нареди да изгорят останалата част от тялото — колкото може по-далече от града и така, че вятърът да не духа към него.

— Няма ли да вечеряш с мен?

— Не мога, уви. Чака ме работа.

— Да можеше само да доведат госта ти тук долу. Тоблакая. Ох, той колко щеше да е забавен, нали?

Тя спря.

— Съмнявам се, че ще мога да го уговоря, Заклет.

— Фаладът го обмисляше, знаеш ли.

— Не, не знаех. Мисля, че би било грешка.

— Е, за тези неща не ни е дадено на нас с теб да умуваме, нали?

— Нещо ми подсказва, че тоблакаят би се радвал да се запознае с теб, Заклет. Макар че запознанството би било кратко.

— Не и ако мога да действам, както аз си знам, Сеймар Дев!

— Подозирам, че в компанията на Карса Орлонг нещата стават така, както Карса Орлонг си знае.

Завари воина теблор съсредоточен върху колекцията й карти — беше ги разгънал по пода в коридора. Беше донесъл и десетина оброчни свещи и сега те горяха, подредени около него. Поднесе една над скъпоценните пергаменти и заоглежда замислено рисунките. Каза, без да вдига очи:

— Тази тук, вещице. Земите и крайбрежието на северозапад… Мислех, че Джаг Одан е непрекъсната и равнините продължават чак до далечните земи на Немил и на Трелл, но това тук показва нещо различно.

— Ако изгориш дупки в картите ми, ще прокълна и теб, и цялото ти родословие за вечни времена — каза Сеймар Дев.

— Одан, изглежда, възвива на запад, но само в южната част. Тук има отбелязани ледени места. Континентът изглежда прекалено голям. Допусната е грешка.

— Възможно е — отстъпи тя. — След като е единствената посока, в която не съм пътувала, не мога да твърдя доколко точна е картата. Имай предвид, че тази е рисувана от Отун Дела Фарат, преди столетие. Спечелил си е авторитет на достоверен картограф.

— Какъв е този район с езера? — попита той и посочи северната издатина покрай брега, на запад от Ят Албан.

Тя остави торбата си с инструментите, въздъхна и се наведе до него.

— Труден за прекосяване. Скалата е оголена, лошо нагъната, осеяна с езера и няколко общо взето непреодолими реки. Гората е смърч, клен и бор, с ниски храсталаци в котловините.

— Как знаеш всичко това, след като не си била там?

Тя му посочи.

— Чета бележките на Дела, ето тук, в полето. Пише също, че е открил признаци за човешки живот там, но така и не е срещнал хора. По-нататък е островното кралство Сепик, в момента — далечен васал на Малазанската империя, макар че бих се изненадала, ако някой малазанец изобщо е стъпвал там. Кралят бил достатъчно умен да прати посланици с предложение да се покори, а императорът просто приел.

— Картографът не го е написал това.

— Не е, но част от информацията си е моя. Слушала съм някои странни истории за сепиките. Изглежда, са две различни населения, като едното е покорено от другото. — Той я изгледа тъпо и тя сви рамене. — Такива неща ме интересуват. — После се намръщи, щом забеляза, че разсеяното изражение на татуираното лице на великана съвсем не е безразличие. — Нещо не е наред ли?

Карса Орлонг оголи зъби.

— Разкажи ми повече за тези сепики.

— Боя се, че знанията ми се изчерпаха.

Той се намръщи на отговора, наведе се и отново огледа картата.

— Ще ми трябват запаси. Кажи, времето същото ли е като тука?

— Отиваш при сепиките?

— Да. Кажи на Фалада, че искам екипировка, два резервни коня и петстотин сребърни полумесеца. Суха храна, повече мехове за вода. Три копия и ловджийски лък с трийсет стрели, десет от тях с клюнест връх. Шест резервни тетиви и резервни пера, калъп восък…

— Чакай. Чакай, Карса Орлонг. Защо Фаладът просто така ще ти подарява всички тези неща?

— Кажи му, че ако не ми ги даде, ще остана в този град.

— А, разбирам. — Помисли малко и попита: — Защо отиваш при сепиките?

Той занавива картата.

— Тази я искам…

— Съжалявам, не става. Струва цяло имане…

— Ще ти я върна.

— Не, Карса Орлонг. — Тя се изправи. — Ако си готов да почакаш, ще ти я прекопирам — на кожа, тя е по-трайна…

— Колко време ще отнеме?

— Не знам. Няколко дни…

— Добре. Но да знаеш, че вече не ме свърта, вещице. — Подаде й навитата карта и влезе в другата стая. — И съм гладен.

Тя се наведе да прибере другите карти. Свещите остави. Всяка от тях беше обречена на дребно местно божество и пламъците им бяха привлекли вниманието на гъмжило духове. Коридорът гъмжеше от присъствия, въздухът беше натегнат, настръхнал, след като много от тях враждуваха помежду си. Но тя подозираше, че има нещо повече, което е привлякло духовете тук, повече от пламъците на свещите. Нещо около самия Карса Орлонг…

Убедена беше, че има загадки, вихрещи се около историята му. А ето ги сега и духовете, трупаха се все по-близо и по-близо… уплашени…

— Ааа… — прошепна тя. — Никакъв избор не виждам. Никакъв…

Извади нож от колана си и заразмахва желязното острие през пламъчетата на свещите.

Духовете завиха в ума й, разгневени от този ненадеен жесток плен. Тя кимна.

— Да. Ние, смъртните, сме жестоки…

— Три левги — каза задъхано Бързия Бен.

Калам се почеса по четинестата брада. Някои стари рани — онзи енкар’ал при стената на Вихъра доста зле го беше раздрал — боляха след дългия марш към Четиринадесета армия. След онова обаче, което бяха видели в лабиринта, никой не беше в настроение да се оплаква. Дори Сторми беше престанал с безкрайните си мърморения. Отделението се беше присвило до убиеца и Върховния маг, всички неподвижни и буквално невидими в тъмното.

— Е — каза Калам, — изчакваме ли ги тук, или продължаваме да вървим?

— Изчакваме — отвърна Бързия Бен. — Трябва да отдъхна. Всеки случай, всички ние повече или по-малко предположихме правилно и не е трудно да се проследи дирята. Леоман е стигнал в Ю’Гатан и ще вдигне отбраната си там.

— А ние нямаме никакво сериозно оборудване за обсада.

Магьосникът кимна.

— Може да се проточи дълго.

— Какво пък, свикнали сме с това, нали?

— Все забравям, че те нямаше при Корал.

Калам подпря гръб на стръмния скален склон и отпуши манерката. Отпи и я подаде на Върховния маг.

— Лошо като последния ден при Пейл, а?

Бързия Бен отпи и се намръщи.

— Това е вода.

— Че какво друго да е?

— Пейл… там не се биехме с никой. Само срутваща се земя и дъжд от камъни.

— Значи Подпалвачите на мостове паднаха в бой.

— Повечето от Воинството на Едноръкия паднаха в бой — отвърна Бързия Бен. — Дори Уискиджак. Кракът му поддаде. Малът няма никога да си прости за това и не мога да кажа, че съм изненадан. — Сви рамене в тъмното. — Мръсно беше. Много неща се объркаха, както обикновено. Но Каллор да се обърне срещу нас… трябваше да го предвидим.

— Имам място на ножа си да му драсна името — каза Калам и взе манерката.

— Не си единственият. Но тоя не е лесен за убиване.

Сержант Геслер изникна пред очите им.

— Видях, че си подавате нещо.

— Вода — отвърна Калам.

— Последното, което исках да чуя. Добре, забрави.

— Обсъждахме предстоящата обсада — каза убиецът. — Може да продължи дълго.

— Все едно — изсумтя Геслер. — Тавори е търпелива жена. Това поне го знаем вече.

— И нищо повече? — попита Бързия Бен.

— Ти си говорил с нея повече от нас, Върховен маг. Държи се на разстояние. Никой всъщност не знае коя е тя, освен титлата й на адюнкта. Благородничка, да, от Унта. От дома Паран.

Калам и Бързия Бен се спогледаха, после убиецът измъкна от торбата си втора манерка.

— Това не е вода — рече и я подхвърли на сержанта. — Познавахме брат й. Гъноуз Паран. Беше зачислен към Подпалвачите на мостове, звание капитан, малко преди да проникнем в Даруджистан.

— Той водеше отделенията в Корал — добави Бързия Бен.

— И умря? — попита Геслер и отпи от манерката.

— Почти всички умряха — отвърна Върховният маг. — Все едно, не беше такова разочарование като повечето офицери. Колкото до Тавори, хм, и аз съм в неведение толкова, колкото и всички вие. Цялата е наострена, но острието е, за да държи хората настрана, не за да ги реже. Поне ако мога да съдя по това, което съм видял.

— Ще започне да губи войници в Ю’Гатан — каза Калам.

Никой не коментира изявлението му. Различните командири реагираха по различен начин на тази неща. Някои ставаха упорити и жертваха живота на все повече и повече от хората си. Обсадите бяха преди всичко битки на волята, наред с хитростта. Леоман беше проявил и двете качества в това дълго преследване на запад от Рараку. Калам не беше сигурен какво точно бе показала Тавори в Рараку — някой друг беше извършил повечето убийства за нея. За цялата Четиринадесета всъщност.

„Призраци. Подпалвачите на мостове… възнесени. Богове, каква смразяваща мисъл. Бяха наполовина луди още като живи, а сега…“

— Бързак — заговори Калам. — Онези призраци в Рараку… къде са те сега?

— Представа нямам. Не са с нас обаче.

— Призраци — повтори Геслер. — Значи слуховете са верни — не магическо заклинание е избило Убийците на псета. Имали сме невидими съюзници. Кои? — Замълча и се изплю. — И двамата знаете, нали? Но не го казвате. Фидлър също го знае, нали? Все едно. Всеки си има тайни и не държа да искате да споделя моите. Тъй че, каквото — такова. — Върна манерката. — Благодаря за магарешката пикня, Калам.

Чуха го как изпълзя обратно при отделението си.

— Магарешка пикня? — попита Бързия Бен.

— Вино от растяща по земята лоза. И е прав, вкусът е ужасен. Намерих го в лагера на Убиеца на псета. Ще му удариш ли?

— Защо не? Впрочем, когато казах, че с нас няма призраци, мисля, че казах истината. Но нещо все пак върви след армията.

— Е, това просто е страхотно.

— Не съм…

— Шшт! Чувам…

Иззад рида се надигнаха фигури. Лъскава древна броня, брадви и ятагани, варварски боядисани лица — Изгорелите сълзи на Хундрил. Калам изруга, отпусна се и прибра дългите си ножове в каниите.

— Това беше глупав ход, проклети диваци…

Един проговори:

— Елате с нас.

На триста крачки нагоре по пътя ги чакаха доста ездачи, сред които — адюнкта Тавори. Обкръжени от отряда на Изгорените сълзи на Хундрил, Калам, Бързия Бен, Геслер и отделението му се приближаха към групата.

Безформената луна вече хвърляше сребриста светлина над земята — изглеждаше по-нащърбена по краищата, осъзна Калам, сякаш околната тъмнина я дъвчеше, и той се зачуди защо не го е забелязал досега. Дали винаги беше така?

— Добър вечер, адюнкта — поздрави Бързия Бен, щом спряха.

— Защо се върнахте? — строго попита тя. — И защо не сте в Имперския лабиринт?

С Тавори бяха Юмруците, уикският Темъл, Блистиг, Кенеб и Тене Баралта, както и Нил и Недер. Всички освен самата адюнкта изглеждаха все едно, че току-що са ги вдигнали от сън.

Бързия Бен помръдна притеснено на място.

— Лабиринтът беше използван от… нещо друго. Преценихме, че не е безопасен, и решихме, че трябва да ви го съобщим колкото може по-скоро. Леоман вече е в Ю’Гатан.

— И вярвате, че ще ни чака там?

— Ю’Гатан е горчив спомен за повечето малазанци — каза Калам, — поне за тези, които имат памет. Точно там Юмрук…

— Зная, Калам Мекхар. Не е нужно да ми го напомняте. Сержант Геслер, включете се в хундрилските постове, моля.

Морският пехотинец отдаде небрежно чест, физиономията му беше насмешлива.

Тавори проследи с поглед отдалечаващия се сержант с отделението му. След това отново прикова с очи Бързия Бен.

— Върховен маг.

Той кимна.

— Имаше… Лунни късове в Имперския лабиринт. Десет, дванайсет… Появиха се, преди да се оттеглим.

— Гуглата да ни вземе — промълви Блистиг. — Летящи крепости? Нима белокосият кучи син е намерил още?

— Не мисля, Юмрук — отвърна Бързия Бен. — Аномандър Рейк вече е отседнал в Черен Корал и е изоставил Лунния къс, защото се разпада. Не, убеден съм, че онези, които видяхме в лабиринта, си имат вътре свои, първоначални собственици.

— И кои може да са те? — попита Тавори.

— К’Чаин Че’Малле, адюнкта. Дългоопашати или Късоопашати. Или и двата вида.

— И защо ще използват Имперския лабиринт?

— Не знам — призна Бързия Бен. — Но имам някои предположения.

— Да ги чуем.

— Това е стар лабиринт, мъртъв и изоставен, макар, разбира се, изобщо да не е толкова мъртъв, колкото изглежда на пръв поглед. Значи не е известен лабиринт, присъщ на К’Чаин Че’Малле, но това не означава, че никога не е съществувал.

— Вярвате, че Имперският лабиринт е бил първоначално лабиринт на К’Чаин Че’Малле?

Върховният маг сви рамене.

— Възможно е, адюнкта.

— Друго?

— Ами, накъдето и да отиваха крепостите, не искаха да ги видят.

— Кой да ги види?

— Това не знам.

Адюнктата го изгледа продължително.

— Искам да го разбера. Вземете Калам и отделението на Геслер. Върнете се в Имперския лабиринт.

Убиецът кимна замислено, изобщо не беше изненадан от тази безумна, нелепа заповед. Да разбере? И как точно?

— Имате ли някакъв съвет как точно бихме могли да го направим? — попита със странно закачлив тон Бързия Бен, сякаш се мъчеше да надвие желанието да каже какво мисли по въпроса.

— Като Върховен маг, сигурна съм, че можете да измислите нещо.

— Може ли да попитам защо това е толкова важно за нас, адюнкта?

— Загубата на Имперския лабиринт е важна за всички, които държат да служат на Малазанската империя, не сте ли съгласен?

— Да, адюнкта, но не сме ли ангажирани тук във военна кампания? Срещу последния бунтовнически водач в Седемте града? Нима не ви предстои обсада на Ю’Гатан, в която присъствието на един Върховен маг, да не говорим за най-опитния професионален убиец на империята, може да се окаже съдбоносно за вашия успех?

— Бързи Бен — хладно отвърна Тавори, — Четиринадесета армия е напълно способна да се справи с тази обсада и без вашата помощ, както и помощта на Калам Мекхар.

„Добре, това го обяснява. Тя знае за тайната ни среща с Дужек Едноръкия и Тайсхрен. И не ни вярва. Вероятно с основание.“

— Разбира се — отвърна със сдържан поклон Бързия Бен. — Убеден съм, че Изгорените сълзи могат да подкрепят войниците ни. Моля да ни се разреши да отпочинем до призори.

— Разрешавам.

Върховният маг се обърна и за миг очите му срещнаха погледа на Калам. „Да, Бързак, иска да съм колкото може по-далече от гърба й.“ Какво пък, това беше Малазанската империя в края на краищата. Империята на Ласийн, още по-точно. „Но, Тавори, не аз съм този, от когото трябва да се безпокоиш…“

В този момент от тъмното се появи фигура, приближи се от едната страна на пътя. Сиви коприни, изящна походка, лице — почти призрачно на лунната светлина.

— Ах, нощна среща! Вярвам, че всички съдбоносни въпроси вече са обсъдени.

Перла. Калам се усмихна широко и му направи жест, който само друг Нокът щеше да разбере.

Перла му смигна.

„Скоро, кучи сине.“

Тавори обърна коня си.

— Тук приключихме.

— Може ли някой от вас да ме откара? — попита Перла Юмруците.

Никой не отвърна. След миг всички препускаха в лек галоп по пътя.

Перла се окашля деликатно.

— Колко невъзпитано.

— Пеша си дошъл тук — рече Бързия Бен. — Можеш и да се върнеш пеш, Нокът.

— Изглежда, нямам друг избор. — Махна небрежно с ръка. — Кой знае дали ще се срещнем отново, приятели. Но дотогава… успешен лов… — Обърна се и си тръгна.

„Колко ли е чул, интересно?“ Калам направи крачка след него, но Бързия Бен се пресегна и го задържа.

— Спокойно, само хвърляше въдицата. Усетих как се извъртя — много го беше изнервил, Кал.

— Добре.

— Едва ли. Означава, че не е глупав.

— Вярно. Много лошо.

— Все едно — рече Бързия Бен, — тримата с Геслер трябва да измислим начин да се повозим на някоя от ония крепости.

Калам го зяпна.

— Това беше шега, нали?

— Боя се, че не.

Весела женитба се грееше на слънцето и похапваше, ограден от камъчета, а Ботъл лежеше край него и го гледаше как се храни: скорпионът деликатно поскубваше от нощната пеперуда, която му беше дал за закуска.

Внезапно тежък ботуш изпращя върху арахнидата и завъртя пета.

Ботъл се смрази от ужас, вдигна очи към фигурата, застанала над него, и в душата му кипна убийствен гняв.

Осветена в гръб от утринните лъчи, фигурата бе смътна и тънка като сянка.

— Войник! — Гласът беше женски, с корелски акцент. — Кое отделение е това?

Устата на Ботъл се отвори и затвори няколко пъти, после той отвърна с ръмжене:

— Това е отделението, което ще започне да крои как да те убие, щом разберат какво направи току-що.

— Позволете да ви изясня нещата, войник. Аз съм капитан Фарадан Сорт и не понасям скорпиони. А сега искам да видя как ще се справите с войнишки поздрав, докато лежите долу.

— Поздрав ли искаш, капитане? Кой точно? Имам доста поздрави за избор. Някакво предпочитание?

— Поздрава, който ще ми каже, че току-що сте осъзнали каква беля си докарвате на главата и че смятам да ви сритам задника, войник.

„О.“

— Стандартен поздрав значи. Разбира се, капитане. — Понадигна се и задържа поздрава няколко мига… очакваше реакцията й, но напразно. Тя само каза:

— Това ще го отработим по-късно, войник. Името ви?

— Ъъъ, Смайлс, сър.

— Е, не вярвам, че ще виждам много усмивки на грозното ви лице, нали?

— Не, сър.

Тя продължи по пътя си.

Ботъл зяпна смачканото лъскаво петно, останало от скорпиона и половината пеперуда. Искаше му се да зареве.

— Сержант.

Стрингс вдигна очи, забеляза торквата на ръката и бавно се изправи. Отдаде чест, докато оглеждаше високата стройна жена, застанала пред него.

— Сержант Стрингс, капитане. Четвърто отделение.

— Добре. Вече сте мой. Аз съм Фарадан Сорт.

— Чудех се кога ще се покажете, сър. Попълненията дойдоха преди няколко дни все пак.

— Имах работа. Някакъв проблем по това, сержант?

— Не, сър. Никакъв.

— Виждам, че сте ветеран. Сигурно си мислите, че това ви дава някакви предимства. Не. Не ме интересува къде сте били, под чия команда сте служили или колко офицери сте намушкали с нож в гърба. Интересува ме само доколко добре знаете да воювате.

— Изобщо не съм намушквал офицер, сър… в гърба. И съвсем нищо не знам за проклетото воюване, освен как да оцелея.

— И това ще свърши работа. Къде са останалите ми отделения?

— Ами, едно липсва. На Геслер. Отидоха на разузнавателна мисия, представа нямам кога ще се върнат. Отделението на Бордюк е ей там. — Посочи й. — С това на Корд зад тях. Другите… другите са другаде.

— Не лагерувате ли заедно?

— Цялата част? Не.

— Отсега нататък ще го правите.

— Слушам, сър.

Тя хвърли поглед на войниците — повечето все още седяха или спяха край огнището.

— Слънцето вече се вдигна. Трябваше вече да са будни, нахранени, екипирани и готови за поход.

— Слушам, сър.

— Тогава… събудете ги.

— Слушам, сър.

Тя понечи да си тръгне, но се обърна и добави:

— Имате ли войник на име Смайлс, сержант Стрингс?

— Имам.

— Смайлс днес да носи двоен товар.

— Сър?

— Чухте ме.

Той я изчака да си тръгне, след което се обърна и изгледа войниците си. Всички се бяха събудили и бяха вперили очи в него.

— Какво съм направила? — попита сърдито Смайлс.

Стрингс сви рамене.

— Тя е капитан, Смайлс.

— Е, и?

— Такова, че всички капитани са луди. Тя поне е, което доказва твърдението ми. Не си ли съгласен, Кътъл?

— О, да, Стрингс. Бесни и луди.

— Двоен товар!

Ботъл се дотътри в бивака, с жълта каша в шепите.

— Тя премаза Весела женитба!

— Е, това поне го реши — изсумтя Кътъл и се надигна. — Тя е мъртва.

Юмрук Кенеб влезе в шатрата, развърза шлема, за да го смъкне и да го хвърли на нара, но спря, щом видя една рошава глава да се показва от отворения пътен сандък при задната стена.

— Гръб! Какво търсиш тука?

— Спах. Не е глупава тя обаче, не. Идват те, да дочакат възкресение.

Измъкна се от сандъка, облечен както винаги в дрипавите кожи. Детски закръгленото му лице беше започнало да се изопва в намек за мъжа, който щеше да стане един ден.

— Тя? За адюнктата ли говориш? Кой идва? Какво възкресение?

— Ще се опитат да я убият. Но това е лошо. Тя е последната ни надежда. Нашата последна надежда. Отивам да намеря нещо за ядене, тръгваме за Ю’Гатан.

Изфуча навън покрай Кенеб. Отвън се разлаяха кучета. Юмрукът дръпна настрана платното и излезе от шатрата. Гръб крачеше забързано по пътеката между палатките, уикският браничар Бент беше от едната му страна, а хенджийското пале Роуч — от другата. Войниците почтително им отваряха път.

Юмрукът отново влезе вътре. Странно дете. Седна на нара и зяпна в празното.

Обсада. В идеалния случай им трябваха поне още четири-пет хиляди войници, пет-шест унтски катапулти и четири кули, балисти, мангонели, онагри, скорпиони, овни на колела и стълби. Може би още няколко части сапьори с няколко фургона, пълни с морантски муниции. И Върховният маг Бързия Бен.

Въпрос само на гордост ли беше, че бе отпратила магьосника? Срещите с Дужек Едноръкия бяха минали напрегнато. Отказът на помощ от страна на Тавори, освен контингента подкрепление от Кюон Тали, беше нелогичен. Вярно, Дужек със своето Воинство си имаше предостатъчно грижи с укрепването на гарнизони и усмиряването на размирни градчета и градове. Но пък идването на адмирал Нок и една трета от имперския флот в Маадилско море до голяма степен бе уталожило склонността на местните към бунтове. А Кенеб подозираше, че анархията, ужасите на самия бунт са почти толкова умиротворителна сила, колкото и военното присъствие.

Някой драсна по платното на входа.

— Влез.

Блистиг се наведе под платнището.

— Добре, че си сам. Тене Баралта е говорил с Боен главатар Гал. Виж, знаехме, че обсадата е вероятна…

— Блистиг — прекъсна го Кенеб. — Това не е редно. Адюнктата командва Четиринадесета армия. Дадена й беше заповед да съкруши бунта и тя прави точно това. Редно е последната искра да бъде потушена в Ю’Гатан, митичното родно място на Апокалипсиса…

— М-да, и ние скоро ще подхраним този мит.

— Само ако се провалим.

— Малазанци загиват при Ю’Гатан. Този град изгоря до основи при последната обсада. Дасем Ълтър, ротата на Първия меч. Първа армия, Девета. Осем ли, десет хиляди войници? Ю’Гатан пие малазанска кръв и жаждата му е безкрайна.

— Ти това ли разправяш на войниците си, Блистиг?

Мъжът отиде до сандъка, затвори капака и седна.

— Не, разбира се. Да не мислиш, че съм луд? Но богове… човече, нима не можеш да усетиш този усилващ се страх?

— Същото, както когато вървяхме през Рараку — отвърна Кенеб. — Твърдостта беше разклатена и това е проблемът. Единственият проблем, Блистиг. Трябва да понащърбим мечовете си, трябва ни това облекчение, и това е всичко.

— Тя изобщо не трябваше да отпраща Бързия Бен и Калам. Кой дава и един задник на цвърчащ ризан какво ставало в Имперския лабиринт?

Кенеб извърна очи, съжалил, че не може да не се съгласи.

— Трябва да си има някакви причини.

— Бих искал да ги чуя.

— Баралта защо е говорил с Гал?

— Всички сме разтревожени, затова, Кенеб. Искаме да я притиснем в ъгъла, всички Юмруци сме единодушни в това, и да изтръгнем някакви отговори. Основанията й. Да разберем как мисли.

— Не. Брой ме извън тази игра. Още не сме стигнали до Ю’Гатан. Ще изчакаме и ще видим какво е замислила.

Блистиг стана и изсумтя.

— Ще предам съображенията ти, Кенеб. Само че, хм, не само войниците са разколебани.

— Знам. Ще изчакаме и ще видим.

След като Блистиг си излезе, Кенеб се отпусна на нара. Отвън се носеше шум от смъквани палатки, стягане на багаж, далечно мучене на волове. Викове изпълваха утринния въздух, войската се вдигаше за поредния походен ден. „Изгорени сълзи, уикци, сети, малазанци. Какво ли може да свърши такава пъстра войнишка сган? Та ние сме изправени срещу Леоман от Вършачите, по дяволите. Който вече ни разкървави носа. Между другото, тактиката «удряй и бягай» е едно, а град под обсада — съвсем друго. Може би и той е също толкова притеснен като нас.“

Утешителна мисъл. Колко жалко, че не можеше да повярва и на една дума от нея.

Четиринадесета беше разбудена и навсякъде кипеше трескава дейност. Хелиан седеше край пътя. Главата я цепеше ужасно. Осем дни с тази проклета скапана армия и с оная проклета тиранка — капитана, а ето, че и ромът й беше свършил. Тримата войници от оредялото й отделение прибираха последните си вещи и никой не смееше да се обърне към нея — виждаха тежкия й махмурлук и убийственото й настроение.

Горчивите спомени от събитието, предизвикало всичко това, измъчваха Хелиан. Храм с масово убийство, разбунено гъмжило от жреци, служители и следователи — и необходимостта всички свидетели да бъдат отпратени колкото може по-далече, за предпочитане в ситуация, от която няма да оцелеят. Какво пък, не можеше да ги вини… не, чакай, можеше, разбира се. Светът се водеше от глупави хора, това бе чистата истина. Двадесет и двама поклонници на Д’рек, изклани в собствения им храм, в квартал, за който тя носеше отговорност — но патрулите никога не ги допускаха в храмовете, тъй че бездруго нищо не можеше да направи, за да го предотврати. Но не, това не стигаше. Къде са избягали убийците, сержант Хелиан? И защо не сте ги видели да излизат? И какво ще ни кажете за мъжа, който ви е придружил, а след това е изчезнал?

Убийци. Никакви убийци нямаше. Не и естествени поне. Демон по-вероятно, измъкнал се от някой тайнствен ритуал след объркано заклинание. Глупаците сами се бяха убили, и толкова. А онзи мъж беше някакъв низвергнат жрец от друг храм, сигурно заклинател. Щом разбра какво се е случило, си подви опашката и дим да го няма, остави я сама с цялата гадост.

Не беше честно, но какво общо имаше честността с каквото и да било?

Урб наведе масивното си туловище пред нея.

— Почти сме готови, сержант.

— Трябваше да го удушиш.

— Исках го. Наистина.

— Тъй ли?

— Сериозно.

— Но той ти се изплъзна — рече Хелиан. — Като червей.

— Капитанът иска да се съберем с другите отделения. Малко по-нататък по пътя са. Трябва да тръгнем, преди да е почнал походът.

Тя погледна другите си двама войници. Близнаците Бретлес и Тъчи. Млади, объркани… е, може би не млади на години, но млади все пак. Съмняваше се, че могат леко да се отърват и от акушерка… макар че вярно, беше чувала, че с такива работата може да загрубее, особено ако се забърка някоя глупава бременна жена. О, добре, онова беше в Картуул, град на паяци, град, в който пращеше под чепиците ти, град на паяжини и какви ли не още ужасии. Много далече бяха от акушерките.

Тук навън паяците хвърчаха из въздуха, но поне бяха малки, лесно можеш да ги смажеш с не много голям камък.

— Бездната да ме вземе дано — изпъшка тя. — Дай ми да пия.

Урб й подаде меха си.

— Не вода, идиот!

— Може би ротата, като се съберем…

Тя вдигна глава и го изгледа примижала.

— Добра идея. Добре, помогни ми да стана… не, не ми помагай. — Изправи се и се олюля.

— Добре ли си, сержант?

— Ще съм добре, след като хванеш черепа ми в ръце и го строшиш.

Той се намръщи.

— Ще имам неприятности, ако направя това.

— Не и от мен. Все едно. Тъчи, води.

— Накъде, сержант?

„О, богове, пълзящи в Бездната, само ме оставете да поживея достатъчно, докато го убия този.“

— Ти имаш ли проблем с воденето, Бретлес?

— Не, сержант. Аз — не.

— Добре. Води тогава.

— Искате ли аз да съм на фланга? — попита Тъчи.

— Да, и някъде отвъд хоризонта, кактус безмозъчен.

— Не е като обикновените ти скорпиони — каза Мейби и се наведе да го огледа, но не много отблизо.

— Адски е голям — рече Лютс. — От този вид съм виждал, но не и толкова… огромен.

— Може да е урод, а всичките му братя и сестри да са малки. Самотен е и затова е толкова зъл.

Лютс го изгледа.

— Хм, може. Виж ти, имал си мозък в този череп. Е, добре, мислиш ли, че може да убие Веселата женитба? В смисъл, ония двата?

— Ами, може би трябва да намерим още един, също като този.

— М-да. Може да си има чичо или нещо такова.

— Голям.

— Огромен. По-огромен от този.

— Трябва да потърсим.

— Не бих си правил труда — заяви Ботъл от мястото си в сянката на една скала на пет крачки от войниците от отделението на Бордюк.

Те се сепнаха, после Лютс изсъска:

— Шпионира ни!

— Не шпионирам. Скърбя.

— За какво? — попита сърдито Мейби. — Не сме стигнали Ю’Гатан още.

— Видя ли новия ни капитан?

Спогледаха се и Лютс отвърна:

— Не. Разбрах само, че идва някой.

— Жена. Уби Веселата женитба. С петата. Хрясс!

Двамата мъже скочиха.

— Тая убийца! — изръмжа Мейби. Погледна отново скорпиона, ограден с камъни в краката му. — О, да, да я видим как ще се опита с Искрицата тука — тоя ще й наниже глезена като нищо, направо през кожата на ботуша…

— Не ставай глупак — рече Ботъл. — Все едно, Искрицата не е момче. Искрицата е момиче.

— Още по-добре. Момичетата са по-зли.

— По-малките, които виждате, винаги са момчетата. Наоколо няма много момичета, но това е положението. Свенливи са. Все едно, по-добре я пуснете да си върви.

— Защо? — попита Лютс. — Никоя превзета капитанка няма да…

— Тя ще е най-малкият ти проблем, Лютс. Мъжките ще й подушат миризмата на отчаяние. Стотици ще тръгнат подир тебе. Хиляди, и ще са адски агресивни, ако ме разбираш.

Мейби се усмихна.

— Интересно. Сигурен ли си в това, Ботъл?

— Да не ви минават глупави идеи през ума.

— Защо не? Нас ни бива в глупавите идеи. В смисъл, ъъъ, такова…

— Мейби искаше да каже, че можем да го измислим точно — обясни Лютс. — Много точно, Ботъл. Не се притеснявай за нас.

— Тя уби Весела женитба. Повече битки няма да има — кажете го на другите, на всички отделения, които си имат нови скорпиони — малките да ги пускат.

— Добре — отвърна Лютс.

Ботъл ги изгледа.

— Това важи и за тази, дето сте я хванали.

— Ясно де. Само да си я погледаме още малко. — Мейби се усмихна отново.

Ботъл се изправи, поколеба се, после поклати глава и тръгна към бивака на отделението си. Войската вече почти бе готова да продължи марша. С цялата безцелна липса на ентусиазъм, която можеше да очаква човек от армия, канеща се да наложи обсада на град.

Небе без облаци. Отново. Още прах, още пек и още пот. Мухи кръвопийци и бълхи, и проклетите лешояди, кръжащи горе — както го правеха още от Рараку, — но той знаеше, че този ден ще е последният от похода. Още няколко изоставени селца, диви кози по голите хълмове, далечни конници, следящи ги високо от ридовете.

Другите в отделението бяха станали и го чакаха. Ботъл видя как Смайлс се мъчи под две торби.

— Какво е станало? — попита я.

Погледът, с който му отвърна, беше жива да я ожалиш.

— Не знам. Новият капитан го заповяда. Мразя я.

— Не съм изненадан — рече Ботъл, наведе се да си вземе багажа и напъха ръце през каишките на походната торба. — Това торбата на Стрингс ли е?

— Не всичко. Не поиска да ми повери морантските муниции.

„Благодари на Опонн за това.“

— Капитанката мяркала ли се е оттогава?

— Не. Кучката му. Ще я убием, знаеш ли.

— Нима. Е, няма да пролея сълзи. Кои сте това „ние“, между другото?

— Аз и Кътъл. Той ще й отвлече вниманието, аз ще й забия нож в гърба. Тая нощ.

— Юмрук Кенеб ще нареди да те обесят.

— Ще го направим да прилича на нещастен случай.

Отдалече проехтяха рогове.

— Добре, хайде — подвикна от пътя Стрингс. — Да тръгваме.

Скърцащи колела на фургони, стържене и тропане по неравната каменна настилка, люшкане в издълбаните коловози, мучене на волове, хиляди войници напрегнали мишци под тежкия товар и закрачили напред — шумовете се сляха в тропот и рев и първата прах се завихри във въздуха.

Корик изостана да изчака Ботъл и тръгна до него.

— Няма да го направят.

— Какво да направят? Да убият капитана?

— Огледах я добре. Тя не е просто корелри. От Бурния вал е.

Ботъл изгледа примижал едрия войник.

— Как го разбра това?

— Има сребърна ивица по ножницата. Била е секционен командир.

— Това е нелепо, Корик. Първо, да стоиш на Вала не е нещо, от което можеш да се махнеш току-така, ако онова, което съм слушал, е вярно. Освен това тази жена е капитан в най-зле подготвената малазанска армия през цялата Империя. Ако е командвала секция срещу Щормогоните, щеше най-малкото да е с ранг Юмрук.

— Само ако го е казала на хората, Ботъл. Но тази ивица говори друго.

На две крачки пред тях Стрингс извърна глава и ги погледна.

— Значи и ти си го видял, Корик.

Ботъл свърна към Смайлс и Кътъл.

— Двамата чувате ли?

— Е, и? — попита Смайлс.

— Чухме — отвърна с кисела физиономия Кътъл. — Може просто да е свила ножницата отнякъде… но не мисля. Смайлс, момиче, май ще е по-добре да си струпаме плановете на една клада и да чатнем огнивото.

— Защо? — попита сърдито тя. — Какво значи този Бурен вал, между другото? И от къде на къде Корик си въобразява, че знае много? Нищо не знае той, освен може би къде е задният край на коня, и то само на тъмно. Вижте си само лицата всички — обградена съм от сган страхливци!

— Които се канят да останат живи — рече Кътъл.

— Смайлс е отрасла в палуване по пясъка със селски момчета — каза Корик и поклати глава. — Чуй ме, жено. Бурен вал е дълъг левги, на северния бряг на Корелри. Той е единствената преграда между островния континент и Щормогоните, ония демонски воини от моретата между остров Малаз и Корелри — трябва да си чувала за тях?

— Стари рибарски приказки.

— О, не, съвсем истински са — рече Кътъл. — Лично съм ги виждал как порят през онези води. Конете им са вълните. Боравят с копия от лед. Срязахме гърлата на шест кози, за да боядисаме водата за умилостивяване.

— И подейства ли? — попита изненадано Ботъл.

— Не, но като хвърлихме юнгата през борда, подейства.

— Все едно — наруши Корик настъпилото мълчание, — само на избрани воини се поверява задачата да пазят на Вала. Да се сражават с ония демонски орди. Безкрайна война е, или поне беше…

— Свършила ли е?

Мъжът сети сви рамене.

— И какво търси тука тогава? — каза Смайлс. — Ботъл е прав, нелепо звучи.

— Можеш да я питаш — отвърна Корик. — Стига да преживееш днешния преход.

— Не е чак толкова зле — изсумтя тя.

— Минали сме само сто крачки, войник — подвикна през рамо Стрингс. — Тъй че по-добре си пази дъха.

Ботъл се поколеба, после каза на Смайлс:

— Виж, я ми го дай това… капитанката не е наблизо, нали?

— Не съм забелязал нищо — подхвърли Стрингс, без да се обръща.

— Мога да се справя…

— Ще се редуваме.

Той присви очи подозрително, после сви рамене.

— Щом искаш.

Той взе от нея втората торба.

— Благодаря, Ботъл. Поне един в това отделение е добър с мен.

Корик се изсмя.

— Просто не иска нож в крака си.

— Трябва да се крепим — рече Ботъл, — след като ни натресоха такъв офицер тиран.

— Умно момче — подхвърли Стрингс.

— Все пак благодаря, Ботъл — каза Смайлс.

Той й се усмихна мило.

— Спрели са да се движат — промълви Калам. — Това пък защо?

— Представа нямам — каза Бързия Бен.

Лежаха по корем на билото на ниско възвишение. Единадесет Лунни къса се рееха в изпънат ред над друга верига хълмове на две хиляди крачки пред тях.

— Та какво минава за нощ в този лабиринт? — попита убиецът.

— Наближава и не е кой знае какво.

Калам се превъртя и огледа отделението — войниците бяха залегнали в прахта на склона зад тях.

— А планът ти, Бързак?

— Възползваме се от нея, разбира се. Промъкваме се под един…

— Промъкваме се? Няма никакво прикритие, няма дори нещо, което сянка да хвърли!

— Точно това го прави толкова гениално, Калам.

Убиецът се пресегна и го перна по главата.

— Оу. Добре, значи планът не струва. Имаш ли по-добър?

— Първо, връщаме онова отделение зад нас при Четиринайсета. Двама промъкващи се е много по-добре от осем. Освен това не се съмнявам, че могат да се бият, но това едва ли ще е от голяма полза, ако ни налетят хиляда К’Чаин Че’Малле. И още нещо — толкова се радват, че ще има бой, че едва се сдържат да не затанцуват.

Тук сержант Геслер му прати целувка.

Калам се обърна отново и загледа намръщен неподвижните крепости.

Бързия Бен въздъхна и се почеса по гладко обръсната брадичка.

— Заповедите на адюнктата…

— Това го забрави. Решението е тактическо, от наша компетенция.

Геслер подвикна отдолу:

— Тя и нас не обича да й се мотаем наблизо, Калам.

— О? И защо така?

— Непрекъснато ни разбива ротата. Не знам. Бяхме на „Силанда“, нали. Минахме през стени от огън на онзи кораб.

— Всички сме имали тежки периоди, Геслер…

— От наша компетенция? — попита Бързия Бен. — Това ми харесва. Можеш да го пробваш на нея, по-късно.

— Да ги върнем.

— Геслер?

— Нас ни устройва. Вас двамата не бих ви последвал и до клозета, да ме прощавате.

Сторми добави:

— Само побързайте, магьосник. Взех да посивявам от чакане.

— Това ще да е от прахта, ефрейтор.

— Ти казваш така.

Калам помисли малко.

— Бихме могли да вземем онзи космат фаларец с нас, да речем. Навит ли си да дойдеш, ефрейтор? За ариергард?

— Ариергард? Ей, Геслер, ти си прав. Тия наистина ще влизат в клозет. Добре, стига на моя сержант тука да не му липсвам много.

— Да ми липсваш? — Геслер изсумтя. — Сега поне ще си взема жени да ми говорят.

— Брадата ги отблъсква — рече Сторми. — Но няма да си сменям фасона заради някоя си.

— Не е брадата, а това, дето живее в брадата.

— Гуглата да ни вземе дано — изпъшка Калам, — пращай ги обратно, Бързак, моля те.

На четири левги северно от Ерлитан Апсалар стоеше и гледаше морето. Носът оттатък пролива А’рат едва се виждаше, набръчкал линията на хоризонта на запад. Разливът Кансу, изпънал се в дълъг тесен ръкав западно от пристанищния град Кансу. В краката й ровеха два стегнати със сухи черва скелета, кълвяха ларви в пръстта и съскаха обезсърчено, щом разкъсаните твари, които се опитваха да глътнат, просто падаха под челюстите им.

Всяка кост и физически спомен за кост таеше сила в себе си, изглежда. Моделите на поведение на гущероподобните птици започваха да заразяват призрачните духове на Телораст и Кърдъл. Сега те гонеха змии, подскачаха във въздуха да уловят ризани и пеперуди, биеха се в двубои за надмощие, ровеха, храчеха и ритаха пясък. Апсалар беше убедена, че си губят ума.

„Не че е голяма загуба.“ Приживе трябваше да са били убийствени, зли и напълно неблагонадеждни. И бяха властвали над селение. Като узурпатори, несъмнено. Нямаше да съжали, ако се разпаднеха.

— Не-Апсалар? Защо чакаме тук? Ние не обичаме вода, открихме го това. Връзките от черва ще се разхлабят. Ще се разпаднем.

— Прехвърляме този проток, Телораст — отвърна Апсалар. — Разбира се, двете с Кърдъл може да пожелаете да останете, да оставите компанията ми.

— Да плуваш ли се каниш?

— Не. Смятам да използвам лабиринта на Сянка.

— О, това няма да е мокро.

— Няма — засмя се Кърдъл, изпъчи се важно, застана пред Апсалар и запоклаща глава. — Няма мокро, ох, това е много добре. Ще дойдем с теб, нали, Телораст?

— Обещахме! Не, не сме. Кой каза това? Просто сме готови да стоим на стража над гниещия ти труп, Не-Апсалар, това обещахме. Не разбирам защо толкова се обърквам. Рано или късно трябва да умреш. Това е очевидно. Точно това става със смъртните, а ти си смъртна, нали? Трябва да си, три дена ти тече кръв — надушваме го.

— Идиотка! — изсъска Кърдъл. — Разбира се, че е смъртна, и освен това ние някога бяхме жени, забрави ли? Кърви, защото така става. Не винаги, но понякога. Редовно. Или не. Освен малко преди да снесе яйца, което би значело, че мъж я е намерил, което би значело…

— Че е змия? — попита насмешливо Телораст.

— Само че не е. Къде ти е умът, Телораст?

Слънчевата светлина гаснеше, водите на протока бяха обагрени в пурпур. Самотно платно на търговски кораб цепеше пътека на юг към Ерлитанско море.

— Лабиринтът тук е силен — рече Апсалар.

— О, да — каза Телораст, галеше с костената си опашка левия глезен на Апсалар. — Усеща се свирепо. Това море е ново.

— Възможно е — отвърна тя, докато оглеждаше назъбените скали, очертали теснината. — Има ли развалини под вълните?

— Как да го разберем? Сигурно. Вероятно, абсолютно. Развалини. Огромни градове. Храмове на Сянка.

Апсалар се намръщи.

— Никакви храмове на Сянка не е имало във времето на Първата империя.

Кърдъл кривна глава, после бързо я вдигна.

— Дессимбелакис, проклети да са многобройните му души! Говорим за времето на Лесовете. Великите лесове, които са покривали тази земя, далеч преди Първата империя. Дори преди Т’лан Имасс…

— Шшт! — изсъска Телораст. — Лесове? Лудост! Едно дърво не се вижда, а тия, дето ги е страх от сенките, изобщо не съществуваха. Тогава защо да ги почитат? Не ги почитаха, защото изобщо не съществуваха. Тази мощ на сянката е естествена. Факт е, че първият култ беше породен от страха. Ужасното непознато…

— Още по-ужасно е — прекъсна я Кърдъл, — когато стане познато! Не би ли се съгласила, Телораст?

— Не, не бих. Не разбирам за какво говориш. Ти дрънкаш твърде много тайни, нито една от които не е вярна, впрочем. Виж! Гущер! Мой е!

— Не, мой е!

Двата скелета се затътриха по скалната издатина. Нещо дребно и сиво пробяга между тях.

Вятърът се усилваше, вълнуваше повърхността на протока, понесъл със себе си първичния морски мирис, за да полети над скалистата стръмнина, където стоеше Апсалар. Да прекосиш през ивици вода дори през лабиринт изобщо не беше приятна перспектива. Всяко разколебаване можеше да я изхвърли от селението, при което щеше да се озове на левги от сушата, сред води, гъмжащи от денрабъ. Сигурна смърт.

Можеше да избере заобикаляне по суша, разбира се. На юг от Ерлитан, до Пан’поцун, после да заобиколи на запад новото море Рараку. Но знаеше, че времето й е на привършване. Котильон и Сенкотрон бяха поискали от нея да се погрижи за доста дребни играчи, пръснати тук-там из континента, но нещо отвътре й подсказваше за ускоряващи се далечни събития, а с тях и нарастваща необходимост — отчаяна настоятелност — да е там, без забавяне. Да хвърли камата си, да повлияе, по най-добрия достъпен й начин, на цяло гъмжило съдби.

Допускаше, че Котильон ще разбере всичко това. Че ще се довери на инстинктите й, макар всъщност да не можеше да ги обясни.

Трябваше да… бърза.

Миг на съсредоточаване. И гледката пред нея се преобрази. Стръмнината вече беше склон, обкръжен от повалени дървета, ели, кедри, клоните им изтръгнати от черната пръст, стволовете налягали по склона, сякаш целият склон е бил поразен от някакъв невъобразим вятър. Под оловно небе огромна гориста долина, обгърната в мъгла, се простираше над онова, което само допреди няколко мига бяха водите на пролива.

Двата скелета изтропаха и се сбраха в краката й, изпънали главички.

— Казах ти, че ще има гора — рече Телораст.

Апсалар посочи опустошения склон точно пред тях.

— Какво се е случило тук?

— Магия — каза Кърдъл. — Дракони.

— Не са дракони.

— Да, не са дракони. Телораст е права. Не са дракони.

— Демони.

— Да, ужасни демони, чийто дъх само е портал на лабиринт, о, не скачай долу в онези гърла!

— Не е дъх, Кърдъл — рече Телораст. — Само демони. Малки. Но много. Събарят дървета едно по едно, защото са зли и склонни към безсмислени действия и разрушение.

— Като дечица.

— Точно, както каза Кърдъл, като дечица. Деца демони. Но силни. Много силни. Огромни, с мускулести мишци.

— Значи тук са се били демони — каза Апсалар.

— Да — отвърна Телораст.

— В селението на Сянка.

— Да.

— Вероятно същите дракони, които сега са затворени в каменния кръг.

— Да.

Апсалар кимна, после бавно закрачи надолу.

— Труден ще е този път. Чудя се дали ще спестя много време, ако вървя през гората.

— Гората на Тайст Едур — каза Кърдъл, заситнила напред. — Те обичат горите си.

— Всички тези естествени сенки — добави Телораст. — Сила в постоянството. Черно дърво, кръвно дърво, всякакви ужасии. Ерес с право ги е било страх.

В далечината над върховете на дърветата се хлъзгаше някакъв странен мрак. Апсалар го огледа. Търговският съд, хвърлящ призрачната си сянка в това селение. Виждаше и двата свята, нещо съвсем обичайно. И все пак… „Някой е на онзи кораб. И този някой е важен…“

Т’ролбарал Дежим Небрал, древно създание от Първата империя на Дессимбелакис, се сви в основата на едно мъртво дърво или по-скоро се хлъзна като змия около голите му изтръгнати корени — седемглав, със седем тела и зацапан с цветовете на пръстта, на леса и скалите. Прясна кръв, бавно губеща топлината си, изпълваше стомасите на д’айвърса. Тук жертви не липсваха, дори в тази пустош. Пастири, копачи на каменна сол, разбойници, пустинни вълци, Дежим Небрал непрестанно се беше хранил по пътя до мястото на засада.

Дървото, с дебел ствол, тромаво, само с няколко извити клона, оцелели през вековете, откакто беше умряло, се издигаше от една пукнатина в скалата между плоската ивица на пътеката и извисилата се кула от разяден от ветровете камък. Пътеката тук извиваше, заобикаляше ръба на стръмнината с височина от над десет човешки боя над балваните и ръбатите камъни долу.

От другата страна на пътеката се издигаха още камънаци, струпани на грамади и разхвърляни.

Д’айвърсът щеше да нанесе удара си точно там, от двете страни, като се надигне от сенките.

Дежим Небрал беше доволен. Търпение, което лесно щеше да се възнагради с прясна плът, с отекващи писъци на смърт, и сега трябваше само да изчака идването на жертвите. Онези, които Безименните бяха избрали.

Скоро.

Пространството между дърветата бе огромно, катедрала от сенки и натежал сумрак, с обливащ като вода лицето влажен въздух. Апсалар тичаше леко напред, а от двете й страни се стрелкаха Телораст и Кърдъл. За своя изненада, всъщност се справяше добре с времето. Теренът бе удивително равен. Не бе видяла досега никакъв горски живот, не се беше натъкнала на видима дивечова диря, но тук все пак бе имало поляни, закръглени, обрасли с мъх пространства, плътно обкръжени от израсли на равни интервали кедри, или ако не кедри, то нещо много подобно на тях, с груба грапава и черна като катран кора. Кръговете изглеждаха твърде съвършени, за да са естествени, макар да не се виждаха никакви други признаци за намерение или план. И в тези места мощта на сянката беше свирепа, както бе казала Телораст.

Тайст Едур, Куралд Емурлан — тяхното присъствие се бе затаило, но само като спомени, затаени в гробища, гробници и могили. Стари сънища се зъбеха и гаснеха сред тревите, в сгърченото дърво и в кристалната дантела на камъка. Изгубени шепоти във ветровете, кръстосвали някога по такива обременени със смърт места. Едур ги нямаше, ала лесът им не ги беше забравил.

Отпред — тъмнина, нещо се протяга надолу през дървесния саван, право и тънко. Въже, дебело колкото китката й… и полегнала на засипания с кафяви иглички хумус — котва.

Точно на пътя й. „Ах, значи още щом аз долових присъствието му, то също ме е усетило. Това, мисля, трябва да е покана.“

Пристъпи до въжето, стисна го с ръце и започна да се катери.

Телораст изсъска отдолу:

— Какво правиш? Недей! Опасен натрапник! Ужасен, страшен, страховит, странник с жестоко лице! Не отивай горе! О, Кърдъл, виж, тя отива.

— Не ни слуша!

— Прекалено много говорим, това е проблемът.

— Права си. Трябва да кажем нещо важно, за да започне да ни слуша отново.

— Добра идея, Кърдъл. Измисли нещо!

— Опитвам се!

Гласовете им заглъхнаха. Апсалар продължаваше да се катери. Между отрупаните с иглички клони вече се изпъваха стари гъсти паяжини, дребни лъскави телца пробягваха по тях. Кожата на ръкавиците й се бе нажежила, прасците започваха да я болят. Стигна първия от редицата възли, стъпи на него и спря да отдъхне. Погледна надолу и не видя нищо освен черни стволове, губещи се в мъгла като краката на гигантски звяр. След няколко мига продължи катеренето. Вече имаше възли, на всеки десетина протягания с ръцете. Някой беше съобразил.

Абаносовият корпус надвисна отгоре й, обрасъл с ракообразни и лъскав. Тя се пресегна, опря петите на ботушите си в черните дъски и изкатери последните два човешки боя до там, където котвеното въже се провираше през улея в планшира. Прехвърли се през борда и се озова близо до трите стъпала, водещи към кърмовата палуба. Смътни мъгливи петна, леко проблясващи, издаваха местата, където стояха или седяха смъртните: тук-там, около такелажа, при страничното кърмово гребло, един изкатерен високо сред мъглите. Една много по-материална, плътна фигура стоеше изправена пред главната мачта.

Познат. Апсалар порови в паметта си, умът й бързо се втурна от една лъжлива следа към друга. Познат… и все пак не.

С лека усмивка на гладко обръснатото чаровно лице той пристъпи към нея, вдигнал двете си ръце.

— Не съм сигурен с кое име се представяш сега. Беше почти дете преди… колко, няколко години? Трудно ми е да го повярвам.

Сърцето й биеше силно и тя се зачуди какво точно изпитва. Страх? Да, но и нещо повече. Вина. Срам. Окашля се.

— Нарекла съм се Апсалар.

Отвърна й с бързо кимване. Разбиращо. След това изражението му бавно се промени.

— Не ме помниш, нали?

— Не съм сигурна. Би трябвало да… това поне го знам.

— Трудни времена бяха — рече той и отпусна ръце, но бавно, сякаш не беше сигурен как ще бъде прието, и каза: — Гъноуз Паран.

Тя свали ръкавиците си, подтикната от необходимостта да направи нещо, и прокара опакото на дясната си ръка по челото, стъписа се, като видя, че е мокра, капчици пот студенееха по кожата й.

— Какво правиш тук?

— Бих могъл да те попитам същото. Предлагам да влезем в каютата ми. Има вино. Храна. — Отново се усмихна. — Всъщност в момента аз седя там.

Очите й се присвиха.

— Изглежда, си се върнал с голяма сила, Гъноуз Паран.

— Може да се каже.

Тя го последва в каютата. Щом затвори вратата зад нея, той се стопи, а в същото време се чу движение от другата страна на масата за карти. Тя се обърна натам и видя друг, много по-призрачен Гъноуз Паран. Наливаше вино, а когато заговори, гласът му идеше сякаш от огромно разстояние.

— Най-добре ще е вече да излезеш от своя лабиринт, Апсалар.

Послуша го и едва сега усети здравото дърво под краката си, подскачането и люшкането на кораб в море.

— Седни — прикани я с жест Паран. — Пий. Има хляб, сирене, солена риба.

— Как усети присъствието ми? — попита тя и седна на завинтения за пода стол най-близо до нея. — Вървях през гора…

— Гора на Тайст Едур, да. Апсалар, не знам откъде да започна. Съществува Господар на Драконовата колода и в момента ти делиш с него бутилка вино. Допреди седем месеца живеех в Даруджистан, в Дома Финнест, всъщност с двама вечно спящи гости и един слуга Джагът… макар че сигурно би ме убил, ако чуеше, че го описвам с тази дума. Раест не е от най-приятните същества за компания.

— Даруджистан — промълви тя, забравила чашата в ръката си. Каквато и увереност да чувстваше, че е придобила, откакто бе стъпвала там, се срутваше, връхлетяна от гъмжило несвързани, хаотични спомени. Кръв, кръв по ръцете й, отново и отново. — Все пак не разбирам…

— Ние сме във война — каза Паран. — Колко странно, една от сестрите ми веднъж ми каза нещо, докато бяхме млади и редяхме едни срещу други армиите си играчки. За да спечелиш една война, трябва да опознаеш всички играчи. Всички. Живите, които ще се изправят срещу теб на бойното поле. Мъртвите, с чиито легенди другите боравят като с оръжия или държат високо като вечно туптящи сърца. Скрити играчи, неодухотворени играчи — самата земя, или морето ако искаш. Гори, хълмове, планини, реки. Течения, видими и невидими… не, Тавори не каза всичко това; беше много по-лаконична, но ми отне много време, докато го разбера напълно. Не е „опознай врага си“. Това е опростенческо и лековато. Не, правилото е „опознай враговете си“. Тук е голямата разлика, Апсалар, защото един от твоите врагове може да се окаже лицето в сребърното огледало.

— Но все пак ти ги наричаш играчи вместо врагове — рече тя. — Това предполага известно изместване на перспективата — което става, щом станеш Господар на Драконовата колона, да?

— Хм, не бях помислил за това. Играчи. Врагове. Има ли разлика?

— Първото предполага… манипулация.

— И ти би го разбрала добре.

— Да.

— Котильон още ли те обсебва?

— Да, но не така… вътрешно.

— И сега ти си един от избраните му слуги, агент на Сянка. Убиец, точно какъвто убиец беше преди.

Тя го изгледа твърдо.

— Какво искаш да кажеш?

— Не съм сигурен. Просто се опитвам да стъпя на здрава основа по отношение на теб и каква мисия ти е възложена точно сега.

— Ако искаш подробности за това, най-добре е да говориш със самия Котильон.

— Обмислям го.

— Затова ли си прекосил цял океан, Гъноуз Паран?

— Не. Както казах, ние сме във война. Не съм си губил напразно времето в Даруджистан, нито седмиците преди Корал. Откривах играчите… и между тях — истинските врагове.

— На тебе?

— На мира.

— Вярвам, че си ги убил всички.

Той сякаш трепна, наведе очи към чашата в ръцете си.

— За кратко време, Апсалар, ти беше невинна. Наивна дори.

— Между обсебването ми от бог и пробуждането ми с определени спомени.

— Чудя се кой е вдъхнал у теб такъв цинизъм.

— Цинизъм? Ти говориш за мир, но на два пъти ми каза, че сме във война. Подозирам, че дори ти не осъзнаваш величината на предстоящия конфликт, на конфликта, в който вече сме въвлечени.

— Права си. И точно затова исках да поговоря с тебе.

— Може би сме на различни страни в него, Гъноуз Паран.

— Може би. Но не мисля.

Тя не отвърна нищо.

Паран доля чашите.

— Пантеонът се разцепва. Сакатият бог си намира съюзници.

— Защо?

— Какво? Ааа… всъщност не знам. Състрадание?

— И Сакатият бог си го е спечелил?

— И това не знам.

— Месеци проучване? — Апсалар повдигна вежда.

Той се засмя — отговор, който много я облекчи.

— Вероятно си прав. Не сме врагове.

— С това „сме“ приемам, че включваш Сенкотрон и Котильон.

— Доколкото е възможно, макар да не е толкова много, колкото бих искала. Никой не може да отгатне ума на Сенкотрон. Дори Котильон, подозирам. Аз — определено не мога. Но той проявява досега… сдържаност.

— Да. Доста изненадващо, като си помислиш.

— На Сенкотрон размишленията за битката му отнемат години, може би десетилетия.

Той изсумтя кисело.

— Съвсем вярно.

— Ти каква роля имаш, Паран? Каква роля се стремиш да играеш?

— Аз узаконих Сакатия бог. Място в Драконовата колода. Дом на Вериги.

Тя помисли малко и кимна.

— Мога да разбера основанието за това. Добре, какво те доведе в Седемте града?

Той я зяпна и поклати глава.

— Решение, което предъвквах като че ли цяла вечност, а ти схвана мотивите ми моментално. Чудесно. Тук съм, за да се противопоставя на един враг. Да премахна заплаха. Само дето се боя, че няма да успея да стигна навреме, в който случай ще разчистя поразиите колкото мога, преди да продължа към…

— Към Кюон Тали.

— Как… как разбра това?

Тя се пресегна за буцата сирене, извади нож от ръкава си и си отряза парче.

— Гъноуз Паран, явно ни предстои много дълъг разговор. Но най-напред, къде смяташ да акостираш?

— В Кансу.

— Добре, това ще съкрати пътуването ми. В момента двама мои малки спътници изтрополиха на палубата, след като са се изкатерили по дърветата. Всеки момент ще започнат да ловят плъхове и други гадини, което ще ги ангажира доста време. Колкото до теб и мен, да се задоволим с тази храна.

Той бавно се отпусна в стола.

— Ще стигнем в пристанището след два дни. Нещо ми подсказва, че тези два дни ще отлетят като чайка в морска буря.

„За мен също, Гъноуз Паран.“

Древни спомени шепнеха в Дежим Небрал, стари каменни стени, огрени в червено от отразен огън, вълни пушек по улици, пълни с мъртъвци и издъхващи, примамливите потоци кръв в канавките. О, имаше величие в онази Първа империя, в онова първо, сурово разцъфване на човешкото. Т’ролбарал бяха за Дежим кулминацията на истинските човешки черти, споени с мощта на зверове. Варварство, склонност към зла жестокост, хитростта на хищника, не чертаещ граници и готов по-скоро да унищожи същество от своя вид, нежели от друг. Подхранването на духа с разкъсана детска плът. Замайващото напрягане на разума, способно да оправдае всяко деяние, колкото и отвратително да е.

Снаряжени с остри нокти, с дълги като ками зъби и с дара на д’айвърс да се превръщаш в много от едно… „трябваше да оцелеем, трябваше да властваме. Бяхме родени за господари и всички хора с право бяха наши роби. Само Дессимбелакис да не беше ни предал. Собствените си чеда.“

Е, дори сред Т’ролбарал Дежим Небрал имаше превъзходство. Творение, надвишаващо и най-ужасния кошмар на Първия император. Власт, покоряване, възходът на нова империя, това очакваше Дежим, и, о, как щеше да се храни. Издут, подгизнал от човешка кръв. Щеше да принуди новите, новооперени богове да коленичат пред него.

Осъществеше ли задачата си, светът го очакваше. Въпреки цялото му невежествено, сляпо пренебрежение. Това щеше да се промени, ужасно да се промени.

Плячката на Дежим се приближаваше, все тъй коварно привличана по гибелната пътека. Скоро. Много скоро.

Ризницата от раковини блестеше бяла на утринната светлина. Карса Орлонг я беше извадил от пътната торба, за да смени дрипавите останки от подплатената кожена, която бе носил досега. Седеше на високия си строен кон с опръсканото от кръв бяло кожено наметало, спускащо се от широките му рамене. Гологлав, с едната дебела плитка, увиснала от дясната страна на гърдите му; тъмната му коса бе овързана с фетиши: кости от пръсти, ивици златоткана коприна, кучешки зъби от зверове. Наниз съсухрени човешки уши беше пришит на колана му. Огромният кремъчен меч бе пристегнат косо на гърба му. Камите с костени дръжки, всяка дълга и с широко острие като къс меч, бяха затъкнати във високите мокасини, стигащи малко под коленете му.

Очите на Сеймар Дев се спряха на татуираното му лице. Воинът се бе обърнал с лице на запад, изражението му беше неразгадаемо. Тя се обърна да провери отново поводите на товарните коне, после изправи гръб в седлото си. Намести носовете на ботушите си в стремената и сбра юздите в ръка.

— Изобретения, които не искат нито храна, нито вода, които не се уморяват, нито стават сакати, представи си свободата в един такъв свят, Карса Орлонг.

Очите, които прикова в нея, бяха очи на варварин, издаващи подозрителност и някаква животинска тревога.

— Хората ще могат да вървят навсякъде. Що за свобода в един по-малък свят, вещице?

„По-малък?“

— Ти не разбираш…

— Шумът на този град оскърбява покоя — рече Карса Орлонг. — Тръгваме. Веднага.

Тя се обърна към дворцовата порта, затворена и с тридесет войници на стража пред нея. С ръце, отпуснати на оръжията.

— Фаладът явно не е склонен на официално сбогуване. Така да бъде.

Всички в града им правеха път и стигнаха западната порта на крепостната стена още преди десетата утринна камбана. Първоначално притеснена от вниманието, с което ги удостояваше буквално всеки гражданин, на улицата, както и от прозорците на околните сгради, Сеймар Дев вече започваше да разбира съблазънта на това да си известен и докато подминаваха смълчаните стражи на портата, дори дари един от войниците с широка усмивка и махване за сбогом с облечената си в ръкавица ръка.

Пътят, на който излязоха, не беше от впечатляващите малазански инженерни подвизи, свързващи главните градове, тъй като избраната посока не водеше… никъде. На запад, към Джаг Одан, древните равнини, неподвластни на селския плуг, митичен заговор на духове на земя, дъжд и вятър, търпящи единствено дълбоко вкоренените естествени треви, готови да съсухрят всяко посадено растение на почернели стръкове с почвата, издухана в небето. Човек можеше да опитоми такава земя за поколение-две, ала накрая Одан пак щеше да възвърне дивия си облик, годен единствено за бедерини, земни плъхове, вълци и антилопи.

И тъй — на запад, за пет или шест дни. И щяха да стигнат до отдавна пресъхнало речно корито, лъкатушещо на северозапад; бреговете на долината бяха нарязани и проядени от сезонни порои отпреди безброй столетия, а сега осеяни с тръни, кактуси и сив дъб. Тъмни хълмове на хоризонта, където гаснеше слънцето, свято място, отбелязваха най-старите карти, на някакво племе, изчезнало толкова отдавна, че името му не значеше нищо.

И тъй — напред по разнебитения път, а градът се стапяше зад тях. След малко Карса Орлонг я изгледа през рамо и оголи зъби в усмивка.

— Слушай. Така е по-добре, нали?

— Чувам само вятъра.

— По-добре от десет хиляди неуморни машинарии.

Обърна й гръб и я остави да размишлява над думите му. Изобретенията хвърляха морални сенки, това тя го знаеше добре, по-добре от повечето хора всъщност. Но все пак… възможно ли бе едно простичко удобство да представлява толкова вредно зло? Действието около създаването на неща, сложни неща, повтарящи се неща, такива действия предполагаха ритуал, а с ритуала идваше смисъл, надвишаващ постигането на самото дело. От такъв ритуал изникваше самоидентичност, а с нея — и самоценност. Все пак, за да направиш живота по-лесен, трябва да притежаваш някаква вътрешна ценност, нали?

„По-лесен. Нищо спечелено, езикът на отплатата се стапя, докато се изгуби като драгоценната реч на онова древно племе. Стойността се смалява, ценността се превръща в условност, о, богове подземни, а аз бях толкова дръзка, че да говоря за свобода!“ Сръга коня си напред, докато се изравни с тоблакая.

— Но това ли е всичко? Карса Орлонг! Питам те, това ли е всичко?

— Сред моя народ денят е пълен, както и нощта.

— С какво? Плетене на кошове, лов на риба, точене на мечове, обучаване на коне, готвене, ядене, сеене, чукане…

— Разказване на приказки, подигравки с глупци, които вършат и казват глупави неща, да, всичко това. Трябва да си гостувала там значи?

— Не съм.

Лека усмивка, която бързо изчезна.

— Има много неща за вършене. И винаги има начини да ги измамиш, вещице. Но никой верен в живота си не е наивен.

— Верен в живота си?

— Мигновеното тържество, вещице, не налага дивашки танц.

— И тъй, без тези ритуали…

— Младите воини тръгват да търсят война.

— Както сигурно си направил и ти.

Минаха още двеста крачки, преди да отвърне:

— Трима от нас. Дойдохме да носим смърт и да леем кръв. Като волове бяхме впрегнати в ярема, към слава. Към великите дела и тежките окови на клетви. Тръгнахме да избиваме деца, Сеймар Дев.

— Деца?

Лицето му се сгърчи в гримаса.

— Вашия вид. Дребните същества, които се въдят като червеи в гниещо месо. Искахме — не, аз го исках — да прочистим света от вас и от вашия вид. Вас, секачите на гори, ровещите пръстта, оковаващите свободата. Бях млад воин и търсех война.

Тя огледа татуировката на избягал роб на лицето му.

— Намерил си повече, отколкото си търсил.

— Зная всичко за малките светове. Родих се в един такъв.

— Е, значи опитът е обуздал рвението ти. — Тя кимна. — Скитанията ти вече не са за да прочистиш света от хората.

Той я изгледа отгоре.

— Не съм казал това.

— О. Трудно е за постигане, предполагам. За един самотен воин, дори да е воин тоблакай. Какво стана с приятелите ти?

— Мъртви са. Да, така е, както казваш. Самотен воин не може да избие сто хиляди врагове, дори да са деца.

— Сто хиляди? О, Карса, та това е едва населението на два Свещени града. Твоят враг не наброява стотици хиляди, четта му е в десетки милиони.

— Толкова много?

— Какво, да не би да премисляш?

Той бавно поклати глава, явно развеселен.

— Сеймар Дев, дори десетки милиони могат да измрат, град по град.

— Ще ти трябва армия.

— Имам армия. Чака завръщането ми.

„Тоблакаи. Армия тоблакаи. Виж, пред такава гледка и императрицата ще се попикае.“

— Едва ли е нужно да ти казвам, Карса Орлонг, надявам се никога да не успееш да се върнеш у дома си.

— Надявай се колкото искаш, Сеймар Дев. Ще направя това, което е нужно да направя в живота си. Никой не може да ме спре.

Беше заявление, а не хвалба. Въпреки горещината вещицата потръпна.

Приближиха верига стръмнини, очертала хребета на Турул — стръмната варовикова фасада бе проядена от безброй пещери. Хеборик Призрачните ръце подкара коня си в галоп напред, после рязко дръпна юздите, те се врязаха в китките му и на мястото на дланите изригна ярък зеленикав пламък.

— Сега какво? — попита тихо младият дару.

Сивожаб скочи рязко напред и спря до стареца.

— Усещат нещо — каза Фелисин Младшата зад Кътър. — Сивожаб казва, че дестраянтът изведнъж пламнал от треска. Връщане на нефритовата отрова.

— На какво?

— Нефритова отрова, според демона. Не знам.

Кътър погледна Сцилара, която яздеше навела глава, почти заспала в седлото. „Тя дебелее. Богове, от храната, която готвим? Невероятно!“

— Лудостта му се връща — продължи с уплашен глас Фелисин. — Кътър, не ми харесва това…

— Пътят се врязва, ето там — посочи той. — Ей я цепнатината до онова дърво. Ще спрем на бивак малко по-нагоре, в подножието, изкачването ще го направим утре.

Продължиха напред и стигнаха до Хеборик Призрачните ръце. Дестраянтът се взираше навъсено в извисилата се пред тях стръмнина, мърмореше и клатеше глава.

— Хеборик? — повика го Кътър.

Старецът го погледна, бързо и трескаво.

— Това е войната. — По влакънцата на призрачните му ръце пробягаха зелени пламъци. — Старите са отдадени на кръвта. Новите провъзгласят своето правосъдие. — Жабешкото му лице се изкриви в грозна гримаса. — Двете не могат — не могат — да се помирят. Толкова е просто, разбираш ли? Толкова просто.

— Не — отвърна намръщено Кътър. — Не разбирам. За каква война говориш? Малазанците ли?

— Окования, той вероятно някога е бил от стария вид. Вероятно, да, такъв е бил. Но сега, сега е санкциониран. От пантеона е. Нов е. Но пък ние какво сме? От кръвта ли сме? Или се кланяме на правосъдието на крале, кралици, императори и императрици? Кажи ми, дару, с кръв ли е написано правосъдието?

Сцилара попита:

— Ще вдигаме ли бивак, или не?

Кътър я изгледа и видя как натиква ръждивец в лулата си. После чатна с огнивото.

— Могат да приказват колкото си щат — рече Хеборик. — Всеки бог трябва да избере. В предстоящата война. Кръвта, дару, гори с пламък, нали? И все пак… все пак, приятелю, вкусът й е на хладно желязо. Трябва да ме разбереш. Говоря за това, което не може да бъде помирено. Тази война — толкова много изгубен живот само за да се погребат Древните богове веднъж и завинаги. Това, приятели мои, е ядрото на тази война. Самото ядро, и всичките им спорове нищо не значат. Приключих с тях. Приключих с всички ви. Трийч е избрал. Избрал е. И вие трябва да изберете.

— Не обичам избирането — каза Сцилара зад облака дим. — Колкото до кръвта, старче, това е правосъдие, което никога не можеш да приспиш. А сега — да си намерим най-после място за бивак. Гладна съм, уморена съм и съм натъртена от седлото.

Хеборик се смъкна от коня си, хвана юздите и ги поведе по една странична пътека.

— Има дупки в стената — каза им през рамо. — Хора са лагерували в тях хилядолетия наред, защо не и ние? Някой ден — добави той вървешком — нефритовият затвор ще се срути и глупците ще се затътрят навън, задавени в пепелищата на убежденията си. И в този ден ще разберат, че е много късно. Много късно, за да се направи и едно проклето нещо.

Ново чаткане. Кътър се обърна и видя, че Фелисин Младшата пали своята лула. Младият дару прокара длан през сплъстената си коса, погледна примижал към жарката слънчева светлина, отразила се от скалните стръмнини. Слезе и той от коня си.

— Добре — отвърна и поведе коня. — Да вдигнем бивака.

Сивожаб скочи след Хеборик и залази по скалата като тлъст ояден гущер.

— Какво имаше предвид той? — попита Фелисин, щом поеха по тясната пътека. — Кръв и Древни богове — какви са Древните богове?

— Стари, забравени общо взето. В Даруджистан има храм, посветен на един от тях, сигурно се издига от хиляда години. Богът се казвал К’рул. Но това сигурно е без значение.

Сцилара задърпа коня си след тях и престана да слуша Кътър. Древни богове, нови богове, кръв и войни — всичко това нищо не значеше за нея. Искаше само краката й да отпочинат, да позаглъхнат болежките в кръста и да изяде всичко, което още имаха в дисагите.

Хеборик Призрачните ръце я беше спасил, върнал я беше в живота и това вдъхваше нещо като милост в сърцето й, приглушаваше желанието й напълно да презре този луд старец. Той беше обсебен не на шега, а такива неща можеха да повлекат в хаоса и най-здравия разсъдък. Но що за ценност можеше да се намери във всичко, което говореше?

Боговете, стари или нови, не й принадлежаха. Нито тя им принадлежеше. Играеха си своите игри на възвисяване, сякаш резултатът бе толкова важен, сякаш можеха да променят цвета на слънцето, гласа на вятъра, сякаш можеха да накарат гори да израснат в пустини и смъртните да заобичат децата си толкова, че да ги задържат. Само правилата на тленната плът бяха важни, нуждата да дишаш, да ядеш, пиеш, да намериш топло в студената нощ. А след всички тези борби, щом вдишаше сетния си дъх — какво пък, нямаше да е в състояние да се интересува от каквото и да било, какво щяло да стане след това, кой умрял, кой се родил, плачовете на умиращи от глад деца и ръмженето на злите тирани, довели ги до гладна смърт — тези неща, разбираше тя, бяха простите завети на безразличието, следствията на целесъобразността и това щеше да продължи в света на смъртните, докато не угасне и последната искра, с богове или без богове.

А тя можеше да се примири с това. Да постъпи другояче означаваше да се гневи на неизбежното. Да постъпи другояче означаваше да постъпи като Хеборик Призрачните ръце, а виж докъде го бе довело това. До безумие. Истината за безсилието бе най-тежката истина от всички и за онези, които имаха достатъчно ясен взор да я видят, спасение нямаше.

Тя бе потънала в забвението, в края на краищата, и се беше завърнала, тъй че знаеше, че няма нищо, от което да се бои в онова полепнало от сънища място.

Думите на Хеборик се оказаха верни — в скалния заслон личаха следи от безброй поколения обитаване. Огнища покрай скалите, рисунки с червена охра по избелелите стени, купища счупени грънци и нацепени от огън овъглени кости. Глиненият под на кухината беше отъпкан като камък от хилядолетно тъпчене. Някъде наблизо се чуваше капеща вода и Сцилара видя, че Хеборик се е навел над малко езерце, изпънал блестящите си длани над кротката като черно огледало повърхност, сякаш се колебаеше дали да ги натопи в хладината. Пеперуди с бели крилца танцуваха из въздуха около него.

Пътуваше по света, понесъл със себе си дара на спасението. Сигурно имаше нещо общо със зеления блясък на ръцете му и с призраците, които го терзаеха. Нещо общо с миналото му и с онова, което виждаше от бъдещето. Но вече принадлежеше на Трийч, Тигъра на лятото. „Няма помирение.“

Зърна една плоска скала, отиде при нея и седна, изпъна уморени крака и забеляза издутината на корема си, щом отпусна гръб и се подпря на ръце. Зяпна тази грозна издутина на стройното си доскоро тяло, мъчеше се да надвие отвращението си.

— Дете ли носиш?

Тя вдигна очи и изгледа Кътър. Развесели я озарението му, щом ококори изпълнени с ужас очи.

— Просто късмет — отвърна му. И добави: — Обвинявам боговете.

6.

Начертай линия с кръв и като застанеш над нея, изтръскай добре и силно отгоре гнездо на паяци. Те падат от едната страна на чертата. Падат и от другата страна на чертата. Тъй падат боговете, стегнали крака и готови, щом се разтреперят небесата и в спиращия дъжд се понесе из въздуха паяжина — всички тези накъсани нишки на гибелни коварства, зареяни надолу — ето че кръжат във ветровете, изведнъж завили, оживели и жадни за мъст, държащи да възвестят с езиците на гръмовете, че боговете воюват.

Убиец на магия

История на Воинството на дните

Саратан

Присвил очи в сянката на изпъкналия над челото му ръб на шлема, Коураб Билан Тену’алас гледаше жената.

Припрени адютанти и офицери хвърчаха покрай нея и Леоман като листа, понесени от бурен вятър. „А те двамата стоят като камъни. Канари. Като неща… вкоренени, да, вкоренени в скалната основа.“ Капитан Дънспароу, сега Трети Дънспароу. Малазанка.

Жена. И Леоман… Какво пък, Леоман обичаше жените.

Тъй че стояха там и, о, да, обсъждаха подробности, доуточняваха последните приготовления за предстоящата обсада. Миризмата на секс, замайваща и самодоволна, ги обгръщаше като отровна мъгла. Той, Коураб Билан Тену’алас, който бе яздил редом до Леоман в толкова битки, който неведнъж бе спасявал живота на Леоман, който бе правил всичко, за което го бяха молили, беше верен. „Но тя, тя е желана.“

Каза си, че няма значение. Имало беше други жени. Сам той бе имал по някоя от време на време, макар да не бяха същите, които бе познал Леоман, разбира се. И всички до една не бяха нищо пред верността, свиваха се до незначителност пред лицето на суровата необходимост. Гласът на Дрижна на Апокалипсиса надмогваше всичко с глъхнещия си вой на разруха. Така, както трябваше да бъде.

Дънспароу. Малазанка, жена, отвличане и възможен извор на поквара. Защото Леоман от Вършачите криеше нещо от Коураб, а това не се беше случвало никога досега. Тя беше виновната. Трябваше да направи нещо, но какво?

Стана от стария трон на Фалада, който Леоман с толкова презрение беше отхвърлил, и отиде до широкия сводест прозорец с изглед към двора на вътрешната цитадела. Още по-голяма суматоха долу, прахта се виеше на гъсти валма в прорязания от лъчите на слънцето въздух. Отвъд дворцовата стена — избелелите покриви на Ю’Гатан, съхнещо на слънцето пране, развени от вятъра чергила, куполи и цилиндрични складове с плоски покриви — наричаха ги метгара, пълни с бурета зехтин, с който градът и обкръжаващите го маслинови горички бяха прочути. В самия център на града се издигаше осмостранният, с чудовищни контрафорси Храм на Скалисара, с вътрешния си купол — пъстра издутина от златен варак и медни плочи, волно нашарени с птича тор.

Скалисара, Матроната — богиня на маслините, единствената тачена някога закрилница на града, вече низвергната и презряна. На твърде много завоевания не бе успяла да устои, твърде много порти бяха разбивани и твърде много стени срутвани. Докато самият град сякаш успяваше винаги да се въздигне отново от прах и разруха, Скалисара бе проявила далеч по-ограничена способност за възкресение. А след последното завоевание така и не върна превъзходството си. Всъщност — изобщо не се върна.

Храмът сега принадлежеше на Кралицата на сънищата.

Чужда богиня. Коураб се намръщи. Е, може би не съвсем чужда, но все пак…

Великите статуи на Скалисара, които някога се издигаха от ъглите на външните градски укрепления, мраморните ръце, дебели и здрави, вдигнати нагоре, изтръгнатото от корен маслиново дърво в едната, новороденото бебе в другата, с пъпната връв, увита като змия по ръката до лакътя, през гърдите и надолу в утробата й — статуите ги нямаше. Унищожени в последния пожар. Сега на три от ъглите бяха останали само пиедесталите, с босите стъпала, отрязани равно над глезените, а на четвъртия и това го нямаше.

Във времената на нейното върховенство всяко подхвърлено дете го наричаха на нея, ако е женско, а мъжко или женско — щом е изоставено, го взимаха в храма да го хранят, да отрасне и усвои тайнствата на Хладния сън, загадъчен ритуал, ознаменуващ някаква раздвоеност на духа или нещо такова — тайнствата на култовете не бяха най-голямата интелектуална сила на Коураб, но Леоман бил такова намерено дете и един-два пъти бе говорил за тези неща, когато виното и дърангът развържеха езика му. Копнеж и необходимост, войната между тях в смъртния дух, това бе в сърцевината на Хладния сън. Коураб не го разбираше много. Леоман бе преживял само няколко години под наставничеството на храмовите жрици, преди дивашката му пакостливост да го прогони на улиците. А от улиците — навън в Оданите, да заживее сред пустинните племена и така да се закали под слънцето и духащите пясъци на Рараку в най-великия воин, който Седемте града бяха виждали. Поне откакто беше жив Коураб. Фаладаните на Свещените градове бяха имали своите велики поборници навремето, разбира се, но те не бяха водачи, нямаха нужната воля, за да командват. Освен това Дасем Ълтър и неговият Първи юмрук ги бяха посекли до един, и толкова.

Леоман беше запечатал Ю’Гатан, бе затворил зад новите му стени императорски откуп в зехтин. Метгарите бяха пълни до пръсване, а търговците и гилдиите им врещяха от безсилен гняв, макар и не толкова публично, след като Леоман, в пристъп на раздразнение, удави седем представители във Великия Мет до двореца. Удави ги в собствения им зехтин. Сега жреци и жрици се молеха за по стъкленица от тази мазна кехлибарена течност.

На Дънспароу бе дадено командването на градския гарнизон, сган от пияни мързеливи катили. Първата обиколка из казармите разкри, че военната база се е превърнала в разюздан харем, опушен и пълен с ококорени недорасли момченца и момиченца, тътрещи се в кошмар от болезнени насилия и робия. Тридесет офицери бяха екзекутирани в този първи ден, най-старшият от ръката на самия Леоман. Децата бяха събрани и разведени из градските храмове със заповед да бъдат изцерени раните им и да се прочисти каквото е възможно от спомените им. На гарнизонните войници бе възложено да остържат и лъснат до блясък всяка тухла и плочка в казармите, а след това Дънспароу ги подложи на упражнения за отблъскване на малазанската обсадна тактика, с която, изглежда, беше подозрително добре запозната.

Коураб не й вярваше. Не й вярваше — и толкова. Защо ще избере да воюва срещу собствения си народ? Само престъпник, беззаконник щеше да направи това, а колко благонадежден можеше да е един беззаконник? Не, черното й минало със сигурност гъмжеше от ужасни убийства и предателства, а ето, че сега беше тук, разчекваше си краката под Фалад Леоман от Вършачите, най-страховития воин в познатия свят. Трябваше да я следи внимателно, с ръка на дръжката на новия си ятаган, готов на мига да я посече на две, от главата до слабините, после напряко, косо, два пъти — храсс, храсс! — от дясно рамо до ляво бедро, от ляво рамо до дясно бедро, и да я гледа как издъхва. Обвързана с дълг екзекуция, да. При първия намек за измяна.

— Какво така огря лицето ви, Коураб Билан Тену’алас?

Той се стресна и се обърна. Беше Дънспароу.

— Трета — измънка като за поздрав. — Мислех си, ъъъ, за предстоящата кръв и смърт.

— Леоман твърди, че сте най-разумният от всички. Вече се боя от по-близки запознанства с другите му офицери.

— А боите ли се от предстоящата обсада?

— Разбира се. Зная на какво са способни имперските армии. Казват, че между тях имало и Върховен маг, а това е най-тревожната новина от всички.

— Жената, която ги командва, е простодушна — каза Коураб. — Никакво въображение, или поне нещо, което да си е направила труда да покаже.

— Точно това е проблемът за мен, Коураб Билан Тену’алас.

Той се намръщи.

— В смисъл?

— Все още не й се е налагало да покаже мащаба на въображението си. Дотук за нея беше лесно. Нищо повече от това да върви безкрайни левги в поход и да диша праха на Леоман.

— Не й отстъпваме и сме по-добри — отвърна Коураб и изпъчи гърди. — Нашите копия и мечове вече са проливали мръсната им малазанска кръв и ще го сторят отново. Повече този път, много повече.

— Тази кръв — каза тя след кратко мълчание — е толкова червена, колкото и вашата.

— Нима? Струва ми се — продължи той, отново загледан над града, — че тази измяна е тъмно петно на нея… толкова лесно да се изметнеш от своето и да вземеш другата страна.

— Както например Червените мечове?

— Покварени глупци!

— Разбира се… Но все пак родом от Седемте града, нали?

— Те отсякоха собствените си корени и сега ги носи малазанската вълна.

— Хубав образ, Коураб. Често се натъкваш на такива, нали?

— Ще се удивиш на какви неща се натъквам, жено. И ще ти кажа едно — аз пазя гърба на Леоман, както съм го правил винаги. Нищо не е променило това. Нито ти, нито твоите… твоите…

— Чарове?

— Хитрини. Набелязал съм те, Трета, и ще е добре да не го забравяш.

— Леоман е постъпил добре, че си е спечелил такъв верен приятел.

— Той ще предвожда Апокалипсиса…

— О, разбира се.

— … защото никой освен него не е годен за такова нещо. Ю’Гатан ще бъде прокълнато име в Малазанската империя за вечни времена…

— Вече е.

— Ще стане още по-прокълнато.

— Какво толкова има в този град, чудя се, че заби толкова дълбоко нож в империята? Защо тук Нокътят действа срещу Дасем Ълтър? Защо не някъде другаде? Някъде по-малко публично, не толкова рисковано? О, да, направиха го да изглежда нещастен случай по време на бой, но никой не се излъга. Признавам всъщност, че изпитвам възхищение към този град. Това преди всичко ме доведе тук.

— Ти си извън закона. Императрицата е обявила цена за главата ти.

— Така ли? Или просто предполагаш?

— Сигурен съм. Ти се биеш срещу собствения си народ.

— Собствения ми народ. Кои са те, Коураб Билан Тену’алас? Малазанската империя е погълнала много народи, също както направи с тези на Седемте града. След като въстанието вече свърши, вие роднини ли сте на малазанците? Не, тази мисъл е невъзприемлива за теб, нали? Аз съм родена в Кюон Тали, но Малазанската империя е родена на остров Малаз. Моят народ също бе завладян, точно като твоя.

Коураб не отвърна нищо, твърде объркан беше от думите й, Малазанците бяха… малазанци, проклятие. Едно и също, независимо от цвета на кожата им, извивката на очите им, независимо от всички разновидности в проклетата им от Гуглата империя. Малазанци!

— Няма да спечелиш симпатията ми, Трета.

— Не съм молила за това.

— Добре.

— Сега ще ни придружиш ли?

„Нас?“ Коураб бавно се обърна. Леоман стоеше на няколко крачки зад тях, скръстил ръце, облегнат на масата с карти. Очите му гледаха хитро, насмешливо.

— Отиваме в града — каза той. — Желая да посетя един определен храм.

Коураб отвърна с поклон.

— Ще те придружа с меч в готовност, Бойни главатарю.

Веждите на Леоман леко се вдигнаха.

— Боен главатар? Нямат ли край титлите, с които ме удостояваш, Коураб?

— Не, Ръка на Апокалипсиса.

Леоман потръпна от титлата, после се обърна към неколцината офицери, които стояха мирно в единия край на дългата маса, и рече:

— Започнете евакуацията. И без ненужно насилие! Убивате всеки плячкаджия, когото заловите, разбира се, но кротко. Осигурете закрила за семействата и вещите им, включително добитъка…

Един от офицерите възрази:

— Но, командире, ще ни трябват…

— Няма да ни трябват. Имаме всичко, което ни трябва. Освен това тези животни са единственият имот, който повечето бежанци ще могат да вземат със себе си. Искам ескорти на западния път. — Обърна се към Дънспароу. — Вестоносците върнаха ли се от Лотал?

— Да, с възторжени поздрави от Фалада.

— Възторжени затова, че не продължавам към неговия град, искаш да кажеш.

Дънспароу сви рамене.

— И изкарва войска да пази пътя?

— Да, Леоман.

„Ах! Тя вече е отвъд титлите!“ Коураб с усилие сдържа ръмженето си.

— За теб той е Боен главатар, Трета. Или командир, или Фалад…

— Достатъчно — прекъсна го Леоман. — Напълно ще съм доволен, ако чувам собственото си име. Отсега нататък, приятелю Коураб, ще премахнем всякакви титли, когато присъстват само офицери.

„Точно както си мислех, покварата е започнала.“ Изгледа с яд Дънспароу, но тя не му обърна внимание. Очите й се бяха спрели собственически на Леоман от Вършачите. Коураб присви своите. „Леоман Падналия.“

Нито една пътечка, уличка или улица в Ю’Гатан не вървеше права повече от трийсет крачки. Бяха положени върху многобройни пластове основи, издигнали се сигурно от обърканото гъмжило на най-първия укрепен град, построен тук преди десет хиляди години или повече, и планът им наподобяваше на могила на термити с всичките си извиващи се проходи, открити под небето, макар в много случаи това небе да беше само една светла резка, не повече от една ръка широка.

Да гледаш Ю’Гатан или да вървиш из тесните му криви проходи бе като да навлезеш в древността. Градовете, казал беше веднъж Леоман на Коураб, се бяха породили не заради удобство, нито заради власт или заради пазарите и техните бъбриви търговци. Не бяха се родили дори от високи добиви и излишъци. Не, казал беше Леоман, градовете се бяха родили от нуждата за защита. Крепости, нищо повече, а всичко, което беше последвало, бе точно това: следствие. И така, градовете винаги бяха оградени със стени, и всъщност стените бяха единственото, което оставаше от най-древните.

И това беше така, защото, обяснил му беше Леоман, един град винаги се гради върху костите на своите предшественици, защото това вдига стените му още по-нависоко и превръща мястото в още по-могъщо укрепление. Тъкмо разбойническите набези на племената, казал бе той със смях, наложили раждането на градовете, на същите тези градове, годни да им устоят и в крайна сметка да ги завладеят. Така цивилизацията се въздигаше от дивачеството.

Всичко това добре, размишляваше Коураб, докато вървяха към сърцевината на този град, и може би дори беше вярно, но самият той вече копнееше за откритите простори на Одан, за сладкия шепот на пустинния вятър, знойния пек, който можеше да свари мозъка на човек под шлема му, докато той сънува замаян, че го гонят стада от дебели стринки и сбръчкани баби, обичащи да те щипят по бузките.

Тръсна глава да разсее спомена и всички съпътстващи го ужаси. Крачеше отляво на Леоман, с изваден ятаган, войнствено навъсен и готов да скочи срещу всеки подозрителен на вид гражданин. Трета Дънспароу беше вдясно от Леоман, двамата от време на време си докосваха ръцете и си разменяха тихи думи, натежали сигурно от любов — Коураб бе доволен, че не може да ги чуе. Или пък си говореха как могат да се отърват от него.

— Опонн да ме дръпне, избутай я — промърмори той под носа си.

Леоман извърна глава.

— Каза ли нещо, Коураб?

— Кълна тая проклета плъша пътека, Отмъстителю.

— Почти стигнахме — каза Леоман с нехарактерно за него добродушие, което още повече влоши мрачното настроение на Коураб. — С Дънспароу обсъждахме какво да правим с жречеството.

— Така ли? Това е хубаво. В какъв смисъл какво да правим?

— Съпротивляват се на идеята да напуснат града.

— Не съм изненадан.

— И аз, но ще напуснат.

— Всичко е заради богатството — каза Коураб. — И техните реликварии, икони и изби с вино — страх ги е, че ще ги нападнат на пътя, ще ги насилят, ще ги окрадат и ще им острижат косите.

Леоман и Дънспароу извърнаха очи към него и го изгледаха странно.

— Коураб — рече Леоман, — мисля, че ще е най-добре да го свалиш този твой шлем.

— Да — добави Дънспароу. — Вади пот са потекли по лицето ти.

— Нищо ми няма — изръмжа Коураб. — Това е шлемът на Поборника. Но Леоман не пожела да го вземе. А трябваше. Всъщност аз само го нося заради него. Ще дойде ден, в който ще разбере колко му е нужен, ще го смъкне от главата ми и ще си го надене, и светът ще се изправи отново, слава на всички жълти и сини богове.

— Коураб…

— Нищо ми няма, макар че май трябва да направим нещо с ония бабички, дето ни преследват. По-скоро ще се изплюя на ятагана си, отколкото да се оставя да ме хванат. Ооо, какво сладко, хубаво момченце! Писнало ми е от това, стига.

— Дай ми го този шлем — настоя Леоман.

— Време е да осъзнаеш предопределението си, Убиецо на адюнктата.

Когато най-сетне стигнаха до храма на Скалисара, главата на Коураб кънтеше. Леоман беше решил да не носи големия шлем, дори с махнатите му, подгизнали от пот кожени подплънки, без които бездруго щеше да му е много хлабав. Добре поне, че стариците бяха изчезнали; всъщност улицата беше почти пуста, макар да чуваха хаотичния шум на тълпите по главните улици — подкарваха ги извън града по западния път, който водеше към Лотал на крайбрежието. Паника лъхаше в знойния въздух, но беше ясно, че четирите хиляди войници, вече под командата на Леоман, са излезли на улиците и поддържат реда.

Седем по-малки храма, всеки посветен на по един от Седемте Свети, обкръжаваха осмоъгълната сграда, осветена вече на името на Кралицата на сънищата. Официалният подстъп към нея бе спирала, виеща се през по-малките куполни постройки. Фасадите на дворните стени на два пъти бяха обезобразявани, веднъж заради преосвещаването им на малазанските богове скоро след завоеванието; после наново при въстанието, когато храмовете и новите им жречества бяха щурмувани, светилищата опустошени и стотици бяха избити. Фризове и метопи, кариатиди и фрески, всичко това бе разрушено, цели пантеони бяха заличени и станали непонятни.

Всички освен храма на Кралицата на сънищата, чиито внушителни укрепления го правеха буквално неуязвим. Във всеки случай, мистерии обкръжаваха Кралицата, знаеше Коураб, и повечето хора бяха убедени, че култът й не е възникнал в Малазанската империя. Богинята на Провиденията хвърляше хиляда отражения над хиляда народа и нито една цивилизация не можеше да претендира, че е изключително нейна. Тъй че, след като напразно бяха удряли по храмовите стени в продължение на шест дни, бунтовниците бяха решили, че Кралицата в края на краищата не им е съвсем враг, и оттогава я бяха оставили на мира. Желание и необходимост, беше казал със смях Леоман, когато чу историята.

Въпреки това за Коураб богинята беше… чужда.

— Каква работа имаме да посещаваме този храм? — попита той.

Леоман отвърна на въпроса с въпрос:

— Помниш ли, приятелю, клетвата си да ме следваш, с каквато и лудост да се залавям привидно?

— Помня, Бойни главатарю.

— Добре, Коураб Билан Тену’алас, обещанието ти скоро ще бъде подложено на тежко изпитание. Защото съм решил да говоря с Кралицата на сънищата.

— Върховната жрица…

— Не, Коураб — прекъсна го Леоман. — Със самата богиня.

— Трудна работа, да убиваш дракони.

Кръв с цвета на лъжлива зора продължаваше да се разлива по разместените каменни плочи. Маппо и Икариум стояха настрана от обсега й — лошо щеше да е, ако докоснеха тъмната й закана. Джагът седеше на каменен блок, някогашен олтар навярно, но избутан до стената вляво от входа. Воинът се беше хванал за главата и от дълго време не казваше нищо.

Маппо въртеше очи ту към приятеля си, ту към извисилия се над тях огромен драконов труп. И двете гледки го влудяваха. Твърде много неща достойни за скръб имаше в тази пещера, в ужасното ритуално убийство, разиграло се тук, и в отчайващия порой от спомени, залял душата на Икариум при това откритие.

— Сега остава само Оссерк — каза Маппо. — А падне ли и той, лабиринтът на Серк ще остане без владетел. Убеден съм, Икариум, че започвам да виждам шаблон.

— Светотатство — прошепна Икариум, без да вдига очи.

— Пантеонът е станал уязвим. Финир, привлечен в този свят, а сега и Оссерк — самият източник на силата му е под атака. Колко ли още богове и богини са под обсада, чудя се? Твърде дълго сме били далече от нещата, приятелю.

— Далече ли, Маппо? Няма далече.

Треллът отново огледа мъртвия дракон.

— Може би си прав. Кой би могъл да постигне такова нещо? В дракона е сърцето на самия лабиринт, изворът на силата му. Но… някой е надвил Соррит, привлякъл я е долу в земята, в тази пещера в недрата на небесна цитадела, и я е приковал на Черното дърво — преди колко време според теб? Не трябваше ли да усетим смъртта й? — След като Икариум не отвърна, Маппо пристъпи по-близо до локвата кръв и погледна съсредоточено нагоре към огромния железен ръждясал шип. — Не — промълви той след миг, — това не е ръжда. Отатарал. Окована е била с отатарал. Но все пак тя беше Древна — би трябвало да може да надмогне тази алчна ентропия. Не разбирам това…

— Стара и нова — отвърна Икариум, а от тона му думите прозвучаха като проклятие. Изведнъж стана и впи очи в него, с опустошено от скръб лице. — Говори ми, Маппо. Кажи ми какво знаеш за пролята кръв.

Свел поглед към синьо-зеления под, треллът мълчеше. Чувствата се бореха в него. После въздъхна.

— Кои първи са натопили ръце в тази мръсна локва? Кой е пил дълбоко и с това се е преобразил, и как е въздействал отатаралът на този шип върху това превъплъщение? Икариум, тази кръв е омърсена…

— Маппо.

— Добре. Всяка пролята кръв, приятелю, притежава сила. Зверове, хора, най-малката птица, кръвта е жизнената сила, потокът на самата душа. В нея е заключено времето на живота, от начало до край. Тя е най-святата сила в съществуванието. Убийците, с кръвта на техните жертви, опетнила ръцете им, се хранят от тази сила, все едно дали го искат, или не. Мнозина се поболяват, други откриват нова жажда у себе си и така стават роби на насилието да убиваш. Рискът е ето в това: кръвта и силата й се омърсяват от неща като страх и болка. Потокът, усетил собствената си смърт, се стъписва, а шокът е като отрова.

— А за съдбата? — с натежал глас попита Икариум.

Маппо потръпна и без да откъсва очи от локвата, изшепна:

— Да. Режеш в самото сърце на проблема. Какво поемат всички върху себе си, щом такава кръв попие, просмуче се в душите им? Трябва ли на свой ред и над самите тях да бъде нанесена жестока смърт? Съществува ли някакъв всевластен закон, винаги стремящ се да изправи равновесието? Ако кръвта ни храни, какво на свой ред храни самата нея, обвързана ли е с неотменими правила, или е също толкова непостоянна като нас? Единствените същества ли сме на тази земя, свободни да злоупотребим с притежанията си?

— К’Чаин Че’Малле не са убили Соррит — каза Икариум. — Те нищо не са знаели за това.

— Но все пак това същество тук беше замръзнало, значи трябва да е било обкръжено от джагътския ритуал на Омтоуз Феллак — как биха могли К’Чаин Че’Малле да не са знаят за това? Трябва да са знаели, дори самите те да не са убили Соррит.

— Не, те са невинни, Маппо. Сигурен съм в това.

— Тогава… как?

— Разпятието. То е Черно дърво. От селението на Тайст Едур. От селението на Сянка, Маппо. В онова селение, както знаеш, нещата могат да са на две места едновременно, или нещо да започне на едно място, а да се прояви съвсем другаде. Сянката странства и не признава никакви граници.

— А, значи… това… е било пленено тук, привлечено от Сянка…

— Примамено от ледената магия на Джагът — но пролятата кръв, а навярно и отатарал, са се оказали твърде жарки за Омтоуз Феллак и така са разбили джагътското заклинание.

— Соррит е била убита в селението на Сянка. Да. Сега шаблонът, Икариум, става все по-ясен.

Блесналите, трескави очи на Икариум се приковаха в трелла.

— Готов си да обвиниш Тайст Едур?

— Кой друг в такава степен властва над Сянка? Не и малазанският претендент, който седи сега на трона!

Джагският воин не отвърна нищо. Тръгна покрай ръба на кървавата локва, сякаш търсеше следи по разкъртения под.

— Познавам тази Джагът. Разпознавам работата й. Безгрижието й в развихрянето на Омтоуз Феллак. Била е… обезумяла. Нетърпелива, гневна, уморена от безкрайните пътеки, които К’Чаин Че’Малле са използвали в усилията си да покоряват, да създадат колонии на всеки континент. Изобщо не се е интересувала от гражданската война, засегнала К’Чаин Че’Малле. Тези Късоопашати са бягали от собствените си ближни, за да потърсят убежище. Съмнявам се, че си е направила труда да задава въпроси.

— Мислиш ли, че тя знае какво се е случило тук? — попита Маппо.

— Не, иначе щеше да се е върнала. Възможно е да е мъртва. Толкова много вече са…

„Ох, Икариум, дано не преоткриеш никога това знание.“

Джагът спря и извърна глава.

— Аз съм прокълнат. Това е тайната, която вечно пазиш от мен, нали? Останали са… спомени. Фрагменти. — Вдигна ръка, като да обърше челото си, после я отпусна. — Изпитвам… ужасни неща…

— Да. Но те не са свързани с теб, Икариум. Нито с приятеля, който стои сега пред мен.

Все по-намръщеният поглед на Икариум разкъсваше сърцето на Маппо, но той нямаше да извърне очи, нямаше да изостави приятеля си в този ужасен миг.

— Ти си моят пазител — промълви Икариум. — Но тази защита не е каквото изглежда. Ти си на моя страна, Маппо, за да пазиш света. От мен.

— Не е толкова просто.

— Не е ли?

— Не. Тук съм, за да пазя приятеля, когото гледам сега, от… другия Икариум…

— Това трябва да свърши, Маппо.

— Не.

Икариум отново се обърна към дракона.

— Лед — промълви той. — Омтоуз Феллак. — Извърна се към Маппо. — Сега ще си тръгнем оттук. Тръгваме към Джаг Одан. Трябва да потърся родствениците си, Маппо. Своята кръв.

„Да ги помолиш за плен. Вечен лед, да те запечата завинаги, от всякакъв живот. Но те няма да се доверят на това. Не, те ще поискат да те убият. Гуглата да се разправя с теб. И този път ще са прави. Защото техните сърца не се боят от присъда и тяхната кръв… тяхната кръв е студена като лед.“

Шестнадесет гробни могили бяха издигнати на половин левга южно от Ю’Гатан, всяка сто разтега дълга и тридесет широка, и висока три човешки боя. Грубо издялани варовикови блокове и вътрешни колони, да крепят сводестите покриви, шестнадесет потънали във вечен мрак обиталища, приют за малазански кости. Наскоро прокопани, покрити с каменни плочи изкопи достигаха до тях от далечния град, понесли сметта на Ю’Гатан на гъсти, гъмжащи от рояци тлъсти мухи потоци. Чувствата едва ли можеше да се изразят по-ясно, помисли кисело Юмрук Кенеб.

Като се мъчеше да не обръща внимание на вонята, доколкото беше възможно, Кенеб подкара коня си към централната могила, увенчана преди с каменен монумент в чест на падналите за Империята. Статуята беше съборена, останал беше само широкият пиедестал. Сега на него стояха двама мъже и две кучета, всички извърнали лица към неравните, окъпани в бяло крепостни стени на Ю’Гатан.

Могилата на Дасем Ълтър и неговия Първи юмрук, която не държеше тленните останки нито на Дасем, нито на никой от охраната му, хора, паднали извън града преди толкова години. Повечето войници знаеха истината за това. Смъртно опасните за враговете легендарни бойци на Първия меч бяха погребани в небелязани гробове, за да бъдат опазени от оскверняване, а гробът на самия Дасем се смяташе, че трябва да е някъде извън Унта, на Кюон Тали.

„Сигурно празен.“

Кучето браничар, Бент, завъртя грамадната си глава и загледа Кенеб, който подкарваше коня си нагоре по стръмния склон. Кървясали очи, дълбоко хлътнали в плетеница от белези. Погледът им смрази малазанеца и за хиляден път му напомни, че само си е въобразявал, че се е сдружил с този звяр. Той трябваше да е умрял с Колтейн. Животното изглеждаше като скърпено от разнородни, неопределими части, едва смътно наподобяващи кучешка фигура. Изгърбени криви раменни мускули, врат, дебел колкото бедрото на възрастен мъж, безформена задница с буцеста плът и гръден кош, широк като на пустинен лъв. Под празните очи съществото беше само огромна челюст, с разкривена муцуна, трите останали кучешки зъба се виждаха дори когато свирепата уста на Бент беше затворена, понеже повечето кожа, която ги бе покривала, беше отпрана по време на Падането и нищо не я беше заместило. Едно откъснато ухо, другото зараснало сплескано на едната скула.

От опашката на Бент беше останало само чуканче и то не се заклати, щом Кенеб се смъкна от коня. Ако беше, Кенеб не изключваше възможността да се смае до смърт.

Краставото, приличащо на плъх хенджийско псе Роуч изприпка да подуши левия ботуш на Кенеб, след което клекна по дамски и се изпика обилно върху кожата. Малазанецът изруга, отстъпи и понечи да го изрита, но го спря дълбокото ръмжене на Бент.

При тази гледка Бойният главатар Гал се изсмя грубо.

— Роуч само претендира за правата си над тази купчина камъни, Юмрук. Гуглата знае, никой няма долу, за да бъде оскърбен.

— Жалко, че не можем да кажем същото за другите могили — отвърна Кенеб, докато сваляше ръкавиците си за езда.

— Е, това оскърбление е в нозете на гражданите на Ю’Гатан.

— Значи Роуч трябваше да прояви повече търпение, Боен главатар.

— Гуглата да ни вземе, човече, това е само едно проклето псе. Освен това, мислиш ли, че пикнята й скоро ще свърши?

„От мен ако зависеше, много повече неща щяха да й свършат.“

— Едва ли, признавам. У този плъх има повече гнусни течности, отколкото у бесен бик бедерин.

— Лоша диета.

Кенеб се обърна към другия мъж:

— Юмрук Темъл, адюнктата иска да разбере дали уикските съгледвачи са обиколили около града.

Младият воин вече не беше дете. Беше пораснал с цели две педи от Ейрън насам. Слаб, с остро като на сокол лице, с твърде много загуби, изпълнили като езера черните му очи. Воините от клана на Враната, които толкова бяха негодували срещу назначаването му за техен командващ, напоследък мълчаха. Приковал погледа си към Ю’Гатан, той не показа, че е чул думите на Кенеб.

„Все повече и повече заприличва на Колтейн според Гал.“ Кенеб благоразумно изчака.

Гал се окашля.

— По западния път се виждат следи от изселване, не повече от ден-два, преди да пристигнем. Половин дузина конни ветерани на Враната настояха да подгонят и избият бежанците.

— И къде са те сега? — попита Кенеб.

— Обоза пазят, ха!

Темъл проговори:

— Уведомете адюнктата, че всички порти са барикадирани. Прокопан е ров в основата на хълма, пресича пътните рампи от всички страни на дълбочина близо един човешки бой. Ширината на рова обаче е само два разтега — на врага явно не му е достигнало време.

Не му е достигнало време. Кенеб се учуди. С натиск над работниците Леоман можеше да изкопае много по-широк ров само за ден.

— Добре. Съгледвачите ви донесоха ли за някакви големи оръжия, качени по стените или на покривите на ъгловите кули?

— Направени от малазанците балисти, цяла дузина — отвърна Темъл, — поставени на равни интервали. Няма признаци за съсредоточаване.

— Ясно — изсумтя Кенеб. — Глупаво е да допускаме, че Леоман ще издаде слабите си според него участъци. И по стените има бойци?

— Да. Цели тълпи, всички реват закани към воините ми.

— И си показват голите задници — добави Гал и се обърна да се изплюе.

Роуч притича, подуши лъскавата храчка и я облиза.

Отвратен, Кенеб извърна очи и разхлаби каишката на шлема си.

— Юмрук Темъл, имате ли преценка къде може да е най-сигурният ни подстъп?

Темъл се извърна и го погледна безизразно.

— Имам.

— И?

— И какво, Юмрук? Адюнктата изобщо не се интересува от нашите мнения.

— Може би. Но аз поне държа да знам какво мислите.

— Забравяме портите. С помощта на морантски муниции правим пробив право в стената между кула и порта. От която и да е страна. Две страни ще е още по-добре.

— А как ще оцелеят сапьорите на лагер в подножието на стената?

— Щурмуваме през нощта.

— Доста е рисковано.

Темъл се намръщи, но не отговори.

Гал се обърна и изгледа Кенеб. На татуираното му на сълзи лице се изписа леко невярващо изражение.

— Започваме обсада, човече, не някакъв проклет от Гуглата танц на пеперуди.

— Знам. Но Леоман сигурно разполага с магове, а нощта няма да прикрие сапьорите от тях.

— Може да бъдат контрирани. От нашите магове. Но само си хабим приказките с тези неща. Адюнктата ще направи каквото тя реши.

Кенеб се обърна надясно и огледа огромния лагер на Четиринадесета армия, подреден така, че да отбие излаз, в случай че Леоман се окаже толкова глупав. Обкръжението трябваше да е предпазливо, добре премерено във времето начинание, проведено в течение на два или три дни. Обхватът на малазанските балисти на стените беше добре известен, тъй че там изненади нямаше да има. При все това развръщането в кръг около града щеше опасно да изтъни линиите им. Щяха да са им нужни предни постове, които да държат портите под око, и уикците на Темъл и сетите, както и хундрилските конни воини на Гал, разделени на отряди и на позиции така, че да реагират в случай, че Леоман ги изненада.

Юмрукът поклати глава.

— Ето това не разбирам. Флотът на адмирал Нок в момента плава към Лотал с пет хиляди морски пехотинци на борда, а щом Дужек принуди и последния град да капитулира, ще предприеме бърз марш, за да се присъедини към нас. Леоман не може да не разбира, че позицията му е безнадеждна. Не може да спечели, дори да ни измъчи. Все пак ще можем да задържим този клуп здраво стегнат около Ю’Гатан, докато чакаме подкрепления. С него е свършено. Защо тогава продължава да упорства?

— Да — отвърна Гал. — Трябваше да продължи да препуска на запад, чак до одана. Там никога нямаше да можем да го догоним и можеше да започне да гради отново, да привлича воини за каузата си.

Кенеб го погледна през рамо.

— Значи и теб те изнервя това, Главатарю.

— Решил е да ни пусне кръв, Кенеб. Преди да падне, иска да ни пусне кръв. — Махна рязко с ръка. — Още могили да обкръжат този прокълнат град. А той ще умре в бой и така ще се превърне в поредния мъченик.

— И тъй, избиването на малазанци е достатъчна кауза, за която да се сражават. Какво сме направили, че да заслужим това?

— Ранена гордост — отвърна Темъл. — Едно е да понесеш поражение на бойното поле, съвсем друго — да бъдеш съкрушен, когато на врага не му се е наложило дори да извади меч.

— Унизени бяха в Рараку — каза Гал. — Това е растящият рак в душите им. Не може да се изцери. Малазанците трябва да бъдат принудени да познаят болката.

— Това е нелепо — каза Кенеб. — Нима Кучешката верига не донесе достатъчно слава за кучите синове?

— Първата жертва на победените напомня за собствения им списък престъпления, Юмрук — отвърна Темъл.

Кенеб изгледа замислено младия мъж. Осиновеният от войската Гръб често беше в компанията на Темъл, а между странните си и несвързани хлапашки прозрения Гръб беше намекнал за слава, или може би за позор в бъдещето на Темъл. „Това бъдеще, разбира се, може да е утре. Освен това Гръб може да не е нищо повече от едно безпризорно дете с разстроен ум… добре, това не го вярвам, той като че ли знае твърде много. Ох, ако поне в половината от нещата, които казва, да имаше смисъл…“ Все едно, във всеки случай Темъл все пак успяваше да го стъписва с изявления, по-подходящи за ветеран.

— Добре, Юмрук Темъл. Вие какво бихте направили, ако бяхте на мястото на Леоман?

Мълчание, последвано от бърз поглед към Кенеб, подобие на изненада, изписано на скулестото лице. След миг безизразната маска се върна и Темъл сви рамене.

— Колтейн върви в сянката ти, Темъл — каза Гал и пръстите му пробягаха надолу по лицето му, сякаш в подобие на татуираните сълзи. — Виждам го непрекъснато…

— Не, Гал. Казвал съм ти го преди. Нищо не виждаш освен уикските нрави; всичко друго е плод на въображението ти. Колтейн ме отпрати, няма да се върне при мен.

„Все още те обсебва, Темъл. Колтейн те прати с Дюйкър, за да те опази жив, не за да те накаже или опозори. Защо не искаш да го приемеш?“

— Виждал съм много уикци — изръмжа в отговор Гал.

Това звучеше като стар спор. Кенеб въздъхна и тръгна към коня си.

— Някакви последни думи за адюнктата? Който и да е от вас? Няма? Добре. — Метна се на седлото и хвана юздите.

Браничарят Бент го гледаше с пясъчножълтите си мъртви очи. До него палето Роуч беше намерило кокал и се беше проснало по корем, изпънало крака, и го дъвчеше с безсмислената съсредоточеност, присъща на псетата.

Някъде по средата надолу по склона Кенеб изведнъж се досети откъде може да е този кокал. „Ритник, да, толкова здрав, че да отпрати тоя плъх право през портата на Гуглата.“

Ефрейтор Детсмел, Троутслитър и Уидършинс[1] седяха около играта „Нощви“, черните камъчета се въртяха в чашите и подскачаха по дъската. Ботъл спря при тях и попита:

— Къде ви е сержантът?

Детсмел вдигна очи и пак ги наведе към играта.

— Разбърква си боя.

— Каква боя?

— Далхонийците го правят — обясни Уидършинс. — Боя за смъртна маска.

— Преди обсада?

Троутслитър изсъска — трябваше да минава за смях, предположи Ботъл — и отвърна:

— Чухте ли го? Преди обсада. Много умно, Ботъл, много.

— Смъртна маска, идиот — рече Уидършинс. — Боядисва си я на лицето, когато мисли, че му предстои да умре.

— Страхотно поведение за сержант — изсумтя Ботъл и хвърли поглед наоколо. Другите двама войници от Девето отделение, Галт и Лоб, се дърлеха какво да пуснат в едно котле с вряща вода. И двамата държаха шепи билки и щом единият посегнеше да ги пусне вътре, другият му избутваше ръката и се опитваше да хвърли своите. Без да говорят. Над врящата вода. — Добре, Балсама откъде я намира тая боя?

— Има едно местно гробище, северно от пътя — рече Детсмел. — Оттам трябва да е според мен.

— Ако не го намеря, капитанът иска съвещание с всички сержанти в ротата. Привечер.

— Къде?

— Кошарата зад фермата южно от пътя, с хлътналия покрив.

Водата в котлето явно беше почти извряла, защото Галт и Лоб вече се дърлеха кой да налее още.

Ботъл продължи към следващия бивак. Завари сержант Моук — лежеше по гръб върху купчина походни одеяла. Фалариецът, с бронзова коса и брадат, чистеше едрите си зъби с рибешки гръбнак. Войниците му не се виждаха никакви.

— Сержант. Капитан Фарадан Сорт свиква съвещание…

— Чух. Не съм глух.

— Къде ти е отделението?

— Отидоха да клечат.

— Всички?

— Аз им готвих снощи. Имат слаби стомаси, нищо повече. — Оригна се и Ботъл го лъхна нещо, приличащо на гнили рибешки вътрешности.

— Гуглата да ме вземе! Къде си намерил да ловиш риба по тоя път?

— Не съм. Носех си я. Малко се беше поосмърдяла, верно, но нищо, с което да не се оправи един истински войник. Остана един черпак в котлето, да ти сипя ли?

— Не.

— Нищо чудно, че адюнктата е в беда, с цялата тая проклета армия от бъзливи ревльовци.

Ботъл го остави и продължи напред.

— Ей — подвикна зад гърба му Моук, — кажи на Фид, че басът ни си стои от мене.

— Какъв бас?

— Между него и мен, само това трябва да знаеш.

— Ясно.

Завари сержант Мозел да разглобява с отделението си един разнебитен фургон в канавката. Дървото го бяха струпали на една страна, Флашуит и Мейфлай вадеха пирони, нитове и клинове от протритите дъски, а Тафо и Уру Хела се бореха с една ос под бдителното око на сержанта.

Мозел погледна през рамо.

— А, Ботъл. Четвърто отделение на Фид, а? Ако търсиш Нефариас Бред, току-що го изтърва. Мъж исполин, феннска кръв трябва да има у него.

— Не за него, сержант. Ти видя ли го Бред?

— Е, аз не, току-що се върнах, но Флашуит…

Като чу името си, грубоватата жена вдигна глава.

— Чух, че преди малко бил тук. Ей, Мейфлай, с кой казаха, че минал тука преди малко?

— Кой?

— Нефариас Бред, дебела краво такава, за кой друг ще говорим?

— Не знам кой какво е казал. Слушах с половин ухо. Май беше Смайлс, Смайлс ли беше? Може и тя да е била. Все едно, би ми харесало да се повъргалям под одеялата малко с този мъж…

— Смайлс не е мъж…

— Не тя. За Бред говоря.

— Искаш ли да спиш с Бред?

Мозел пристъпи към него, присвил очи.

— Майтап ли си правиш с войниците ми, Ботъл?

— Никога, сержант. Само дойдох да кажа, че има съвещание…

— А, да, чух.

— От кого?

Мършавият мъж сви рамене.

— Не помня. Не ли все едно?

— Не е, ако означава, че само си губя времето.

— Нямаш време за губене? Ха, че какво те прави толкова изключителен?

— Тази ос не прилича на счупена.

— Кой е казал, че е счупена?

— Тогава защо разглобявате фургона?

— Толкова дълго му ядохме прахта, че просто си отмъстихме.

— А фургонджията къде е? Товарачите?

Флашуит се изсмя гадно.

Мозел отново сви рамене и посочи по-надолу в канавката. Четирима души, вързани и със запушени уста, лежаха в жълтата трева.

Двете отделения на сержанти Соублоун и Тъг се бяха събрали на среща по борба между Солтлик и Шортноус, видя Ботъл, след като си проби път с лакти за по-добра гледка. Хвърляха монети и те пухваха в прахта на пътя, докато двамата тежки пехотинци се напъваха и пъшкаха във възел от сплетени ръце и крака. Кръглото червендалесто лице на Солтлик би потно и изцапано с прах, с неизменната кравешка, безразлична и неразбираща физиономия. Той примигваше бавно и като че ли се беше съсредоточил в дъвченето на нещо.

Ботъл сръга Толс, войника вдясно от него.

— За какво се бият?

Толс го изгледа отвисоко, тънкото му бледо лице потръпна в гримаса.

— Елементарно. Две отделения, маршируващи в крак едно зад друго, после другото пред онова, което е било отпред преди, доказващи, че митичното бойно другарство не е нищо повече от епичен подбудител за лоша поезия и кръчмарски песни, съчинени, за да радват индивиди с два пръста чело, накратко — лъжа. Кулминираща накрая в тази жалка проява на животински инстинкти…

— Солтлик отхапа ухото на Шортноус — прекъсна го ефрейтор Рийм, застанал отляво на Ботъл.

— О! Това ли дъвче?

— Аха. И не бърза много при това.

— Тъг и Соублоун знаят ли за капитанското заседание?

— М-да.

— Значи Шортноус се остави да му отрежат носа, а вече е и с едно ухо.

— Аха. На всичко е готов, само да си навреди на лицето.

— Той ли е дето се оженил миналата седмица?

— Аха. За оная Хамо, ей там. Залага срещу него. Все едно, както чух, не лицето му обожава, ако ме разбираш.

Ботъл погледна ниския хълм от северната страна на пътя, на който стърчаха двайсетина ниски криви дървета гулдинда, и попита:

— Това там ли е старото гробище?

— На такова прилича. Що?

Без да отговори, Ботъл се провря обратно през тълпата и тръгна към гробището. Намери сержант Балм — Балсама — в една яма на гробищни крадци. Беше намазал лицето си с пепел, издаваше някакъв странен монотонен носов звук и подскачаше в кръг.

— Сержант, капитанът свиква съвещание…

— Млък! Зает съм.

— По залез-слънце, в кошарата…

— Прекъснеш ли далхонийска погребална песен, и ще познаеш проклятия за вечни времена, над цялото ти потомство. Космати старици ще ти краднат децата и децата на децата ти, и ще ги секат, и ще ги варят със зеленчуци и грудки, и с няколко драгоценни щипки шафран…

— Приключих, сержант. Заповедта е предадена. Довиждане.

— … и далхонийски магьосници със змийски гирлянди ще лягат с жена ти, и ще ражда отровни чървища, покрити с кървава черна коса…

— Продължавай така, сержант, и ще направя кукла от…

Балсама изскочи от дупката, опулил очи.

— Зъл човек! Махни се от мен! Нищо не съм ти направил! — Завъртя се и хукна, кожите от газела заплющяха зад него.

Ботъл се обърна и почна дългия си път обратно към лагера.

Завари Стрингс да сглобява арбалета си, Кътъл го наблюдаваше с жаден интерес. От едната им страна имаше сандък морантски муниции, отворен. Гранатите лежаха вътре като костенурчи яйца, загърнати в меки парцали. Другите от отделението стояха по-настрана и ги попоглеждаха изнервено.

Сержантът вдигна очи.

— Ботъл, намери ли ги всички?

— Аха.

— Добре. Е, как се държат другите отделения?

— Просто страхотно — отвърна Ботъл. Погледна другите, оттатък огнището. — Какъв е проблемът? Ако тоя сандък гръмне, ще срине стената на Ю’Гатан оттук, да не говорим какво ще остане от цялата Четиринадесета.

Смутени физиономии. Корик изсумтя и се надигна, преднамерено небрежно.

— Аз вече си седях тука. После Тар и Смайлс допълзяха да се скрият в сянката ми.

— Лъже — обади се Смайлс. — Освен това, Ботъл, ти защо пожела доброволно да разнесеш заповедта на капитана?

— Защото не съм глупав.

— Виж ти? — рече Тар. — Да, ама вече се върна, нали?

— Мислех, че вече ще са привършили. — Пропъди с ръка една забръмчала пред лицето му муха, после отиде и седна край огнището, отсам вятъра. — Е, сержант, какво мислиш, че ще каже капитанът?

— Сапьори и щитове — изръмжа Кътъл.

— Щитове ли?

— Аха. Ние ситним ниско приведени, а останалите ни покривате с щитове от всички стрели и камъни, докато зареждаме мините, после, който е останал, тича обратно колкото може по-бързо, и пак няма да е достатъчно бързо.

— Еднопосочна разходка, викаш.

Кътъл се ухили.

— По-сложно ще е от това — рече Стрингс. — Надявам се.

— Тя я кара без заобикалки.

— Може би, Кътъл. Може би не. Ще й се повечето й армия още да диша, преди да е улегнала прахта.

— Минус няколкостотин сапьори. То пък голямата работа.

— Бездруго доста сме оредели — отвърна Стрингс. — Няма да иска да ни харчи.

— Това ще е първото за Малазанската империя.

Сержантът го изгледа.

— Знаеш ли какво, Кътъл, защо не вземеш да се убиеш още сега и да се свърши?

— Забрави. Искам да ви отведа с мен до един, жалки натегачи.

Сержант Геслер и отделението му си вдигаха бивака наблизо. Ефрейтор Сторми не беше с тях, забеляза Ботъл. Геслер се приближи и подметна:

— Как е, Фид?

— Калам и Бързака върнаха ли се?

— Не. Продължиха. Със Сторми.

— Продължиха? Къде?

Геслер клекна срещу Стрингс.

— Да речем просто, че наистина се радвам да видя грозното ти лице, Фид. Може да успеят да се върнат, може да не успеят. Ще ти кажа по-късно. Прекарах сутринта с адюнктата. Имаше много въпроси.

— За какво?

— За онова, дето ще ти го кажа по-късно. Значи си имаме нов капитан, а?

— Фарадан Сорт.

— Корелри?

Стрингс кимна.

— Стояла е на Вала, така смятаме.

— Значи може да понесе шамар.

— И после да шамароса, да.

— Е, ами страхотно.

— Иска всички сержанти на заседание довечера.

— Мисля да се върна да отговоря на още няколко въпроса на адюнктата.

— Не можеш вечно да отбягваш срещите с нея, Геслер.

— Тъй ли? Само гледай. И къде са преместили капитан Кайндли?

Стрингс сви рамене.

— В някоя рота, където имат нужда да ги приведат във форма, предполагам.

— Ние нямаме ли?

— По-трудно е да ни стреснат от повечето в тази армия, Геслер. Все едно, мисля, че вече е вдигнал ръце от нас. Не съжалявам, че жалкото копеле се махна. Заседанието довечера сигурно ще е за това, което ще правим в обсадата. Освен ако не иска само да ни губи времето с някоя вдъхновяваща тирада.

— За славата на Империята — каза с гримаса Геслер.

— За възмездие — подхвърли Корик, докато навързваше фетиши по широкия колан за меча.

— Възмездието е славно, стига ние да го нанасяме, войник.

— Не е — каза Стрингс. — Гадна работа е, както и да го погледнеш.

— Отпусни, Фид. Казах го на шега. Почти де. Толкова си се стегнал, че човек да помисли, че сме тръгнали на обсада или нещо такова. Впрочем, защо няма тука няколко Ръце на Нокътя да свършат мръсната работа? Знаеш там, проникват в града и двореца, забият ножа на Леоман и се свършва. Защо трябва да ни забъркват в истински бой? Що за империя сме станали напоследък?

Дълго никой не проговори. Ботъл гледаше сержанта си. Стрингс уж проверяваше обтягането на арбалета, но не беше трудно да се види, че мисли.

— Ласийн им е стегнала юздите — каза Кътъл. — Много здраво.

Геслер изгледа намръщено сапьора.

— Такъв ли е слухът, Кътъл?

— Един от многото. Какво знам аз? Може да е надушила нещо.

— Ти със сигурност си надушил — измърмори Стрингс, докато оглеждаше пълнителя за стрелите.

— Само, че на няколкото роти ветерани, дето още са в Кюон Тали, им е заповядано да заминат в Унта и град Малаз.

Най-сетне Стрингс вдигна глава.

— Град Малаз ли? Че защо там?

— Слухът не беше чак толкова подробен, сержант. Само къде, не защо. Все едно, явно става нещо.

— И откъде го научи всичко това? — попита го Геслер.

— От оная, новата сержантка, Хелиан, от Картуул.

— Пияната?

— Същата.

— Изненадан съм, че изобщо е забелязала нещо — отбеляза Стрингс. — Какво я е докарало тука?

— Виж, за това не иска да говори. На неподходящото място, в неподходящия момент, предполагам, ако се съди по това колко кисела й става физиономията, щом се повдигне въпросът. Все едно, отишла в Малаз, после тръгнала с транспортните в Нап, оттам — в Унта. И никога не изглежда толкова пияна, че да не може да държи очите си отворени.

— Опитваш ли се да й пуснеш ръка, Кътъл?

— Доста е млада за мен, Фид, но човек може да направи и по-лошо.

— Жена със замъглен поглед — изсумтя Смайлс. — Това май е най-доброто, на което можеш да се надяваш, Кътъл.

— Когато бях още хлапе — каза сапьорът, пресегна се и взе една граната — „острилка“, забеляза с тревога Ботъл, щом Кътъл почна да я подхвърля във въздуха и да я хваща с една ръка — всеки път, щом кажех нещо неуважително за по-добрите от мен, баща ми ме водеше зад къщата и ме пердашеше до несвяст. Нещо ми подсказва, Смайлс, че татенцето ти е било твърде снизходително към дъщеричката си.

— Само се опитай, Кътъл, и ще ти забия ножа в окото.

— Ако бях татенцето ти, Смайлс, отдавна щях да съм се самоубил.

Тя пребледня, макар че никой друг като че ли не го забеляза, тъй като всички следяха гранатата.

— Остави го това — каза Стрингс.

Кътъл вдигна иронично вежди, усмихна се и върна острилката в сандъка.

— Както и да е, Хелиан май си е намерила способен ефрейтор, което ми говори, че преценява добре, нищо че брендито го пие като вода.

Ботъл се надигна.

— Виж, за нея забравих. Къде им е бивакът, Кътъл?

— Близо до фургона с рома. Но тя вече знае за заседанието.

Ботъл хвърли поглед към сандъка с мунициите.

— Тъй ли? Е, аз ще се поразходя малко из пустинята.

— Не се отдалечавай много — каза сержантът. — Някои от воините на Леоман може да дебнат.

— Добре.

Скоро се озова при мястото, определено за срещата. Точно зад срутената постройка имаше обрасло с трева сметище — туфи жилава пожълтяла трева покриваха голямото колкото гробна могила изкуствено хълмче. Наоколо не се виждаше никой. Ботъл тръгна бавно натам, звуците от войнишкия лагер заглъхнаха зад него. Беше късно следобед, но вятърът си оставаше зноен като дъх от пещ.

Останки от зид и темели, строшени идоли, прогнили греди, животински кости и счупени грънци. Ботъл се заизкачва по ниския склон. Най-пресният пласт изхвърлени парчетии не убягна от погледа му — керамика в малазански стил, груба, с черна глазура, фрагменти с най-обичайните мотиви: смъртта на Дасем Ълтър пред Ю’Гатан, императрицата на трона й, Първите герои и кюонският пантеон. Местният стил, беше го виждал в селата, през които бяха минали, бе много по-изящен, издължен, с кремава или бяла глазура по шийките и ръбовете и бледочервено по тялото, украсен с пълноцветни, реалистични образи. Ботъл спря, щом видя един такъв фрагмент, счупена делва, на която бе нарисувана Кучешката верига. Вдигна я и изтри прахта. Виждаше се част от Колтейн, прикован на дървения кръст, с кръжащия отгоре рояк черни врани. Под него — мъртви уикци и малазанци, и куче браничар, пронизано с копие. Мраз полази по гръбнака му и той пусна чирепа.

На върха на могилата постоя дълго, загледан в проточилия се по пътя и от двете му страни лагер на малазанската армия. Ездач, бавно подкарал по пътя да отнесе поредните съобщения и донесения; лешояди, хищни черни пеперуди и ризани, кръжащи като орляци мухи над трупове.

Ужасно мразеше поличбите.

Развърза шлема си, смъкна го и избърса потта от челото си, после се обърна към одана на юг. Някога плодородна земя навярно, но отдавна превърнала се в пустош. Струваше ли си да се воюва и да се умира за нея? Не, но пък едва ли имаше много неща, за които да си струва да умреш. За войника до теб може би — неведнъж му го бяха казвали стари ветерани, за които не беше останало нищо освен това съмнително другарство. Такива връзки можеше да се породят само от отчаяние, от затварянето на духа само в онова едва удържимо и жалко пространство, запълнено с неща и хора, които могат да са важни за теб. За всичко друго — чисто безразличие, изкривено понякога до злост и омраза.

„Богове, какво правя тук?“

Май не си струваше да се лута по обърканите пътеки на живота. Ако не се брояха Кътъл и сержантът, отделението беше съставено от хора не по-различни от него. Млад, жаден да намери място, на което да стъпи, което да не изглежда така изолирано и самотно, или да се изпълни с фалшива гордост, която да прикрие крехкото и ранимо „аз“ отвътре. Но всичко това не бе изненада. Младостта е стремглава дори когато ти се струва мудна, бездейна, задушаваща. Обичаше чувствата да са крайни, да се опива с най-огнените подправки, толкова, че гърлото да пламне и пламъкът да стигне до сърцето. Бъдещето не беше нещо, в което да нахлуеш съзнателно — беше просто мястото, където накрая се озоваваш ненадейно, пребит, изтощен и учуден как, в името на Гуглата, си стигнал там. Добре. Това можеше сам да го разбере. Нямаше нужда ехото от безкрайните съвети на баба му да шепне из мислите му.

Стига, разбира се, този глас наистина да беше бабиният. Започнал бе да подозира, че не е.

Спусна се откъм южната страна на сметището. Съсухрената земя тук в основата беше разровена, открил се беше много по-стар пласт изхвърлен боклук — чирепи с червена глазура, с избелели изображения на колесници и сковани фигури, с пищни прически и боравещи със странни оръжия със закривени остриета. Огромните делви за зехтин, обичайни за този район, бяха съхранили тези стари форми, вкопчени в почти забравена древна традиция, сякаш изгубеният вече златен век е бил нещо по-различно от днешния.

Това, виж, бяха наблюдения на баба му. Тя нищо добро не можеше да каже за Малазанската империя, но още по-малко — за Унтската конфедерация, за Лигата на Ли Хенг и за всички други деспотични управници от предимперските времена на Кюон Тали. Преживяла беше като дете всички войни между Итко Кан и Каун Пор, после Сетската вълна, Уикските преселения, опита за Кюонска хегемония. „Само кръв и глупост — казваше обикновено. — Само бутат и дърпат. Старите, с техните амбиции, и младите, с техния жаден, безумен фанатизъм. Императорът поне сложи край на всичко това — ножа в гърба на ония побелели тирани и далечни войни за младите фанатици. Не е право, но кога ли нещо е било право. Не е право, казвам, но е по-добре от най-лошото, а аз най-лошото го помня.“

И ето го него сега, в разгара на една от онези далечни войни. Но никакъв фанатизъм не беше имало в мотивите му. Не, нещо много по-жалко. Отегчението е жалко оправдание за каквото и да било. По-добре да вдигнеш високо някой ярко пламтящ факел на праведността, колкото и да е подвеждащо и елементарно.

„Кътъл говори за възмездие. Но просто се опитва да ни пробута нещо твърде очевидно, а ние не се изпълваме със справедлива ярост, както се очаква.“ Не можеше да е сигурен, но тази армия му се струваше объркана и отчаяна. Самото й ядро сякаш беше празно, очакваше да бъде запълнено, а Ботъл се боеше, че няма да чака вечно.

Седна и подхвана безмълвните си призовавания. Много скоро няколко гущерчета запълзяха към него по прашната земя. Два ризана се настаниха на дясното му бедро, отпуснали криле. Паяк, голям колкото конско копито и с цвета на зелено стъкло, скочи от един камък наблизо и кацна, лек като перце, на коляното му. Той огледа разноликата си компания и реши, че ще свърши работа. Няколко жеста, погалване с пръсти, мълчаливи заповеди и слугите бързо се пръснаха, запътени всички към кошарата, където капитанът щеше да се обърне към сержантите си.

Добре беше да знае човек колко широко ще се разтвори портата на Гуглата при първия щурм.

И в този момент се появи нещо друго.

Внезапна пот изби по кожата на Ботъл.

Появи се от знойната омара над равнината. Движеше се като животно — плячка, не хищник, с всяка нейна предпазлива, бдителна стъпка — гладка тъмнокафява козина, лице много повече човешко, отколкото маймунско, изразително, или поне с намек за изразителност, защото погледът, който прикова в него, бе изпълнен с неописуемо любопитство. Висока бе колкото Ботъл, тънка, но с натежала гръд, с издут корем. Боязливо пристъпи още по-близо.

„Тя не е истинска. Дух, привидение. Спомен, изникнал от прахта на тази земя.“

Видя я как се наведе, гребна шепа пясък и я хвърли по него със силен нечленоразделен лай. Пясъкът не го достигна, няколко камъчета отскочиха от ботушите му.

„А може би аз съм привидението, не тя. В очите й се чете удивлението от това да се изправиш лице в лице срещу бог или демон.“ Вдигна очи над рамото й и видя зад нея савана, обрасла с гъсти треви, с горички и дим от горски пожар някъде в далечината. Нищо от онова, което трябваше да е. Само каквото е било някога, преди много време. „О, духове, защо не ме оставите на мира?“

Беше го преследвала. Преследвала ги беше всички. Цялата армия. Беше могла да я подуши, да види следите от преминаването й, навярно дори да чуе далечното дрънчене на метал и скърцането на дървени колелета, търкалящи се по огладените ръбове на камъните по пътя. Тласната от страха и удивлението, без да разбира как бъдещето може да отекне назад до нейния свят, в нейното време. Без да разбира? Какво пък, той също не можеше да го разбере. „Все едно че всичко е настояще, все едно че всички мигове съществуват ведно. И ето ни нас, двамата, лице в лице, и двамата твърде невежи, за да можем да отделим своята вяра, своя начин да виждаме света — и затова ти виждаме всички, наведнъж, и ако не внимаваме, това ще ни подлуди.“

Но нямаше връщане назад. Просто защото назад не съществуваше.

Остана седнал, когато тя се доближи: бъбреше вече на някакъв странен, гърлен език, изпълнен с цъкания и паузи. Посочи корема си, прокара показалеца по него, все едно рисуваше фигура по мъхестата, малко по-светла козина.

Ботъл кимна. „Да, носиш дете. Това поне го разбирам. Но все пак какво общо има това с мен?“

Тя отново хвърли пясък по него, повечето го удари под гърдите. Той махна с ръка да разпръсне облака пред очите си.

Изненадващо бърз скок напред, и тя го стисна за китката, придърпа ръката му и притисна дланта му към корема си.

Той срещна очите й и това, което видя в тях, го разтърси до дъно. Това същество не беше лишено от разум. Ерес’ал. Копнежът в тези тъмни, изумително красиви очи го замая.

— Добре — прошепна й и бавно отпрати сетивата си да търсят в утробата, в духа, който растеше в нея.

„За всяка трябва да се появи отговор. Нейният враг, нейният противобаланс. Тук, в утробата на тази Ерес’ал, има такъв отговор. На една далечна мерзост, на покварата на невинен някога дух. Невинността трябва да се прероди. И все пак… толкова малко успявам да видя… не е човешки, дори не е от този свят, освен онова, което самата Ерес’ал е привнесла в брачния съюз. Значи натрапник. От друго селение. Селение, лишено от невинност. За да ги направи част от този свят, един от техния вид трябва да бъде роден… по този начин. Кръвта им трябва да бъде привлечена в кръвния поток на този свят.“

Но защо Ерес’ал? „Защото… богове подземни… защото тя е последното невинно същество, последният невинен предтеча на нашия род. След нея… започва деградацията на духа. Изместването на перспективата, отделянето от всичко друго, очертаването на граници… в земята, начинът, по който умът гледа. След нея има само… след нея сме само ние.“

Това осъзнаване — това разпознаване — беше опустошително. Ботъл отдръпна ръката си. Но беше много късно. Знаеше вече твърде много неща. Бащата… Тайст Едур. Детето, което щеше да се роди… единственият чист кандидат за нов Трон на Сянка — трон, властващ над изцерено селение.

И щеше да има толкова много врагове. „Толкова много…“

— Не — промълви той на съществото и поклати глава. — Не можеш да се молиш на мен. Не трябва. Аз не съм бог. Аз съм само…

„И все пак… за нея трябва да изглеждам точно това. Видение. Тя е търсачка на духове и едва го съзнава. Лута се, също както се лутаме всички ние, но вътре в нея има някаква… увереност. Надежда. Богове… вяра.“

Унизен неизразимо, изпълнен със срам, Ботъл се отдръпна, запълзя по склона на могилата, сред отломките на цивилизация, сред чирепи и парчета хоросан, сред ръждясали парчета метал. Не, не го искаше това. Не можеше да побере в себе си тази… тази потребност у нея. Не можеше да бъде нейната… нейната вяра.

Тя се приближи, ръцете й го стиснаха за врата, повлече го назад, оголи зъби и го разтърси.

Неспособен да си поеме дъх, Ботъл се замята безпомощно в ръцете й.

Тя го пусна, възседна го и вдигна свитите си в юмруци ръце, готова сякаш да го пребие.

— Искаш да бъда твоят бог? — изхриптя задъхано той. — Добре тогава! Нека бъде по твоему! — Взря се в очите й; вдигнатите високо юмруци бяха обрамчени от ярка, ослепителна слънчева светлина.

„Нима така се чувства един бог?“

Свиреп блясък, като от излязъл от ножницата меч, жаден съсък на желязо изпълни главата му. Пламенен зов и…

И той примига, зяпнал в пустото небе, легнал на голия сипей. Беше изчезнала, но той още усещаше ехото от тежестта й върху бедрата си — и ужасната си ерекция, разбира се.

Юмрук Кенеб влезе в шатрата на адюнктата. Масата за карти беше сглобена и на нея бяха разгънали картата на Ю’Гатан, доставена преди седмица от конник от Воинството на Едноръкия. Версия на схолар, нарисувана скоро след падането на Дасем. От едната страна на Тавори стоеше Тене Баралта, скицираше бързо по пергамента и говореше:

— … преукрепени тук и тук, в малазанския стил, с подводни колони и укрепващи скоби. Инженерите са открили, че под тези улици има лабиринт от кухини, стари помещения, полузаровени улици, кладенци и коридори в стената. Всичко би трябвало да е заравнено, но повече от един век строителство в мащаби, съперничещи на възможното в днешно време. Очевидно това им е създало проблеми, поради което са вдигнали ръце при четвъртия бастион.

— Разбирам — каза адюнктата. — Но както вече заявих, Юмрук Баралта, възможността да се щурмува Четвърти бастион не ме интересува.

Разочарованието му не убягна на Кенеб, но той задържа езика си зад зъбите, само пусна парчето креда и отстъпи от масата.

В единия ъгъл седеше Юмрук Блистиг, изпружил крака в поза, граничеща с неподчинението.

— Юмрук Кенеб — каза хладно Тавори, без да откъсва очи от картата, — срещнахте ли се с Темъл и с Боен главатар Гал?

— Темъл докладва, че градът е евакуиран — изход за гражданите по пътя към Лотал. Явно Леоман се готви за дълга обсада и не държи да храни никого освен войниците си и поддържащия персонал.

— Иска да си осигури пространство за маневриране — заговори Блистиг от мястото си. — Паниката по улиците би му попречила. Това е съвсем ясно, Кенеб.

— Подозирам, че много не ни е достатъчно ясно — каза Тене Баралта. — Изнервен съм, адюнкта. От цялата тази проклета ситуация. Леоман не дойде тук, за да защити последния бунтовнически град. Не дойде, за да защити последните вярващи — в името на Седемте Свети, той ги е прогонил от собствените им домове, от собствения им град! Не, Ю’Гатан му трябва тактически и точно това ме тревожи, защото не виждам никаква логика.

— Темъл каза ли нещо друго, Кенеб? — попита невъзмутимо адюнктата.

— Имаше идеи за нощна атака. Със сапьори, да съборят сектор от стената. Предполага се, че след това трябва да нахлуем със сила в този пролом, да ударим дълбоко в сърцето на Ю’Гатан. Да се врежем достатъчно навътре, за да можем да изолираме Леоман в двореца на Фалада…

— Твърде рисковано — изсумтя Тене Баралта. — Тъмнината няма да прикрие сапьорите от маговете му. Ще ги избият…

— Рисковете са неизбежни — каза Тавори.

Кенеб повдигна вежди.

— Темъл каза същото, адюнкта, когато обсъждахме опасността.

— Тене Баралта — продължи след малко Тавори, — вие получихте указания за разположението на частите ви. Най-добре е да започнете приготовленията. Говорих пряко с капитан Фарадан Сорт какво ще се иска от нея и отделенията й. Няма да губим време за това. Ще се задействаме тази нощ. Юмрук Кенеб, вие останете, моля. Останалите сте свободни.

Кенеб изгледа Блистиг и Баралта, докато напускаха. Многото дребни знаци — стойката, отпуснатите рамене, скованата им походка — говореха недвусмислено за дълбочината на деморализацията им.

— Командването не произтича от консенсус — заговори адюнктата с твърд тон. — Аз давам заповедите, а офицерите ми трябва да им се подчинят. Би трябвало да изпитат облекчение, че е така, защото цялата отговорност пада върху мен и само върху мен. Никой друг няма да е длъжен да отговаря пред императрицата.

Кенеб кимна.

— Както кажете, адюнкта. Но вашите офицери все пак се чувстват отговорни. За войниците си…

— Много от които ще умрат рано или късно на някое бойно поле. Може би дори тук, в Ю’Гатан. Това е обсада, а обсадите са кървави. Не разполагам с лукса да ги уморя от глад. Колкото по-дълго се съпротивлява Леоман, толкова по-голям е рискът Седемте града да пламнат отново. Двамата с Върховен юмрук Дужек сме напълно съгласни за това.

— Тогава защо не приехте предложението му за повече войска, адюнкта?

Тя помълча няколко мига, след което отвърна:

— Наясно съм с чувствата, ширещи се из тази армия. Никой, изглежда, не съзнава истинското състояние на Воинството на Едноръкия.

— Истинското състояние?

Тя пристъпи към него.

— Не е останало почти нищо, Кенеб. Ядрото — самото сърце — на Воинството на Едноръкия — не съществува.

— Но… Адюнкта, той получи попълнения, нали?

— Загубеното не може да се замени. Новобранци: дженабарийци, натийци, половината гарнизон на Пейл, о, ако съдиш по ботушите им, са непокътнати, окомплектовани са напълно, но, Кенеб, разбери следното: Дужек е прекършен. Както и Воинството му.

Потресен, Кенеб развърза шлема си, смъкна го от главата си и прокара ръка през сплъстената си потна коса.

— Гуглата да ни вземе, последната велика имперска армия…

— Вече е Четиринадесета, Юмрук.

Той я зяпна.

Тавори закрачи покрай масата.

— Разбира се, Дужек предложи, защото той е… ами, Дужек. Освен това рангът на Върховен юмрук го задължава. Но той — те — са пострадали достатъчно. Задачата им сега е да направят така, че имперското присъствие да се почувства — и ние всички трябва да се молим на боговете духът им да не бъде подложен на изпитание, от никого.

— Значи затова бързате толкова.

— Леоман трябва да бъде свален. Ю’Гатан трябва да падне. Тази нощ.

Кенеб помълча дълго, после попита:

— Адюнкта, защо ми го казвате това?

— Защото Гамът е мъртъв.

„Гамът? О, разбирам.“

— А Т’амбър тук никой не я уважава. Докато… — погледна го със странно изражение — вас — да.

— Искате от мен да уведомя другите Юмруци?

— За Дужек ли? Това го решете сам, но ви съветвам, Юмрук, наистина помислете добре, преди да стигнете до такова решение.

— Но те трябва да го чуят! Така поне ще разберат…

— Мен? Ще разберат мен? Може би. Но това не е най-важното в случая.

Не я разбра. Не веднага. После го осъзна, постепенно.

— Вярата им. Вярата, че зад вас, зад Четиринадесета, е Дужек Едноръкия. Докато вярват, че той стои зад нас и е готов да тръгне в марш на помощ, ще правят каквото заповядате. Не искате да им го отнемете, но с мълчанието си обричате самата себе си, обричате почитта, която би трябвало да хранят към вас…

— При условие, че такава почит ще ми бъде оказана, Юмрук, а не съм убедена в това. — Върна се при масата с картата. — Решението е ваше, Юмрук.

И заоглежда картата. Кенеб заключи, че са го освободили, и напусна шатрата.

Усети, че му прилошава. Воинството… прекършено? Само нейна преценка ли беше това? Може би Дужек просто беше уморен… все пак кой можеше да знае? Бързия Бен, но той не беше тук. Нито онзи убиец, Калам Мекхар. Оставаше само… добре, един човек. Спря пред шатрата, погледна къде е слънцето. Може би все още имаше време, преди Сорт да заговори на всички, стига да побързаше.

Забърза към лагера на морските пехотинци.

— Какво искате да кажа, Юмрук?

Сержантът беше подредил пред себе си половин дузина тежки метални стрели. Вече беше затегнал „острилки“ на две от тях и се залавяше с третата.

Кенеб зяпна глинената топка — гранатата — в ръцете на Стрингс.

— Не знам. Но бъди откровен.

Стрингс остави работата си и погледна през рамо към отделението си, присвил очи.

— Адюнктата не се надява на подкрепления, ако нещата тръгнат зле? — Каза го тихо.

— Точно това е, сержант. Не ги очаква.

— Значи смята, че Дужек е изчерпан — каза Стрингс. — Както и Воинството. Това ли смята?

— Да. Познаваш Бързия Бен, а Върховният маг в края на краищата беше там. При Корал. Няма го тук, за да го попитам, затова питам теб. Права ли е адюнктата?

Той пак почна да пристяга гранатата към върха на стрелата.

Кенеб зачака.

— Май грешно съм преценил адюнктата — промърмори сержантът.

— В какъв смисъл?

— По-добре разчита знаците, отколкото си мислех.

„Кълна се в ташаците на Гуглата, не исках да чуя точно това.“

— Добре изглеждаш, Гъноуз Паран.

— Дължи се на новия ми спокоен живот, Апсалар — отвърна той с кисела усмивка.

Моряците по палубата се развикаха, щом търговския кораб свърна към залива на Кансу, приглушените крясъци на чайки придружаваха скърцането на въжета и дърво. Хладен бриз се понесе в соления въздух и лъхна от кръглия прозорец на каютата от левия борд с мирис на бряг.

Апсалар изгледа седящия срещу нея мъж и отново затърка с пемза дръжката на един от ножовете си за близък бой. Лъскавото дърво изглеждаше добре, но беше много хлъзгаво в потна длан. Тя обикновено използваше кожени ръкавици, но никога не вреди човек да предвиди по-малко съвършени ситуации. За един убиец идеалната ситуация е да избере кога и къде да стане боят, но подобни луксове не са гарантирани.

— Виждам, че си методична както винаги, Апсалар — каза Паран. — Макар че сега поне лицето ти е по-одухотворено. Очите ти…

— Твърде много си бил в морето, капитане.

— Вероятно. Все едно, вече не съм капитан. Войнишкият ми срок изтече.

— Съжаления?

Той сви рамене.

— Доста. Така и не бях с тях там, където исках да бъда. До самия край, а тогава… е, тогава вече беше много късно.

— Може и да е било за добро — каза Апсалар. — По-малко си… опетнен.

— Странно, как Подпалвачите на мостове означават различни неща за нас. Спомени и перспективи. Съвсем добре ме приеха оцелелите…

— Оцелелите. Да, винаги има оцелели.

— Пикър, Анци, Бленд, Малът, някои други. Сега са съдържатели на „Кръчмата на К’рул“, така се казва вече.

— „Кръчмата на К’рул“?

— Старият храм, посветен някога на този Древен бог, да. Обитаван е от духове, разбира се.

— Повече, отколкото си даваш сметка, Паран.

— Съмнявам се. Доста научих, Апсалар, за много неща.

На левия борд отекнаха тежки стъпки — пристанищният патрул беше дошъл за таксата за акостиране. Изплющяха въжета. Разнесоха се още гласове.

— К’рул изигра много активна роля срещу Панион Домин — продължи Паран. — Оттогава присъствието ме притеснява все повече — Старите богове са се върнали в играта…

— Да, вече каза нещо в тази връзка. Противопоставят се на Сакатия бог и не виждам нищо лошо в това.

— Дали? Понякога съм убеден… друг път… — Поклати глава и стана. — Спираме. Трябва да уредя някои неща.

— Какви неща?

— Коне.

— Паран.

— Да?

— Ти сега… възнесъл ли си се?

Очите му се разшириха.

— Не знам. Всичко го чувствам като преди. Признавам, дори не съм сигурен какво е възнесението.

— Означава, че е по-трудно да бъдеш убит.

— Защо?

— Натъкнал си се на сила, от лично естество, а с това и… хм, силата привлича сила. Винаги. Не от обичайното естество, а природна сила, сливане на енергии. Започваш да виждаш нещата различно, да мислиш различно. А останалите те забелязват — това обикновено е лошо, между другото. — Тя въздъхна, изгледа го и продължи: — Може би не е нужно да те предупреждавам, но ще го направя. Внимавай, Паран: от всички земи в този свят има две, по-опасни от всички други…

— Твое знание ли е това, или на Котильон?

— На Котильон — за едната, мое — за другата. Все едно, предстои ти да стъпиш и на двете. Седемте града, Паран, не е здравословно място за пребиваване. Особено за асцендент.

— Знам. Усещам го… онова, което витае там, с което трябва да се справя.

— Намери някой друг, който да се бие заради теб, ако е възможно.

Той присви очи.

— Е, това вече си е чисто неверие.

— Аз те убих някога…

— И беше обсебена от бог, от самия Покровител на убийците, Апсалар.

— Който играеше по правилата. Има неща, които не играят според тях.

— Ще помисля за това, Апсалар. Благодаря ти.

— И запомни: пазари се от позицията на силата или изобщо не се пазари.

Той й отвърна със странна усмивка и тръгна нагоре по стълбите. От близкия ъгъл се чу топуркане и Телораст и Кърдъл изникнаха пред очите й, заситнили с кокалестите си ходилца по дъсчения под.

— Той е опасен, Не-Апсалар! Стой настрана, о, твърде дълго прекара с него!

— Не се тревожете за мен, Телораст.

— Да се тревожим? О, имаме си грижи ние колкото щеш, нали, Кърдъл?

— Безкрайни грижи, Телораст. Какво исках да кажа? А, не се притесняваме.

— Господарят на Колодата знае за вас двете — каза Апсалар. — И за въпросните притеснения, несъмнено.

— Но той нищо не ти каза!

— Сигурна ли си в това?

— Разбира се! — Птичият скелет заподскача и заситни на зигзаг около приятелката си. — Помисли само, Кърдъл! Ако тя знаеше, щеше да ни стъпче! Нали?

— Освен ако не е замислила по-коварна измяна, Телораст! Мислила ли си за това? Не си, нали? Само аз трябва да мисля за всичко!

— Ти изобщо не мислиш! Никога!

Апсалар стана.

— Пуснаха мостчето. Трябва да тръгвам.

— Скрий ни под наметалото си. Трябва! Навън по улиците има кучета!

Тя прибра ножа си в канията.

— Добре, но никакво шаване.

Бедно пристанище. Четири от шестте му кея бяха разнебитени от флотата на Нок преди месец и бяха опасни за достъп. Кансу не беше забележителен с нищо и Апсалар изпита облекчение, щом продължиха покрай последните съборетини по пътя навътре в сушата и видяха пред себе си пръснатите схлупени каменни постройки с пастири, кошари и кози с демонски очи, струпани под дървета гулдинда. Зад всичко това се простираха градини с тарок — сребристата им, белеща се на нишки кора високо се ценеше за плетене на въжета. Бяха се проточили в неравни редове, призрачните им на вид стволове блещукаха.

Нещо непривично беше имало в града зад тях, тълпите бяха по-малки от обичайното, гласовете — по-приглушени. Много дюкяни бяха затворени, и то в разгара на пазарния ден. Скромният гарнизон малазански войници присъстваше само при портите и на кейовете, където бяха отказали пристан поне на четири търговски кораба. И никой като че ли не беше склонен да дава обяснения на новодошлите в града.

Паран явно беше платил много за конете.

Щом стигнаха кръстопътя, той дръпна юздите на коня си.

— Паран, не забеляза ли нещо странно в Кансу? — попита Апсалар.

Той се намръщи.

— Не мисля, че имаме повод за тревоги. Ти си била обсебена от бог, в края на краищата, а колкото до мен, хм, както вече казах, нямам толкова сериозен повод за притеснение.

— За какво говориш?

— Чума. Едва ли е изненадващо при толкова много непогребани трупове след въстанието. Започна преди седмица, някъде на изток от Ерлитан. Всички кораби, които са спирали или са тръгвали оттам, ги връщат.

— Значи Полиел — каза Апсалар.

— Да.

— И не са останали достатъчно лечители да я предотвратят.

— Конетърговецът каза, че градски служители отишли в храма на Д’рек, в Кансу. Най-добрите знахари могат да се намерят там, разбира се. Намерили всички вътре избити.

Тя го погледна изненадано.

— Аз съм на юг — каза Паран и подръпна юздите да озапти опърничавия си кон.

„Да, няма какво да си кажем повече. Боговете наистина са във война.“

— Западът е за нас — отвърна Апсалар.

Вече се чувстваше неудобно на седлото в стила на Седемте града. Нито тя, нито Котильон бяха имали кой знае какъв успех с конете, но кобилата под нея поне изглеждаше кротко животно. Разтвори наметалото си, извади най-напред Телораст, а после и Кърдъл, пусна ги на земята и те заприпкаха напред, като въртяха дългите си опашки.

— Толкова кратко. — Паран я погледна в очите.

Тя кимна.

— И по-добре според мен.

Отговорът й не му допадна.

— Съжалявам, че трябваше да чуя това.

— Не исках да те обидя, Гъноуз Паран. Просто… започнах да преоткривам… някои неща.

— Като приятелството ли?

— Да.

— А чувстваш, че не можеш да си го позволиш.

— Води до невнимание.

— Аха. Е, добре. За добро или лошо, вярвам, че ще се видим отново.

Този път тя си позволи чувства.

— Ще го очаквам с нетърпение.

— Добре. Значи все пак има надежда за теб.

Тя го гледаше мълчаливо, докато се отдалечаваше, повел двата товарни коня. У човек може да настъпи промяна по начин, какъвто малцина биха могли да си представят. Той сякаш бе забравил толкова много неща… завиждаше му за това. И вече, осъзна тя със съжаление, вече й липсваше. „Твърде близо бяхме, опасно близо. Толкова по-добре.“

Колкото до чумата — да, навярно беше прав. Нито той, нито тя имаше от какво да се боят. „Толкова по-зле за останалите обаче.“

Пътуването по запуснатия път нагоре беше мъчително, камъни се откъртваха и се търкаляха надолу сред облаци прах. Буен порой беше прорязал прохода преди незнайно колко години или десетилетия и бе оголил безбройни пластове варовикова утайка по стръмно отсечените стени.

— Вятър и вода, Карса Орлонг, безкрай — каза Сеймар Дев. — Вечният диалог на времето със самото себе си.

Тоблакаят, на три крачки по-напред, не отвърна.

Бяха вече близо до билото, изкачваха се по коритото на някогашно дере, остри разядени камънаци се издигаха от двете им страни. Последното селце беше останало на дни зад тях. Тези земи наистина бяха диви. Заселени някога, след като този път все трябваше да води нанякъде, но нямаше никакви други признаци на цивилизация. Все едно, миналото не я интересуваше толкова. Омайваше я предстоящото, то беше източникът на всичките й изобретения и вдъхновения.

— Магията, Карса Орлонг. Това е сърцевината на проблема.

— Какъв проблем пък сега?

— Магията премахва необходимостта от изобретателност, освен за някои основни нужди, разбира се. И така оставаме вечно ограничени…

— Ликовете да я вземат твоята „ограниченост“. Нищо лошо му няма в това, където сме и как живеем, вещице. Ти плюеш на доволството и това те прави вечно неспокойна и отчаяна. Аз съм теблор — ние живеем съвсем скромно и виждаме жестокостта на вашия така наречен „прогрес“. Роби, деца във вериги, хиляда лъжи, които да изкарат някого по-добър от другия, хиляда лъжи, които ти казват, че така трябва да бъде — и това няма спиране. Лудост, наречена здравомислие, робство, наречено свобода. Омръзна ми да говоря.

— А на мен — не. Не сте по-различни, щом наричате невежеството мъдрост, а дивачеството — благородство. Без стремежа да направим нещата по-добри сме обречени да повтаряме безкрайния си низ от несправедливости…

Карса стигна до билото и се обърна към нея. Беше се намръщил.

— По-доброто никога не е това, което мислиш, че е, Сеймар Дев.

— А това пък какво трябва да означава?

Той вдигна ръка, изведнъж замръзнал.

— Тихо. Нещо тук не е наред. — Огледа се бавно, присвил очи. — Има някаква… миризма.

Тя стигна при него и издърпа коня и мулетата на равното. Високи скали от двете страни, стръмна пропаст малко по-натам — височината, на която стояха, беше част от планински хребет с остър като бръснач ръб и още разядени скали отвъд пролома. На билото беше израсло самотно разкривено дърво.

— Никаква миризма не усещам…

— Звяр е лежал тук. Хищник, убиец. И мисля, че е близо…

Сеймар Дев се ококори. Сърцето й заби силно в гърдите.

— Може би си прав. Тук няма духове…

— Избягали са — изсумтя той.

„Избягали. О!“

Като грамада от железни стружки, небето бавно се снишаваше от всички страни — тежка, суха като пясък мъгла. Не че звучеше особено смислено, призна си Калам Мекхар, но само това успяваше да роди едва сдържаният му ужас, жалкият отчаян зов на блокиралото му въображение. Беше се вкопчил с всяка част от тялото си, годна да се вкопчи, в ръбестата изпочукана долница на една небесна цитадела, вятърът или каквото беше там стенеше в ушите му, треперенето изсмукваше силата от крайниците му. Усещаше как се изцеждат и последните остатъци от магията на Бързия Бен.

Съвсем неочаквано и непредвидено се беше оказало това внезапно отблъскване на магията — не можеше да види никакъв отатарал, нищо, което да е набраздило грубия черен базалт. Кожените му ръкавици се бяха раздрали, кръв се хлъзгаше по дланите му, а имаше цяла планина за изкачване. А и сухата сребриста мъгла около него се сгъстяваше. Някъде далече долу бяха залегнали Бързия Бен и Сторми, първият се чудеше какво се е объркало и — дано — се мъчеше да измисли как да се справи с положението. Вторият най-вероятно се чешеше под мишниците и мачкаше въшки с ноктите си.

Какво пък, нямаше смисъл да чака нещо, което можеше и да не дойде, след като онова, което щеше да дойде, бе неизбежно. Калам изпъшка и се закатери.

Единствената небесна цитадела, която беше виждал, бе Лунният къс, а неговите надупчени страни се бяха превърнали в дом за хиляди Велики гарвани. За щастие тук като че ли не беше така. Още няколко човешки боя катерене и щеше да се озове на едната страна, вместо буквално обърнат надолу с главата като сега. Стигнеше ли там, щеше да може да си отдъхне.

„Да бе.“

Проклетият му магьосник. Проклетата адюнкта. Проклети всички, след като нито един го нямаше тук, а ги нямаше, разбира се, защото това беше пълна лудост и никой от тях не беше чак толкова глупав. Богове, мишците му бяха пламнали, бедрата му отвътре се бяха схванали, още малко и съвсем щяха да изтръпнат. „А това никак няма да е добре, нали?“

Много, много стар беше вече за това. Хората на неговата възраст не стигаха до неговата възраст, особено ако паднат заради някакъв глупав план като този. Да не би да се размекваше? „Мозъкът ми се размеква.“

Издърпа се покрай една ръбата издатина, застърга със стъпала, после се изпъна напред, издърпа се пак и намери издатини, които можеха да понесат тежестта му. От устата му се изтръгна скимтене — прозвуча жалко дори в собствените му уши. Най-сетне се отпусна на камъка.

След малко вдигна глава и започна да се оглежда, търсеше някоя удобна изпъкналост, на която да може да закачи клупа на въжето си.

„Въжето на Бързия Бен, сътворено с магия от нищото. Дали изобщо ще действа тук, или просто ще изчезне? Дъх на Гуглата, почти нищо не знам за магията, а и за Бързака даже не знам достатъчно, макар да познавам кучия му син от цяла проклета вечност. Защо той не е тука горе сега?“

Защото ако Късоопашатите забележеха мушицата в козината си, Бързака беше по-добър за подкрепление, макар и там долу, отколкото Калам изобщо можеше да бъде. Дори стрела на арбалет щеше да загуби силата си, докато стигне толкова високо — можеш просто да я хванеш във въздуха. Колкото до Сторми — „Той е сто пъти по-заменим от мене, ако ме питат“ — той се закле, че не можел да се катери, кълнеше се, че като бебе дори не излизал от кошчето си без помощ.

Трудно беше да си представиш този космат звяр наврян в бебешко кошче, между другото.

Калам надникна надолу.

И видя, че Бързия Бен и Сторми ги няма никакви. „Богове подземни, сега какво?“ Голата пепелявосива равнина долу не предлагаше нищо за прикритие, особено от тази височина. Но колкото и да оглеждаше, не виждаше никого. Дирите им се виждаха смътно, водеха до мястото, където ги беше оставил, а там имаше… нещо черно, като цепнатина в земята. Трудно беше да се определи мащабът, но може би… „Може би е достатъчно голяма, за да глътне и двамата кучи синове.“

Продължи да търси с очи изпъкналости за въжето. И не намери нищо подходящо.

— Добре, мисля, че е време. Котильон, приеми го като много рязко дръпване на въжето ти. Никакви извинения, проклет бог такъв, трябва ми помощта ти тук.

И зачака. Сред стенещия вятър, сред хлъзгавия мраз на мъглата.

— Не ми харесва този лабиринт.

Извърна глава и видя, че Котильон е до него, крепеше се с една ръка и един крак. В другата си ръка държеше ябълка. Отхапа.

— Мислиш, че е смешно ли? — сопна му се Калам.

Котильон сдъвка и преглътна.

— Донякъде.

— Ако случайно не си забелязал, вкопчили сме се в небесна цитадела и тя си има пътници, цяла проклета пасмина.

— Ако ти е трябвал превоз, по-добре щеше да е с фургон или с кон — отвърна богът.

— Тя не се движи. Спряла е. Опитвам се да проникна вътре. Бързия Бен и един от морската пехота чакаха долу, но преди малко изчезнаха.

Котильон огледа ябълката и отхапа още веднъж.

— Ръцете ми се уморяват.

Сдъвка. Преглътна.

— Не съм изненадан, Калам. Но все пак ще трябва да си търпелив, защото имам няколко въпроса. Ще започна с най-натрапващия се. Защо се опитваш да проникнеш в крепост, пълна с К’Чаин Че’Малле?

— Пълна? Сигурен ли си?

— Почти.

— Какво търсят тук?

— Изчакват, като че ли. Все едно, аз съм този, който задава въпросите.

— Добре. Давай, имам цял ден свободен.

— Всъщност това май беше единственият ми въпрос. А, чакай, има още един. Какво ще кажеш да те върна на твърда земя, за да можем да си продължим беседата при повече удобство?

— Твърде много те забавлява това, Котильон.

— Поводите за забавление напоследък стават все по-редки. За щастие сме един вид в сянката на тази цитадела, тъй че спускането ни ще е сравнително лесно.

— Щом казваш.

Котильон хвърли ябълката настрана и хвана Калам над лакътя.

— Само се пусни. Останалото го остави на мен.

— Задръж малко. Заклинанието на Бързия Бен се разпиля — затова останах залепен тука…

— Вероятно защото е в безсъзнание.

— Нима?

— Или мъртъв. Все едно, ще разберем едното или другото долу, нали?

„О, ти, лицемерен, кръволочещ, смучещ пот…“

— Рисковано е да се мъчиш ругатните ти да звучат като молитва — прекъсна го Котильон. Дръпна рязко и Калам изрева, щом се отлепи от скалата. Котильон го задържа във въздуха. — Отпусни се, тъпак проклет, „лесно“ е относително понятие.

След трийсетина мига ходилата им се опряха в земята. Калам издърпа ръката си и се запъти към пукнатината, зейнала на мястото, където бяха чакали Бързия Бен и Сторми. Приближи се предпазливо до ръба и подвикна надолу в тъмното:

— Бързак! Сторми!

Никакъв отговор.

Котильон застана до него.

— Сторми ли? Това ще да е адютант Сторми, нали? Един космат навъсен тип със свински очички…

— Сега е ефрейтор — отвърна Калам. — А Геслер е сержант.

Богът само изсумтя.

Убиецът се отдръпна и изгледа Котильон.

— Честно казано, не вярвах, че ще се отзовеш на молитвата ми.

— Аз съм бог, който гъмжи от изненади.

Калам присви очи.

— Дойде адски бързо при това. Все едно си бил… наблизо.

— Нагло предположение — отвърна Котильон. — Но точно, колкото и да е странно.

Убиецът смъкна намотката въже от рамото си, огледа се и изруга.

Котильон въздъхна и протегна ръката си.

Калам му подаде единия край на въжето.

— Дръж здраво — рече му и пусна намотката през ръба на цепнатината. След малко се чу глухо тупване.

— Не се безпокой за това — отвърна Котильон. — Ще държа, колкото ти трябва.

„Проклети от Гуглата богове.“ Калам се прехвърли през ръба и бавно започна да се спуска в сумрака. „Много катерене ми се събра днес. А може би напълнявам.“ Най-сетне мокасините му опряха на камък.

Отгоре се понесе малко кълбо светлина и огря стената — вертикална, изсечена от човешка ръка и покрита с големи рисувани панели. Образите сякаш затанцуваха. За миг Калам зяпна стъписано. Украсата беше истинско произведение на изкуството, ръка на майстор, надарен с истинско въображение, личеше във всеки детайл. Облечени в тежки одежди, повече или по-малко с човешки облик, фигурите стояха в поза на превъзходство, вдигнали нагоре ръце като за поздрав или в божествено ликуване, с изпълнени с радост лица. А в нозете им бяха нарисувани разчленени тела, оплискани с кръв, с бръмчащи над тях рояци мухи. Касапницата продължаваше до пода на залата и по него — Калам се огледа — всъщност кървавата сцена покриваше целия под, докъдето стигаше погледът му.

Тук-там се виждаха пръснати отломки, а на пет-шест крачки от него — две неподвижни тела.

И двамата бяха живи, видя той с облекчение, макар да беше трудно да се определи доколко сериозно са пострадали, извън очевидното. Сторми беше със счупени крака, единия над коляното, другия — двете кости под коляното. Задната част на шлема му беше почти сплескана, но той дишаше равномерно, което беше добър знак. Бързия Бен изглеждаше външно непокътнат — нито нещо явно счупено, нито кръв. Виж, и за двамата вътрешните рани бяха друг въпрос. Калам огледа за миг лицето на магьосника, след което го плесна по бузата.

Очите на Бързия рязко се отвориха. Той примига, закашля се, после седна.

— Половината ми лице е изтръпнало… Какво стана?

— Представа нямам — отвърна Калам. — Двамата със Сторми сте паднали в тая дупка. Фалариецът е зле. Но ти по някакъв начин си се отървал без драскотина — как го направи?

— Без драскотина? Мисля, че челюстта ми е пукната.

— Не е. Сигурно си се ударил в пода — изглежда леко подпухнала, но нямаше да говориш, ако беше пукната.

— Хм, прав си. — Бързия Бен се наведе над Сторми. — Ох-ох, лоша работа. Трябва да му наместим краката, преди да мога да приложа лечение.

— Лечение? Проклятие, Бързак, ти никога не си церил в отделението.

— Не съм. Беше задача на Малът. Аз бях мозъкът, забрави ли?

— Е, доколкото помня, това не ти отнемаше много време.

— Така си мислиш ти. — Магьосникът замълча и се огледа. — Къде сме? И откъде идва тази светлина?

— Поздрави от Котильон. Той е горе, на другия край на това въже.

— Е, значи той може да се заеме с лечението. Доведи го.

— Тогава кой ще държи въжето?

— Не ни трябва. Ей, ти не се ли катереше по Лунния къс? Аха, за това богът ти е тука. Ясно.

— Изречеш ли името на демона, все едно си го призовал — рече Калам, загледан нагоре към бавно, едва ли не мързеливо спускащия се Котильон.

Богът стъпи на пода, кимна отсечено на магьосника и се наведе над морския пехотинец.

— Адютант Сторми, какво е станало с теб?

— Би трябвало да е очевидно — измърмори Калам. — Счупил си е краката.

Богът го обърна по гръб, дръпна краката един по един, намести костите и се изправи.

— Това стига според мен.

— Едва ли.

— Адютант Сторми не е толкова смъртен, колкото изглежда — каза Котильон. — Закален е в огньовете на Тирлан. Или в Куралд Лиосан. Или Телланн. Или и трите. Все едно, както виждате, вече заздравява. Счупените ребра са изцерени напълно, както й разкъсаният черен дроб и бедрото. И пукнатият череп. Уви, нищо не може да се направи за мозъка вътре.

— Изгубил си е ума?

— Съмнявам се, че изобщо е имал много — отвърна богът. — По-зле е и от Урко. Урко поне има интереси, колкото и странни и безсмислени да са.

Сторми простена.

Котильон се доближи до стената.

— Любопитно. Това е храм на Древен бог. Не съм сигурен кой точно. Килмандарос може би. Или Гриззин Фарл. Може и да е на К’рул.

— Доста кървав култ — измърмори Калам.

— От най-добрия тип — подхвърли небрежно Бързия Бен, изтупваше прахта от дрехите си.

Калам забеляза как Котильон изгледа мага накриво и се замисли над това. „Бен Адефон Делат, Котильон знае нещо за теб, нали? Твърде много тайни криеш, чародеецо.“ После убиецът забеляза въжето, което още се поклащаше горе от дупката.

— Котильон, за какво си вързал въжето?

Богът ги погледна през рамо и се усмихна.

— Изненада. Трябва да вървя. Господа… — Стопи се и изчезна.

— Твоят бог ме изнервя, Калам — рече Бързия Бен, а Сторми отново простена, този път по-силно.

„Ти мен — не по-малко. А сега и…“ Погледна Сторми. Само разкъсаните гамаши свидетелстваха за ужасните счупвания.

„Адютант Сторми. Закален в свещени пламъци. Още пълзи.“

Стъпалчати разядени пластове варовик обкръжаваха бивака им, с едно старо криво дърво от едната страна. Кътър седеше до малкия огън от суха тор и гледаше обикалящия все по-възбудено в кръг Сивожаб. Хеборик Призрачните ръце като че ли беше задрямал, смътнозеленикавите издатъци от чуканите на китките му глухо потръпваха. Сцилара и Фелисин Младшата пълнеха лулите си за поредния ритуал сред храната. Погледът на Кътър се върна на демона.

„Сивожаб, какво те мъчи?“

„Изнервен. Предчувствия за трагедия, бързо идваща насам. Нещо… тревожно и колебливо. Във въздуха, в тези пясъци. Внезапна паника. Трябва да се махнем оттук. Да се върнем. Да бягаме.“

Кътър усети как по кожата му избива хладна пот. Никога не беше чувал демона толкова… уплашен.

— Трябва ли да слезем от този рид?

Изрече думите на глас и двете жени го изгледаха. Фелисин Младшата погледна към Сивожаб, намръщи се, пребледня и бързо се надигна.

— В беда сме.

Сцилара се изправи и сръга Хеборик с ботуша.

— Събуди се.

Дестраянтът на Трийч примига и отвори очи, подуши въздуха и се надигна с плавно движение.

Кътър изгледа всичко това с нарастваща тревога. „Проклятие!“ Бързо нарита пясък върху огъня.

— Вдигайте си такъмите, всички.

Сивожаб спря да кръжи и ги загледа. „Толкова застрашително? Колебание, Безпокойство, да. Трябва ли паника? Промяна на план? Глупост? Колебание.“

— Защо да рискуваме? — сопна се Кътър. — Достатъчно е светло — ще видим дали можем да си намерим някое по-защитено място за бивак.

„Уместен компромис. Нерви отпускат натегната чувствителност. Избегнато? Неизвестно.“

— Обикновено… — заговори хрипливо Хеборик, млъкна и се изплю. — Обикновено бягането от едно нещо само те хвърля на пътя на друго.

— Е, благодаря за успокоението, старче.

Хеборик му се усмихна гадно.

— Моля, моля.

Стената на стръмнината беше нашарена с пещери, използвани през столетията за убежища, като крипти за последно обиталище на мъртвите, като складове или заслонени плоскости за рисунки. Каменни отломки бяха осеяли тесните издатини, използвани някога като пътеки; тук-там черни петна от сажди бяха зацапали изпъкналости и кухини, където бяха палени огньове, но за окото на Маппо нищо не изглеждаше отскорошно, а погребалната керамика очевидно беше от епохата на Първата империя.

Приближаваха билото на възвишението, Икариум се катереше към открилата се цепнатина, врязана в скалата от стари пороища. Снишаващото се слънце вляво от тях бе почервеняло зад пелената надвиснала във въздуха прах, вдигната от някоя далечна буря. Мухи кръвници бръмчаха из въздуха, възбудени от настръхналия, наситен с енергия дъх на бурята.

Поривът на Икариум бе придобил обсебваща, едва сдържана ярост. Той искаше справедливост, искаше истината за миналото му да се разкрие, а дойдеше ли веднъж тази присъда, колкото и сурова да се окажеше, щеше да се изправи пред нея, без да вдигне ръка в своя защита.

А Маппо не можеше да измисли нищо, с което да предотврати това, освен ако не успееше някак да обездвижи приятеля си или да го пребие до несвяст. Навярно щеше да се стигне до това. Но един такъв опит криеше рискове. Провалеше ли се, гневът на Икариум отново щеше да избухне и всичко щеше да е изгубено.

Джагът се добра до цепнатината, провря се вътре и се скри от погледа му. Маппо бързо го последва. Щом стигна до билото, спря и отри пясъка от дланите си. Старият дренажен канал беше издълбал корито през следващите тераси варовик — тясна крива пътека между стръмни стени. Малко по-натам Маппо успя да зърне ръба на нов пропад. Тъкмо към него се беше запътил Икариум.

Каналът бе загърнат в гъсти сенки; в малкото слънчеви лъчи около едно старо чворесто дърво кръжаха насекоми. Три крачки, преди да се добере до Икариум, и сумракът сякаш избухна. Треллът зърна само за миг как нещо връхлетя върху Икариум от една каменна издатина вдясно.

Замахна, усети как юмрукът му се удари в месо и кост вляво от него, нещо изпука. Плисна кръв и слуз.

Нечия кафеникава ръка се стрелна иззад него като змия, обви врата му, изви главата му назад; лъскавата кожа на крайника се хлъзна като смазана и ръката се стегна. Друга фигура скочи отпреде му, изпъна ръце с криви ноктести пръсти и те се забиха в корема на Маппо. Той изрева от неистова болка, щом ноктите задраха косо, за да разпорят плътта.

Не успяха — кожата на трелла беше по-здрава от кожената броня отгоре й. Но все пак плисна кръв. Съществото зад него затегна хватката си. Той успя да усети донякъде неимоверната му тежест и големина. Неспособен да извади оръжие, Маппо рязко се завъртя, после се хвърли назад към скалната стена. Пращене на кост и череп зад него, звярът изрева от болка, ревът се извиси до писък.

Съществото, забило ноктите си в корема на Маппо, се беше повлякло напред при скока му. Той стегна ръце около тежкия кокалест череп, натисна и дивашки изви главата на една страна. Вратът изпука. Нов писък, този път проехтял сякаш от всички посоки.

С рев, Маппо се хвърли напред, вкопчил се в ръката, стегнала шията му. Тежестта на звяра се стовари в гърба му и го отпрати със залитане още крачка напред.

Успя да зърне Икариум, рухнал под гъмжило от тъмни гърчещи се същества.

Твърде късно усети как предното му стъпало се хлъзна от ронливия ръб на стръмнината, надолу… във въздуха. Тежестта на съществото го тласна още напред, а после, щом видя пропастта, в която и двамата щяха да полетят, хватката му се отпусна.

Но Маппо задържа здраво, изви и повлече звяра със себе си.

Нов крясък, и той най-сетне успя да го зърне цялото. Демонско, с широко зейнала паст, остри като игли зъби, дълги колкото палеца му, лъскави черни очи с вертикални зеници с цвета на прясна кръв.

Т’ролбарал.

Как?

Видя в тези очи гнева, ужаса му, докато двамата политаха от ръба на пропастта.

И падаха.

Падаха.

Богове, това беше…

[1] Имената на войниците: Вмирисания на смърт, Резача на гърла, Опакия, както и Ботъл (Бутилката), всъщност са прозвища, както и на много други герои в книгата. — Б.пр. ↑

ВТОРА КНИГА

ПОД ТОВА ИМЕ

Оковите изтръгнал, побеснял,

родоубиецът жесток дойде от мрака

и само призраците не побягнаха

пред сляпата стихия на гнева —

о, болката му беше тъй позната,

пожари два на пълната забрава

в душата му горяха —

а призраците все пак там се сбраха,

повикани от оногова, който щеше,

да, щеше да остане, тленен и безсилен,

на пътя на ужасния убиец,

да, щеше да остане, жалкият глупак,

и всичко да заложи в стискането

на ръка, на жарко и студено,

за да го отведат на мястото

отдавна заличено

и зверове отдавна победени

от неговия зов да се пробудят.

И кой бе там, за да го стопли?

О, никой. Онова, което

тъй беше се развихрило на воля,

на живото не бе приятел.

Щом срещу ужаса със ужас

решиш да заиграеш, мой читателю,

надежда всяка забрави —

и яхай коня си, най-бързия.

Слепият учител

Седевар от Широко скроените Джагът

7.

Никога не се пазари с човек, който няма какво да губи.

Поговорки на глупците

Тенис Бюл

Леоман от Вършачите, целият в пот, излезе от светая светих на храма. Олюля се и попита прегракнало:

— Нощ ли е вече?

Коураб се надигна бързо, после отново се смъкна на пейката, щом тъмнината заплаши да го погълне — твърде дълго беше седял и бе гледал усилията на Дънспароу да изрови бразда в каменния под, като крачи напред-назад. Отвори уста да отвърне, но малазанката го изпревари:

— Не, Леоман. Слънцето още е на хоризонта.

— Някакви ходове на малазанците?

— Последният бегач дойде преди половин камбана. Нищо засега.

В очите на Леоман се долавяше някакъв странен, триумфален блясък, който обезпокои Коураб, ала не му остана време да попита, след като великият воин ги подмина.

— Трябва да бързаме към двореца. Имам няколко последни указания.

Врагът щеше да щурмува още тази нощ? Откъде можеше Леоман да е толкова сигурен? Коураб отново се надигна, този път по-бавно. Върховната жрица бе забранила присъствието на свидетели на ритуала, а при появата на самата Кралица на сънищата дори Върховната жрица и послушниците й бяха напуснали вътрешното светилище със смутени лица и бяха оставили Леоман сам с богинята. Коураб тръгна на две крачки след предводителя си, възпрепятстван да го доближи повече от проклетата Дънспароу.

— Маговете им ще затруднят засичането — говореше Трета, докато напускаха храма.

— Все едно — отсече Леоман. — Не че разполагаме с някой, който заслужава да го наречеш маг. Все пак трябва да направим така, че да изглежда, че се опитваме.

Коураб се намръщи. Че се опитваме? Нищо не разбираше.

— Трябват ни войници по стените! — заговори той. — Колкото може повече!

— Не можем да удържим стените — отвърна му през рамо Дънспароу. — Трябва да си го разбрал вече, Коураб Билан Тену’алас.

— Тогава… тогава защо изобщо сме тук?

Небето вече помръкваше, синкавочервеното на привечерта скоро щеше да се стопи.

Тримата крачеха бързо по пустите улици. Коураб се намръщи още повече. Кралицата на сънищата. Богиня на прорицанията и кой знае още на какво. Самият той презираше всички богове. Освен Дрижна на Апокалипсиса, разбира се. Натрапници, измамници, убийци до един. Това, че Леоман бе подирил един от тях, беше… беше наистина обезпокоително.

По вина на Дънспароу, подозираше Коураб. Тя беше жена. Жречеството на Кралицата включваше предимно жени, той поне така мислеше — нали си имаше Върховна жрица, в края на краищата, една матрона със замъглени очи, от дима на дъранг и сигурно безчет още други вещества. Само да постоиш до нея означаваше да се почувстваш пиян. И прекалено съблазнителна. Нищо добро не можеше да произлезе от това, нищо.

Приближиха се до двореца и най-сетне се чуха шумове от някаква дейност. Воини притичваха насам-натам, оръжия подрънкваха, викове отекваха откъм укрепленията. Значи външните стени щяха да бъдат разбити. Не можеше да има друга причина за цялата тази подготовка. Леоман очакваше втора обсада — тук, в самия дворец. И то скоро.

— Бойни главатарю! — каза високо Коураб и избута с рамо Дънспароу. — Повери ми командването на дворцовите порти! Ще ги удържим срещу малазанския щурм в името на Апокалипсиса!

Леоман го изгледа замислено, после поклати глава.

— Не, приятелю. Трябваш ми за много по-важна задача.

— Каква ще е тя, Велики воине? Ще бъда достоен за нея.

— Гледай да си — отвърна Леоман.

Дънспароу изсумтя.

— Заповядай ми, командире.

Този път жената открито се изсмя. Коураб я погледна навъсено.

— Тази нощ — отвърна му Леоман — задачата ти е следната, приятелю. Пази ми гърба.

— Ах, значи ще поведем битката в най-първите редици! Славно! Ще нанесем на малазанските псета присъда, каквато никога не ще забравят.

Леоман го потупа по рамото.

— Да, Коураб. Точно това ще направим.

Продължиха напред, в двореца.

Дънспароу още се смееше.

Богове, колко я мразеше Коураб.

Лостара Юил отметна с ръка платното на входа на шатрата и нахълта вътре. Завари Перла, излегнат върху плячкосани копринени възглавници, с наргиле смесен с вино дъранг: купата бе положена в скута му. Срещна гнева й с ленив, замъглен от дима поглед през бялата мъгла и това, разбира се, я ядоса още повече.

— Разбирам, че си решил да си отдъхваш тази нощ, Перла. Докато тази проклета армия се готви да щурмува Ю’Гатан.

Той сви невъзмутимо рамене.

— Адюнктата не иска помощта ми. Можех вече да съм се промъкнал в двореца, знаеш — нямат и един сериозен маг. В този момент можех да хлъзна ножа си през гърлото на Леоман. Но не, тя не ще и да чуе. Какво да правя?

— Не ти вярва, Перла. И за да сме честни, не съм изненадана.

Той повдигна вежди.

— Обиден съм, скъпа. Ти поне повече от всеки друг знаеш какви жертви направих, за да опазя крехката психика на адюнктата. Излишно е да казвам — добави той след кратка пауза, докато напълни дробовете си с лепкавия дим, — че напоследък се изкушавам да разбия въпросната психика с истината за сестра й, просто от злоба.

— Сдържаността ти ме впечатлява — отвърна Лостара. — Разбира се, ако направиш нещо толкова жестоко, ще се наложи да те убия.

— Какво облекчение, след като знам колко се стараеш да опазиш душевната ми чистота.

— Въпросът не е в чистотата — контрира тя. — Не и твоята, всеки случай.

Той се усмихна.

— Опитвах се да се представя в по-благоприятна светлина, миличко.

— Перла, ясен си ми. Въобразил си си, че кратката ни връзка — ако изобщо може да се нарече така — е знак за истински чувства. За мен това изглежда доста жалко. Кажи ми, смяташ ли изобщо да ме върнеш при моите Червени мечове?

— Не засега, опасявам се.

— Да не би да ни е дала друга задача?

— Адюнктата ли? Не. Но както може би си спомняш, това, което направихме за Тавори, беше услуга. Ние работим за императрицата.

— Чудесно. А какво заповядва императрицата?

Той я изгледа за миг изпод натежалите си клепачи.

— Почакай и ще видиш.

— Заповядва ни да чакаме и да видим?

— Е, добре, като толкова настояваш, временно си освободена от мен — идея, която би трябвало да ти донесе неописуемо удоволствие. Върви при морските пехотинци или при сапьорите, или който там в името на Гуглата ще щурмува тази нощ. И ако ти откъснат някой крайник, недей да пълзиш обратно при мен — богове, не мога да повярвам, че го казах. Разбира се, че можеш да допълзиш при мен, просто гледай да си донесеш и крайника.

— Ти не притежаваш от Висшия Денъл, Перла. Тогава какъв смисъл ще има да си връщам крайника?

— Просто за да го видя, за какво друго.

— Ако наистина допълзя обратно, Перла, ще е за да забия нож във врата ти.

— След тези сърдечни думи можеш да си тръгнеш веднага, скъпа.

Тя се обърна побесняла и изхвърча от шатрата.

Юмрук Кенеб спря при Тене Баралта на мястото за сбор малко отсам северните постове. Комари и хапещи мухи бръмчаха в мъгливия въздух. Купища камениста пръст се издигаха като малки могили там, където войниците бяха изкопали окопите. Засега се бяха събрали само няколко отделения, за да не се разкрият преждевременно намеренията на армията, макар Кенеб да подозираше, че Леоман и воините му вече знаят всичко, което трябваше да се знае. При все това Юмрукът забеляза, взрян към далечната неравна стена над терасите от пръст и срутена зидария, че като че ли няма никаква дейност. Ю’Гатан изглеждаше мъртвешки спокоен под наметалото на нощната тъмнина.

Тене Баралта беше в пълно снаряжение: елек с метални плочки, плетена ризница и наметало, набедреници и налакътници от бронз, с железни ръбове. Стягаше каишките на шлема си, когато Кенеб застана до него.

— Блистиг не е доволен — подхвърли Кенеб.

Баралта се изсмя тихо.

— Тази нощ е моя и твоя, Кенеб. Той влиза само ако закъсаме. Темъл се чуди… този план съвпада с неговия. Посъветва ли адюнктата?

— Да. Уведоми Темъл, че тя се радва, че стратегията й по този въпрос съвпада с неговата.

— Хм.

— Маговете ти започнаха ли? — попита Кенеб.

— Казват, че там нямало никой. Никой, който да чака да им се противопостави. Нил и Недер са открили същото. Възможно ли е Леоман да е изгубил всичките си магове?

— Не знам. Изглежда невероятно.

— Вярвам, че си чул слуховете, Кенеб.

— За кое?

— За мора. От изток. Развилнял се е из Ерлитан. Ако тази нощ не успеем и се забавим извън града…

Кенеб кимна.

— Значи трябва да успеем, Тене Баралта.

По пътя зад тях и вдясно препускаше конник, бързо се приближаваше. Двамата се обърнаха.

— Спешна депеша? — учуди се на глас Кенеб, примижал, за да може да разпознае загърнатата в сиво наметало фигура, със скрито под качулката лице. Дълъг меч на бедрото, ножницата — обшита с бял емайл. — Не го поз…

Конникът летеше право срещу тях. Тене Баралта изрева от гняв и отскочи встрани. Кенеб го последва, завъртя се бързо, щом ездачът профуча покрай тях.

А после белият кон стигна до окопите и ги прескочи. Войниците се развикаха. Изплющя арбалет, стрелата удари ездача в гърба и отскочи. Ездачът се наведе над врата на коня и продължи устремно към града.

А портата на града се открехна и отвътре се процеди замъглена светлина на фенер.

— Дъх на Гуглата! — изруга Тене Баралта, бе успял да се окопити. — Враг минава на галоп през цялата ни армия!

— Дързостта не е единствено наша привилегия — отвърна Кенеб. — И признавам, макар и с неохота — радвам се, че бях свидетел на това.

— Но той ще извести Леоман…

— Няма нищо, което Леоман вече да не знае, Тене Баралта. Приеми го по-скоро като урок, като напомняне…

— Не ми е нужно, Кенеб. Виж, шлемът ми е пълен с пръст. Светлосиво наметало, бял кон и меч в бяла ножница. Висок. Ще го намеря, заклевам се, и ще си плати за наглостта.

— Имаме си достатъчно грижи тази нощ — отвърна Кенеб. — Ако тръгнеш да го търсиш тоя, Тене Баралта…

И изтърси пръстта от шлема си.

— Чух те. Моли се на Трийч тогава кучият му син да ми се изпречи на пътя още веднъж тази нощ.

„Трийч значи? Финир… бързо се махна от умовете им. Послание, в което никой бог не би искал да се вслуша май.“

Лейтенант Поурс стоеше с капитан Кайндли и Фарадан Сорт, всеки пред ротата си. Новината за шпионина, дръзко препуснал през лагера към Ю’Гатан, беше изнервила всички още повече, след като бездруго бяха настръхнали в очакване на заповедта да се задвижат. Със сапьорите в челото естествено, прикрити в сумрачна магия.

Магия. „Всичко е сумрачно.“ По-лошо и от сапьорите. Като ги събереш наедно… общо взето, тази нощ беше на път да се издъни в Бездната, ако питаха Поурс. Зачуди се къде ли е старият Иброн сега, дали и той участва в ритуалите — липсваше му старото отделение. Лимп, Бел и онова, новото момиче, Синн — направо настръхваше, като се сетеше за нея. Какво пък, май не му липсваха чак толкова. Опасни, до един. И най-вече един за друг.

Капитан Кайндли се опитваше да се сближи с жената — израз, който накара лейтенанта да кривне уста в лека усмивка. „Да се сближи. Но пък никой не е успял досега да се доближи поне, както чувам.“ Хладно желязо беше тя — не можеш да служиш толкова дълго на Вала и да оцелееш, без душата ти да е загърната в нещо ледено, жестоко и пресметливо — но тази специално беше студена във всяко друго отношение, освен това. И мълчалива жена, отгоре на това — най-голямата рядкост. Усмихна се отново.

— Изтрий тая усмивка от лицето си, лейтенант — подхвърли му Кайндли. — Или току-виж заключа, че си се побъркал, и те повиша.

— Моля за извинение, капитане, обещавам повече да не го правя. Моля, не ме повишавайте.

— И двамата сте идиоти — изсумтя Фарадан Сорт.

„Какво пък — добър начин да се прекъсне разговор.“

Сержант Хелиан огледа треперливата сцена, утешена от обзелото я чувство за благоприличие, макар да й прилошаваше от начина, по който всички се раздвояваха. Ефрейтор Урб се приближи до нея.

— Готова ли си за това, сержант?

— За кое? — изръмжа тя. После се навъси и цялото й чувство за благоприличие се изпари. — Ако онова копеле не беше офейкало така, нямаше да си дам меча за една делва местен гнилоч, нали? — Посегна за оръжието си, ръцете й зашариха в голия въздух и по празната ножница. — Защо не ме спря, Урб? Все пак това си беше моят меч, нали? Сега с какво ще се бия?

Той помръдна неловко от крак на крак и се наведе до ухото й.

— Иди си вземи нов от оръжейната, сержант.

— И това ще стигне до капитана, и ще ни пратят някъде на по-лошо.

— По-лошо ли? Къде ще да е това по-лошо, сержант?

— Корел. Крадливия полуостров. Черен Корал, под празните очи на Тайст Андий. Брега на корабокрушенците на Северен Ассаил…

— Там няма малазански сили.

— Да, но е по-лошо от тук.

— Някаква история на изкуфял моряк в Картуул, и вече си убедена, че едва ли не Качулатия гази в…

— Той наистина гази в плитчи… в сенките ни де.

— Слушай, сержант, скоро влизаме в бой…

— Добре де, къде се дяна тая делва? — Озърна се и я видя до нечие походно одеяло. — Ей, кой в отделението ми не си е събрал багажа?

— Това е твоят багаж, сержант.

— Тъй ли? — Надигна делвата, разклати я и остана доволна от плясъците вътре. Вдигна очи и зяпна… отделението си. Двама войници. Двама. То пък едно отделение… Капитанът беше споменал нещо за попълнения, тръгнали насам. — Добре де, къде са?

— Кои? — попита Урб. — Отделението ти ли? Пред тебе са.

— Тъчи и Бретлес.

— Точно така.

— Е, ами другите? Нямахме ли повече?

— Четирима вървяха вчера с нас, но ги преместиха.

— Значи отделението ми е един ефрейтор и двама войници.

— Близнаци сме, сержант — обади се Тъчи. — Но аз съм по-големият, сигурен съм, че сте наясно.

— И умствено изоставащият, сержант — подхвърли Бретлес. — Последните няколко минути явно са изключително важни, сигурен съм, че сте наясно.

Хелиан въздъхна.

— На мен ми изглеждат еднакви, Урб. Все едно, дойде ли вече заповедта? Не трябва ли да се строяваме някъде?

— Сержант, май ще е по-добре да я подадеш тази делва — ще влизаме в бой и не знам за теб и тия двамата, но съм служил в градската стража и гледах да не го правя това. Четири пъти ходих до нужника след вечеря и още съм на пихтия отвътре.

Хелиан обаче притисна делвата до гърдите си.

— Разкарай се.

— Сержант…

— Добре, по две глътки всеки, останалото за мен. Само да видя някой да удари повече от две глътки, ще го съсека на място.

— С какво? — попита Урб, докато издърпваше делвата от ръцете й.

Хелиан се намръщи. С какво? За какво й говореше? А, да. Помисли малко и се усмихна.

— Ще ми заемеш меча си, разбира се.

Ето, че се намери задоволително решение.

Клекнал в пръстта, сержант Балм оглеждаше наредените камъчета, мраморни кръгчета и глинени топчета по издълженото игрално табло. Мърмореше под нос и се чудеше дали не е сън, кошмар някакъв. Вдигна очи към сержант Моук и отново замижа към игралното табло.

Нещо тук не беше като хората. Никакъв смисъл не виждаше във фигурите. Забравил беше как се играе проклетата игра. Сламки, кръгчета, топчета, камъчета — за какво бяха всички те? Какво означаваха? Кой печелеше?

— Кой я играе тая проклета игра? — попита намръщено.

— Ние с теб, невестулко далхонийска — отвърна Моук.

— Лъжеш. Тая игра не съм я виждал през живота си. — Обърна се и огледа сърдито лицата — лица на войници, наблюдаваха играта, а сега бяха зяпнали него. Странни физиономии — беше ли виждал някой от тях преди? Беше сержант, нали така? — Къде ми е скапаното отделение? Трябваше да съм тука с проклетото си отделение. Дойде ли сигналът? Какво търся тука? — Изправи се и за по-сигурно срита играта. Разхвърчаха се фигури, войници се дръпнаха слисани.

— Лоша поличба! — изсъска някой и заотстъпва заднешком.

Моук се изправи, изръмжа и посегна за ножа на колана си.

— Блатен боклук, ще си платиш за това! Аз печелех…

— Не си! Тия фигури бяха объркани! Бъркотия! Никакъв смисъл нямаше! — Вдигна ръка и се почеса по лицето. — Какво… глина? Лицето ми е покрито с глина? Смъртна маска! Кой ми го направи това?

Някакъв смътно познат, вмирисан на мухъл мъж се приближи.

— Сержант, отделението е тук. Аз съм…

— Изобщо не те познавам!

— Аз съм ефрейтор Детсмел. Ония там са Троутслитър, Уидършинс, Галт и Лоуб…

— Добре, добре, млъкни, не съм сляп. Кога е сигналът? Трябваше да сме го чули вече.

Моук пристъпи към тях.

— Не съм свършил с теб! Това, дето го направи, е проклятие, Балм — на отделението ми, — защото печелех играта. Ти ни прокълна, проклет магьосник такъв…

— Не съм! Случайно стана. Хайде, Детсмел, да ходим на сборното място, омръзна ми да чакам тука.

— Тръгнахте в обратна посока, сержант!

— Добре де, води! Кой го планира този проклет лагер, между другото? Адски е объркано!

Сержант Моук тръгна след тях, но ефрейторът му, Стакър, го дръпна назад.

— Спокойно, сержант. Всичко е наред. Това го знам от баща ми. „Объркването“ му викат. Хваща ги някои преди битка. Губят дирята — на всичко. Обикновено се оправя, щом почне битката — но понякога не, и ако така се получи с Балм, неговото отделение е обречено, не нашето.

— Сигурен ли си в това, Стакър?

— Аха. Помниш ли Юмрук Гамът? Слушай. Всичко е наред. Трябва да си прегледаме оръжията, за последно.

Моук прибра ножа си.

— Прав си. Давай.

На двайсетина крачки от тях Детсмел догони сержанта си.

— Хитро беше. Губеше лошо. Добре го изигра Объркването, сержант. Впечатлен съм.

Балм го изгледа вторачено. Кой беше пък тоя? И за какво му дърдореше? И що за език използваше между другото, тъпакът му с тъпак?

— Нямам апетит — измърмори Лютс и захвърли комата. Едно лагерно псе го грабна и офейка. — Гади ми се.

— Не си само ти — успокои го Мейби. — Аз съм от първите, нали така. Ние сме сапьорите. Другите се уредихте леко. Зарядите ще ги редим ние. Тичай с проклетиите и трошачите из камънаците, катери се после нагоре по руините, сто на сто под обстрел от стените. После — хайде долу в основите и Гуглата знае само какво ще ни се изсипе. Вряла вода, масло или горещ пясък, тухли, боклук, казармени ведра. А бе, ще вали гадно. Затъкни мунициите. Киселина на восъка — някой да прекали и гръмваме всички на място. Дванайсет сапьори, един да сбърка или някой камък да ти падне да тресне муниция. Бумм! Все едно сме си умрели, мен ако питаш. Утре заран враните ще долетят, и толкоз. Да вземеш да драснеш два реда на семейството ми, а? Кажи там, че може да са ме гръмнали при Ю’Гатан, и толкова. Няма смисъл да навлизаш в подробности… ей, къде тръгна? Богове подземни, Лютс, няма да драйфаш пред очите ми, нали? Гуглата да ни вземе дано, много е гадно. Ей, Балгрид! Виж! Отдельонният ни си издрайфа червата!

Геслер, Стрингс, Кътъл, Трут и Пела седяха около гаснещата жарава и пиеха чай.

— Всички се побъркват вече от това чакане — подхвърли Геслер.

— И с мен става, преди всяка битка — призна Стрингс. — Едно такова студено и пусто отвътре, ако ме разбираш. Така и не се маха.

— Но като почне, го уталожваш — рече Кътъл. — Всички го правим, щото вече сме го правили. Уталожили сме го и знаем, че го уталожваме. Но повечето от тия войници тук нямат представа. Не знаят как ще са, като почне боят. И ги е много страх да не се свият като жалки страхливци.

— Повечето сигурно точно това ще направят — каза Геслер.

— Не знам за това, сержант — рече Пела. — Много такива войници видях, на Чашата на черепа. Като удари бунтът, ами — биха се, и се биха добре, общо взето.

— Надвиха ги числено.

— М-да.

— И измряха.

— Повечето.

— Така е с войната — отбеляза Геслер. — Каже ли се всичко и почне ли се, няма толкова много изненади, колкото може да си мислиш. Или да се надяваш. Героичната съпротива обикновено завършва без нито един герой, който да се съпротивлява. Да, задържат по-дълго, отколкото се е очаквало, но краят винаги е един и същ. Краят винаги е същият.

— Бездната да те вземе, Геслер, съвсем си се предал — изсумтя Стрингс.

— Просто съм реалист, Фид. Проклятие, жалко, че Сторми го няма, сега аз трябва да държа отделението под око.

— Е, нали това е работата на сержантите — подхвърли Кътъл.

— Намекваш, че Сторми трябваше да е сержант, а аз ефрейтор ли?

— Това пък защо? — попита сапьорът. — И двамата сте хвани единия, удари другия. Виж, Пела…

— Не, благодаря — рече Пела.

Стрингс отпи от чая си.

— Само гледайте всички да сме на едно, плътно. Капитанът иска да сме върхът на копието, колкото може по-бързо и колкото по-далече — другите ще трябва да ни догонват. Кътъл?

— Щом гръмнем стената, събирам сапьорите и ви чакаме в пролома. Бордюк къде е?

— Отиде да се поразходи. Май са ги хванали някакви нервни пристъпи. Беше побеснял и изхвърча навън.

— Стига да са им празни коремите, докато дадат сигнала — рече Кътъл. — Особено на Мейби.

— Особено — повтори Геслер и се изсмя. — Това беше добро. Оправи ми настроението, Кътъл.

— Изобщо не исках, повярвай ми.

Седнал наблизо, скрит от другите в обрасла с храсти падина, Ботъл се усмихна. „Така значи се готвели за бой ветераните. Същото като при всички други.“ Това наистина го утеши. Почти. Е, може би не. По-добре щеше да е, ако бяха самоуверени, надути и важни. Всъщност дали? Не беше сигурен.

Тъкмо се беше върнал от сбора на маговете. Магическите сонди бяха разкрили рехаво присъствие в Ю’Гатан, главно от жреческия вид, и всичко, което беше там, бе объркано, обзето от паника. Или странно притихнало. За щурма на сапьорите Ботъл щеше да извлича от Мийнас — гъсти вълни от мъгла, търкалящ се мрак от всички страни. Лесно можеше да се разсее, ако имаше малко по-читав маг на стената, но такива като че ли нямаше. Най-притеснителното беше, че за да борави с Мийнас, трябваше да се съсредоточи напълно, а така щеше да се лиши от духовната магия. С което щеше да стане толкова сляп, колкото и вражеските войници на стената.

Явно нервите му се бяха поопънали — изобщо не беше треперил толкова в Рараку. То всъщност при засадата на Леоман в пясъчната буря… ами, засада си беше, нали? — нямаше и време за страх. Все едно, това усещане не му харесваше.

Надигна се и излезе от падината, изправи се и закрачи небрежно към бивака на отделението. Стрингс май нямаше нищо против войниците му да поостанат насаме, преди играта да загрубее. Да си предъвчат мислите и — дано — да си стегнат юздите в последния момент.

Корик си връзваше още фетиши по разните там халки и каишки по бронята си, разноцветни ивици плат, птичи кости и верижки, към вездесъщите му кокалчета от пръсти, станали вече емблематични за Четиринадесета армия. Смайлс си подхвърляше ножовете за мятане, оръжията пляскаха тихо в кожените й ръкавици. Тар вече бе затегнал щита на лявата си ръка и стискаше късия меч в облечената си с метал десница; лицето му бе скрито под набузниците на шлема.

Ботъл се обърна и се загледа към далечния град. Мрак — един-единствен фенер като че ли не светеше в тази тромава грозна грамада. Вече мразеше Ю’Гатан.

Тихо изсвирване в нощта. Внезапно раздвижване.

— Сапьори, при мен — каза Кътъл. — Време е.

„Богове, почва се.“

Леоман стоеше в тронната зала на Фалада. Единадесет воини се бяха изпънали в права редица пред него, със стъклени очи, кожената им броня — оплетена с колани, каишки и висящи халки. Коураб Билан Тену’алас ги огледа внимателно — познати лица до едно, и в същото време — едва разпознаваеми под кръвта и ивиците кожа. Носители на Апокалипсиса, вече заклети до фанатизъм, заклети да не видят повече зората, обвързани в смърт с тази нощ. Само гледката на плувналите в опиат очи го смрази.

— Знаете какво се иска от вас тази нощ — каза Леоман на избраните си воини. — На добър час, мои братя и сестри, под ясния взор на Дрижна, и ще се срещнем отново при Портата на Гуглата.

Те се поклониха и тръгнаха.

Коураб ги гледа, докато и последният не изчезна зад големите крила на портата, след което се обърна към Леоман.

— Бойни главатарю, какво ни чака? Какво си замислил? Говореше за Дрижна, но се пазари с Кралицата на сънищата. Кажи ми, преди да съм изгубил вярата си.

— Горкият Коураб — измърмори Дънспароу.

Леоман я погледна сърдито и рече:

— Време няма, Коураб, но ще ти кажа едно: до гуша ми е дошло от фанатици, за този живот и още за дузина, до гуша…

Отвън в коридора отекна тропот на ботуши и в залата влезе висок воин. Смъкна качулката на наметалото си и Коураб зяпна. Обля го вълна на надежда и той неволно пристъпи напред.

— Върховен маг Л’орик! Дрижна е засиял ярко в небето тази нощ!

Високият мъж разтриваше рамото си. Примижа от болка и отвърна:

— Де да можех да се появя направо между градските стени — твърде много магове са се раздвижили в малазанския лагер. Леоман, не знаех, че имаш силата да призоваваш… честно ти казвам, тръгнал бях другаде…

— Кралицата на сънищата, Л’орик.

— Пак ли? Какво иска?

Леоман сви рамене.

— Боя се, че си част от сделката.

— Каква сделка?

— Ще ти обясня по-късно. Все едно, тази нощ ни трябваш. Хайде, качваме се на Южната кула.

Нов прилив на надежда. Коураб си знаеше, че може да се довери на Леоман. Святият воин имаше план, коварен, гениален план. Беше се усъмнил като истински глупак. Тръгна след Дънспароу, Върховния маг Л’орик и Леоман от Вършачите.

„Л’орик. Вече можем да се сразим с малазанците на равни начала. И в такава надпревара можем само да победим!“

В тъмното, зад каменистия овраг с крайните постове, Ботъл се беше присвил ниско, на няколко крачки от шепата сапьори, които му бяха възложили да пази. Кътъл, Мейби, Кръмп, Рамп и Уидършинс. Наблизо се беше събрала друга група, поверена на Балгрид: Тафо, Ейбъл, Гъп, Джъмп и Боул. Хора, които познаваше от похода, едва сега разкрили се като сапьори или предстоящи такива. „Безумие. Изобщо не знаех, че са толкова много в ротата ни.“ Стрингс не беше в нито една от двете групи; щеше да поведе останалите от отделенията през пролома, след като улегнеха пушекът и прахта.

Покрай крепостните стени на Ю’Гатан имаше натрупани от предишни щурмове тераси, последният кръг беше вдигнат в малазанския стил, под наклон, с двадесет разтега дебелина в основата. Доколкото му беше известно, сапьорите за първи път щяха да подложат на изпитание имперския строеж на укрепление — не му беше трудно да долови блясъка в очите им.

Някой се приближи отдясно и Ботъл примижа в сумрака.

— Иброн, нали?

— Аха. От Ашокския полк.

Ботъл се усмихна.

— Те вече не съществуват, Иброн.

Мъжът се тупна в гърдите.

— Имате един от моето отделение в групата си.

— Кръмп.

— Да. Просто си помислих, че трябва да го знаеш — опасен е.

— Не са ли опасни всичките?

— Този е особено опасен. Изхвърлиха го от Нередовните на Мот още в Дженабакъз.

— Съжалявам, но това не ми говори нищо, Иброн.

— Лошо. Все едно, смятай, че си предупреден. Помисли дали да не го споменеш на Кътъл.

— Добре.

— Опонн да те дръпне тая нощ, момче.

— И теб, Иброн.

Мъжът отново изчезна в тъмното.

Още чакане. Никакви светлини не се виждаха нито по крепостната стена, нито по ъгловите кули от двете страни. Никакво движение по бойниците.

Тихо подсвирване. Ботъл срещна погледа на Кътъл и сапьорът кимна.

Мийнас, лабиринтът на сенки, на илюзия и заблуда. Той сътвори образ на лабиринта в ума си, завихрена стена, и започна да съсредоточава волята си, взря се в оформящата се рана, огненочервена в началото. След миг тя беше пронизана и в него се вля сила. „Стига! Не повече. Богове, защо е толкова силно?“ Смътен звук, някакво движение, присъствие там, от другата страна на стената на лабиринта…

След това… нищо.

Никаква стена не съществуваше, разбира се. Това беше само образ, видение в ума му, което да въплъти една идея в нещо физическо. Нещо, в което след това да може да извърши пробив.

Съвсем просто всъщност. „Само че невероятно опасно. Ние, проклетите магове, сигурно сме луди, да си играем с това, да отстояваме с такава настойчивост заблудата, че може да бъде овладяно, оформено, подчинено единствено на волята ни.“

„Силата е кръв.“

„Кръвта е сила.“

„А тази кръв е на Древен бог…“

Някъде малко по-напред Кътъл изсъска. Ботъл примига и започна да оформя магията на Мийнас. Мъгли, прорязани с мастилен мрак, разстилаха се по каменистата земя, запълзяха между срутени зидове, а сапьорите поеха напред, гмурнаха се в тях и продължиха, невидими.

Ботъл тръгна бавно след тях, на няколко крачки по-назад. Войниците, забулени в тази магия, можеха да виждат. Нищо от илюзията не затрудняваше сетивата им. Илюзиите обикновено биваха едностранни — или двустранни, в най-добрия случай; ако бъдеха погледнати от други ъгли, просто нямаше какво да се види. Истинските майстори, разбира се, можеха да излъжат светлината във всички посоки, да сътворят нещо, което изглежда физически реално, което се движи, както би трябвало, и хвърля собствена сянка, вдига дори илюзорна прах. Вещината му изобщо не достигаше до такива нива. Виж, Балгрид бе сътворил… е, почти, но все пак… впечатляващо.

„Но аз ненавиждам този вид магия. Възхитителна е, спор няма. Забавно е да си играеш с нея. Но не и в нощ като тази, не и когато изведнъж ще се окаже и живот, и смърт.“

Хвърлиха дълги дъски над тесния ров, прокопан от войниците на Леоман, и се доближиха до стената.

Лостара Юил застана до Тене Баралта. Бяха заели позиция на предните лагерни постове, зад тях в тъмното чакаха войнишките редици, строени за щурма. На лицето на бившия й командир се изписа изненада.

— Не мислех, че ще ви видя отново, капитане.

Тя сви рамене.

— Дебелеех и ставах ленива, командире. Нокътят, с когото бяхме заедно, не е популярен. Взе се решение, че ще е най-добре да си остане в шатрата — за неопределено време.

— Нямам възражения.

Видяха в сумрака завихрени облаци още по-тъмен мрак, злокобно настъпващ към крепостната стена.

— Готова ли сте да накървавите меча си тази нощ, капитане? — попита Баралта.

— Повече, отколкото можете да си представите, командире.

Замаяна и обзета от нов пристъп на гадене, сержант Хелиан загледа вторачена настъпващата към стените на Ю’Гатан черна магия. Ю’Гатан беше, нали? Извърна се към стоящия до нея сержант.

— Кой град е това? Ю’Гатан? Зная за този град. Тук загиват малазанци. Ти кой си? Кой подравя стените? Къде са обсадните машини? Що за обсада е това?

— Аз съм Стрингс, а ти май си пияна.

— Е, и? Мразя да се бия. Разжалвайте ме, във вериги ме оковете, в тъмница ме хвърлете — само без паяци. И го намерете онзи кучи син, онзи, дето изчезна, арестувайте го и ми го оковете ей тука. Искам да му разпоря гърлото.

Сержантът я гледаше зяпнал. Тя също го зяпна — поне не се полюшваше. Не много.

— Мразиш да се биеш и искаш да разпориш нечие гърло?

— Престани да ме объркваш. И без това съм достатъчно объркана.

— Къде ти е отделението, сержант?

— Де да го знам.

— Кой ти е ефрейторът? Как се казва?

— Урб беше май. Не помня.

— Дъх на Гуглата!

Пела гледаше сержант Геслер, който говореше с Бордюк. На сержанта на Шесто отделение му бяха останали само трима войници — Лютс, Иб и ефрейтор Хъб — другите бяха или с магьосниците, или със сапьорите. В Пето на Геслер, от другата страна, бяха останали само двама — Трут и самият Пела. Планът беше да се съберат след пробива, а това го изнервяше. Можеше просто да се лепнат за някой и при Гуглата да вървят истинските отделения.

Бордюк подръпваше брадата си все едно, че искаше да я отскубне. Хъб стоеше до сержанта си, физиономията му беше кисела.

Геслер изглеждаше едва ли не отегчен.

Пела се замисли за отделението му. „Нещо много шантаво има в тия тримата, Геслер, Сторми и Трут. И не е само в тази нелепа златна кожа при това…“ Най-нормален беше Трут — младокът все още гледаше ококорен всичко това, въпреки преживяното. Онзи проклет кораб, „Силанда“, който беше конфискуван от адюнктата и сега сигурно трябваше да е някъде на север оттук, някъде в морето Кансу или западно от него. С целия транспортен флот и внушителен ескорт дромони. Бяха плавали на него, на една палуба с все още живи отсечени глави и още по-големи ужасии в трюма.

Пела за пореден път опипа меча си. Беше стегнал нова ивица кожа около ръбовете на дръжката — не толкова здраво, колкото му се искаше. Още не я беше и мокрил, нямаше да е добре да е влажна, щом влезеше в бой. Смъкна арбалета от рамото си и задържа стрела в ръката си, готов да я зареди, щом се разнесеше заповедта за атака.

„Проклета морска пехота. Трябваше да се пиша в простата стара пехота. Трябваше да се прехвърля. Изобщо не трябваше да влизам в проклетата армия. Чашата на черепа ми беше достатъчна, проклет да съм. Трябваше да избягам, да, това трябваше да направя.“

Нощният вятър шепнеше. Коураб, Леоман, Л’орик, Дънспароу и един страж стояха на леко поклащащата се платформа на върха на дворцовата кула. Градът се беше ширнал във всички посоки, загърнат в плашещ мрак и сякаш безжизнен.

— Какво трябва да видим оттук, Леоман? — попита Л’орик.

— Изчакай, приятелю… а, ето там! — Посочи една далечна сграда някъде при западната стена. На плоския покрив за миг примига смътна светлина от фенер. После… угасна.

— И там!

Друга сграда, още една блеснала за миг светлина.

— И там! И там, всички са по местата си! Фанатици! Проклети глупци! Дрижна да ни вземе дано, това ще подейства!

„Ще подейства?“ Коураб се намръщи. Улови погледа на Дънспароу — тя му прати беззвучна целувка. Ох, как му се искаше да я убие.

Купища отломки, строшени грънци, умряло разплуло се псе, животински кокали — едно чисто място нямаше, където да стъпи човек в подножието на стената. Ботъл последва сапьорите плътно, нагоре по първата тераса, парчетата тухли се хлъзгаха под краката им, после някой изрева от болка и изруга, натъкнал се на гнездо на оси — само тъмнината ги беше спасила от фаталните няколко мига — осите бяха лениви; Ботъл се изненада, че изобщо бяха излезли, докато не видя какво бе направил войникът. Спънал се беше в камък и след това беше натикал цялото си стъпало в гнездото.

Магът за миг освободи Мийнас, за да проникне сред възбудените души-искри на осите, да уталожи паниката и гнева им. Лишени от прикриващата ги магия на последните две тераси, сапьорите се пръснаха като подплашени бръмбари — скалата, под която уж се криеха, изведнъж изчезна — и драснаха към основите на стената много пред останалите. А там се присвиха и заразвързваха торбите с муниции.

Ботъл се покатери при Кътъл и клекна до него.

— Тъмно е като катран. Съжалявам за преди малко. Добре обаче, че не бяха черни оси, щеше да е умрял вече.

— Покорно благодаря — измърмори Кътъл. — Аз бях тоя, дето стъпи в проклетото гнездо.

— Колко жила?

— Две-три, десният ми крак е изтръпнал, но е по-добре, отколкото преди малко.

— Изтръпнал? Кътъл, това е лошо. Да намериш Лютс колкото може по-бързо веднага щом приключим тук.

— Че как иначе. Сега тихо, трябва да се съсредоточа.

И извади от торбата си вързоп муниции — две „проклетии“, стегнати здраво с каишки една за друга, като две налети женски гърди. В основата им бяха прикрепени два издължени като шипове експлозива — трошачи. Кътъл внимателно постави устройството на земята и насочи вниманието си към основата на стената. Разчисти няколко тухли и камъни, за да оформи, наклонена под ъгъл дупка, достатъчно голяма и дълбока, за да намести вътре стеноразбивача.

„Това беше по-леката част“, напомни си Ботъл, докато гледаше как сапьорът намества взрива в отвора. „Сега е ред на киселината и восъчната запушалка.“ Хвърли поглед покрай стената и се увери, че всички сапьори правят същото.

— Гледай да не изпревариш другите.

— Знам си работата, маг. Гледай си заклинанията и ме остави на мира.

Сконфузен, Ботъл отново огледа другите сапьори. И изведнъж се опули.

— Ей, какво прави онзи там… Кътъл, какво прави Кръмп?

Ветеранът изруга и се обърна.

— Богове подземни…

Сапьорът от отделението на сержант Корд беше приготвил не един, а цели три стеноразбивача, купчината „проклетии“ и „трошачи“ изпълваше цялата му торба. Зъбите му лъщяха. С блеснали очи измъкна цялата навързана купчина, легна на гръб с глава до стената, сложи я на корема си и запълзя, докато тилът му не опря в зида.

Кътъл бързо изпълзя до него и му изсъска:

— Ей, ти! Да не си се побъркал? Раздели ги!

Усмивката на войника увехна.

— Ма аз си го направих сам!

— По-тихо, кретен!

Кръмп се превъртя и натика купчината муниции в стената. В дясната му ръка се появи малка лъскава стъкленица.

— Чакай само да видиш това! — прошепна и зъбатата усмивка отново лъсна на лицето му.

— Стой! Още не!

Последва цвърчене, във въздуха се извиха струйки дим…

Кътъл вече се беше изправил и затича, влачеше изтръпналия си крак. И закрещя:

— Всички! Назад! Бегом, тъпаци! Бягай!

Пръснаха се във всички посоки. Кръмп подмина Ботъл, все едно че той стоеше на място, нелепо дългите му крака подскачаха високо през камънаците, крака с възлести колене и обути в грамадни ботуши. Покрай стената лежаха готови, но невтъкнати муниции, други останаха разхвърляни на крачка-две по-назад. Зад тях — торби с „острилки“, „димки“ и „подпалвачки“… „Богове подземни, това ще е лошо…“

От бойниците на стената се разнесоха викове, извисиха се в тревога гласове. Изтътна балиста и зарядът изтрещя между бягащите сапьори, Ботъл чу трясъка и се хвърли на земята. Скочи и хукна пак.

„По-бързо…“ Хвърли поглед през рамо. Кътъл куцукаше с мъка след него. „Гуглата да ни вземе!“ Обърна се и притича назад до сапьора.

— Тъпак! — изръмжа Кътъл. — Давай!

— Подпри се на рамото ми…

— Току-що се самоуби…

Не беше от най-леките. Ботъл се огъна под тежестта му, щом затичаха отново.

— Дванайсет! — изпъшка сапьорът.

Магът огледа терена напред с нарастваща паника. Никакво прикритие…

— Единайсет!

Скала от стара основа, здрав варовик, ей там, само на десет… девет крачки…

— Десет!

Още пет крачки — изглеждаше добре — кухина от другата страна…

— Девет!

Две крачки, после долу, и Кътъл изрева:

— Осем!

Нощта изчезна. Резки сенки се понесоха напред, щом двамата тупнаха зад варовиковата скала в купчината гнила смет. Земята се надигна да ги посрещне като божи юмрук, изкара въздуха от дробовете му.

Грохот като от рухваща планина, след него — каменен вал, дим, огън и дъжд, изпълнен с пламъци…

Взривът събори Лостара Юил на земята няколко мига, след като беше зяпнала неразбиращо в отделенията морски пехотинци, строени отвъд постовата линия — зяпна, щом всички изпопадаха и се затъркаляха пред връхлитащата вълна — още и още взривове, трясък и огън по стената от двете страни… после нещо се стовари като чук в гърдите й и тя изхвърча назад сред войниците.

Камъните връхлетяха в почти хоризонтален порой, бързи като изхвърлени от прашки, трошаха броня, забиваха се с плясък в оголена плът, пращяха кости, ехтяха безпомощни писъци…

… блясъкът се разсея и се размаза, сви се във възел от пламъци, изпълнили огромния зев в крепостната стена на Ю’Гатан, почти в самия център и пред погледа на Лостара — надигнала се на лакти въпреки свистящия порой от камъни — страните на огромния зев бавно се сринаха, а двуетажните и триетажни сгради зад него започнаха да се огъват навътре и заизригваха пламъци…

И сред затихващия дъжд този път — парчета човешки тела.

Горе на дворцовата кула Коураб и другите изпопадаха — стражът, който ги беше придружил, изхвърча през ниската стена на платформата и писъкът му заглъхна едва чут. Кулата се разклати. Ревът, като бяс на хиляди озверели демони, заглъхваше бавно, грамадни камъни биеха в стените на кулата, други отскачаха и рухваха между сградите долу, някакъв ужасен тласък отпрати Коураб по каменната настилка към дупката за надолу.

— Пада! — изрева той.

Двама души стигнаха до дупката преди него — Леоман и Дънспароу.

Трясък, рязко хлътване надолу, платформата залитна неумолимо на една страна. Облаци задушаваща прах. Коураб се хвърли надолу, настигна Леоман и малазанката, които се плъзгаха като змии по витото стълбище. Лявата му пета се натресе в нечия челюст и Коураб чу как Л’орик изпъшка от болка и изруга на непозната реч.

Този взрив — пробивът в стената… богове подземни, никога не беше виждал такова нещо. Как можеше да се опълчи човек на тия малазанци? С проклетите им морантски муниции, с ухиленото им пренебрежение към всякакви правила на почтена война.

Падаше и се търкаляше, накрая се просна върху изсипалия се порой от камъни на пода на двореца — залите вляво бяха изчезнали под срутилия се сектор на кулата. Видя нечий крак, щръкнал от рухналия таван — беше странно непокътнат, без дори кръв и прах по него.

Закашля се, изправи се бавно. Беше целият натъртен. Зяпна Леоман, който вече беше на крака и изтупваше дрехите си. До него Л’орик и Дънспароу се измъкваха от купчините тухли и дървени парчетии.

Леоман от Вършачите се огледа бързо и рече:

— Кулата май не беше толкова добра идея. Хайде, трябва да оседлаем конете — ако още са живи — и да препуснем към Храма!

„Храма на Скалисара? Но… какво… защо?“

Порой от каменни отломки, глух тътен и вълни пушлив прашен зной. Ботъл отвори очи. Черупки от себар, космати и сбръчкани, изпълниха полезрението му, носът му се напълни с лютивата миризма на смачкан себар. Сокът на плода се смяташе за деликатес, но от вонята му се догади и той разбра, че никога вече няма да може да пийне и глътка от него. Някъде от развалините вляво се чу стон.

— Кътъл? Ти ли си?

— Изтръпналото май изчезна. Удивително какво може да направи ужасът с тялото ти.

— Сигурен ли си, че още си жив?

— Горе-долу.

— Ти преброи до осем!

— Какво?

— Каза осем! После — бум!

— Трябваше да ти укрепя надеждите, нали? В коя яма на Гуглата сме се наврели, впрочем?

Ботъл залази нагоре, изумен, че се чувства непокътнат — без драскотина дори.

— При живите, сапьор.

Първото, което видя в мъртвата зона, му се стори нелепо. Твърде много светлина — а беше тъмно, нали? След това видя войници сред руините, някои се гърчеха от болка, други се изправяха, целите в прах, кашляха от зловонния въздух.

Проломът в южната стена на Ю’Гатан бе срутил цяла третина от нея, петдесет разтега навътре от най-южния бастион, чак отвъд централната порта на укрепленията. Сградите, които все още се държаха, също горяха — повечето от тези огньове бяха дошли от безбройните подпалвачки, останали в захвърлените торби на сапьорите.

Светлината от опустошителния взрив постепенно отслабваше. Кътъл — отлепваше парчетата гнили плодове от бронята си — изръмжа:

— Можем да нахлуем през пролома… Богове, само да го спипам Кръмп…

— Стегни се, Кътъл. Ей, ето го Стрингс… с отделението…

Засвириха рогове, войниците се разтърчаха да се престроят. Тъмнината се спускаше отново — последните пламъци в пролома гаснеха. Дъждът от прах се сипеше сякаш безкрайно.

Юмрук Кенеб видя Тене Баралта и капитан Лостара Юил в челото на тясна колона, която вече беше поела напред.

Сапьорите бяха оплескали нещата. Това поне беше ясно. И някои от тях не бяха успели да се върнат. „Проклети глупаци, а дори не бяха под обстрел.“

Видя, че пламъците гаснат, макар да продължаваха упорито да пълзят като паяжини по все още изправените сгради от двете страни.

— Първо, второ и трето отделения — нареди Кенеб на капитан Фарадан Сорт. — Най-тежките водят напред през пролома.

— Морската пехота вече прониква, Юмрук.

— Знам, капитане, но искам подкрепленията да са плътно зад тях, ако нещата се объркат. Пращайте ги.

— Слушам, Юмрук.

Кенеб извърна очи към височината от другата страна на пътя, към рехавата редица наблюдаващи. Адюнктата, Т’амбър, Нил и Недер. Юмрук Блистиг. Бойният главатар Гал. Юмрук Темъл сигурно беше повел конните си воини да заобиколят града отляво и отдясно. Винаги оставаше вероятността Леоман да изостави следовниците си на ужасната им съдба и да се опита да избяга сам. Подобни неща не бяха необичайни.

— Сержант Корд!

Боецът се изпъна пред него. Кенеб забеляза знака на Ашокския полк на охлузената му кожена броня, но предпочете да не му обърне внимание. Засега.

— Вкарвайте средните, от седмо до дванадесето отделения.

— Слушам, Юмрук, тичаме по петите на тежките.

— Добре. Този бой ще е за всяка улица, сержант, освен ако кучите му синове не се предадат веднага.

— Ще се изненадам, ако го направят, Юмрук.

— И аз. Действайте, сержант.

Най-сетне бойците на частта му се задвижиха. Чакането беше свършило. Четиринадесета тръгваше на бой. „Извърни очите си от нас тази нощ, Качулати! Само ги извърни.“

Ботъл и Кътъл се събраха с отделението. Сержантът носеше тежкия си арбалет, със заредена в жлеба стрела с топуз „проклетия“, набит на върха.

— Може да се мине през пламъците — каза Стрингс, отри потта от челото си и се изплю. — Корик и Тар — във фронт. Кътъл в тила, и дръж готова острилка. Зад двамата във фронта — аз и Смайлс. Ти — на крачка зад нас, Ботъл.

— Трябват ли ти илюзии, сержант?

— Не, искам от другото. Хващай там плъхове, гълъби, прилепи, паяци и каквото още намериш, в името на Гуглата. Трябват ми очи, да гледаш в места, където не можем да видим.

— Капан ли очакваш?

— Отпред са Бордюк и отделението му, проклятие! Първи са в пролома. Хайде, след тях!

Затичаха през неравния, осеян с камънаци терен. Лунната светлина се мъчеше да пробие през прашната мъгла. Ботъл затърси със сетивата си нещо живо там, отпред, но се натъкна само на болка, гаснещ живот и смърт под грамадите развалини, на замаяни, зашеметени от взрива души.

— Трябва да подминем района на взрива — каза на Стрингс.

— Точно. Това е идеята — отвърна през рамо сержантът.

Стигнаха до ръба на огромния кратер, направен от мунициите на Кръмп. Бордюк и отделението му се катереха нагоре от другата страна и Ботъл видя, че стената, по която пълзят, е засипана със заровени доскоро под земята градски развалини, смазани тавани и подове, поломени части от стени, които се хлъзгаха надолу в самата яма и повличаха след себе си пластове подови плочи. Видя, че и Балгрид, и Мейби са оцелели след взрива, и се зачуди колко ли сапьори и магове са загубили живота си. Някакъв вътрешен инстинкт му подсказа, че Кръмп е оцелял.

Тежки времена преживяваха Бордюк и отделението му.

— Надясно — извика Стрингс. — Можем да заобиколим и да пробием преди тях!

Бордюк го чу и се извърна; висеше като паяк на наклонената стена, вече се беше изкачил на три четвърти до върха.

— Копелета! Балгрид, размърдай си дебелия задник, проклет да си!

Корик намери пътека покрай кратера, изкатери се през отломките и всички го последваха. Замаян от усилието да се задържи на крака, Ботъл така и не се опита да подири хилядите дребни живи същества отвъд района на взрива, в недрата на самия град. Щеше да има време след това. Дано.

Полукръвният сети изведнъж спря, магът погледна нагоре и видя, че Корик се е натъкнал на препятствие, широка пукнатина, зейнала на един човешки бой под уличното ниво. Оцапани с пръст плочки с изрисувани по тях жълти птици в полет, само че сякаш се гмуркаха дълбоко под земята — поради острия наклон.

Корик се обърна към Стрингс.

— Цялата плоча се клати, сержант. Не знам дали ще ни издържи.

— Гуглата да ни вземе дано! Давай въжетата, Смайлс…

— Хвърлих ги — отвърна тя навъсено. — Докато тичахме. Адски тежки бяха…

— А аз ги прибрах — прекъсна я Кътъл, смъкна намотките от лявото си рамо и ги метна напред.

Стрингс изпъна ръка и натресе юмрук в брадичката на Смайлс — главата й се люшна назад, очите й се ококориха, след това се изпълниха с гняв.

— Носиш, каквото аз ти кажа да носиш, войник — изръмжа сержантът.

Корик хвана единия край на въжето, отстъпи няколко крачки, засили се и скочи през процепа. Нямаше начин Тар или Кътъл да се справят с толкова дълъг скок.

Стрингс изруга.

— Които могат това, дето Корик го направи — давай. И никой да не си оставя снаряжението.

След няколко мига Ботъл и Смайлс се присвиха до Корик, помогнаха му да затегне въжето, а сержантът, с две торби муниции, провиснали на гърба, се прехвърли на ръце; торбите се залюляха ужасно, но ги беше окачил така, че да не се удрят една в друга. Ботъл пусна въжето и тръгна да помогне, щом Стрингс стъпи на ръба.

Кътъл беше следващият. След него Тар, увил се с въжето, заслиза по наклонения под и бързо се хлъзна надолу, щом стената се наклони под тежестта му. С дрънчене на броня и оръжие, останалите от отделението издърпаха ефрейтора горе на равното.

— Богове — изпъшка Кътъл. — Тоя тъпанар тежи колкото проклет бедерин.

Корик нави въжето, ухили се и го подаде на Смайлс.

Поеха отново напред, през развалините на някакъв може би дюкян към вътрешната стена. Още тухли и камъни. И най-сетне, след тях — улица.

А Бордюк и отделението му вече навлизаха в нея, със заредени арбалети. Брадатият сержант беше начело, ефрейтор Хъб — вдясно от него и две крачки по-назад. Иб беше от другата страна на ефрейтора, а на две крачки зад тях крачеха Тавос Понд и Балгрид, следвани от Лютс и сапьора Мейби в ариергарда. Класическата щурмова формация на морската пехота.

Сградите от двете страни бяха тъмни, тихи. Нещо странно имаше в тях, помисли Ботъл, зачуди се какво може да е… „Няма кепенци по прозорците — всички са отворени. Вратите също… всяка врата всъщност…“

— Сержант…

Стрели изведнъж излетяха от прозорците от двете страни и в същия миг двадесетина души изскочиха от близките сгради, крещяха и размахваха копия, ятагани и щитове.

Ботъл видя как Бордюк се завъртя замаяно, видя щръкналата от лявата му очна кухина стрела, и втората стрела, пронизала го в шията. Швирна кръв и сержантът се олюля, стисна се за гърлото и за лицето. Зад него ефрейтор Хъб се преви на две над забилата се в корема му стрела и се свлече на калдъръма. Иб, улучен в лявото рамо, дърпаше стрелата и сипеше люти проклятия. Един от нападателите се втурна към него, замахна с ятагана и го удари в слепоочието. Изпращяха шлем и череп, бликна кръв и Иб падна.

В този момент дотича отделението на Стрингс и магът се озова сред вихъра на яростна схватка. Корик беше от лявата му страна. Дългият меч на полукръвния сети отметна един ятаган и се вряза с острието напред в гърлото на воина. Освирепяло видение налетя срещу него, сякаш воинът искаше да разкъса шията му със зъби, и Ботъл се присви от ужас, видял безумието в очите му. Пресегна се в ума си, впи се в бесния вихър от мисли — не повече от накъсани образи и черен гняв — и се добра до най-първичната част от ума му; взрив на сила, и мъжът изгуби всякакъв усет за света, рухна безпомощно, заразмахва ръце и зарита.

Плувнал в студена пот, Ботъл отстъпи назад и съжали, че не може да извади оръжие — имаше само най-обикновен нож.

Боят се вихреше от всички страни — крясъци, звън на метал, пукащи железни брънки на ризници, пъшкане и стонове.

И нов дъжд от стрели.

Една удари шлема на Стрингс отзад и той падна на колене. Коленичи, вдигна арбалета и погледна вбесен към отсрещната сграда — прозорецът на горния етаж гъмжеше от стрелци.

Ботъл дръпна Корик за колана и викна:

— Назад! Проклетията на Фид! Всички! Назад!

Сержантът вдигна тежкия арбалет до рамото си, прицели се в горния прозорец…

До тях вече се бяха появили тежки пехотинци и Ботъл видя Тафо, от отделението на Мозел — беше само на десетина крачки от сградата… от целта на Стрингс…

… и арбалетът изщрака, тежката стрела излетя към зейналия прозорец.

Ботъл се хвърли на земята и покри главата си с ръце…

Горният етаж на сградата избухна, стената се изду и почна да се срутва. Каменните плочи под Ботъл се разтърсиха.

Някой се блъсна в него и той усети как нещо тежко и слузесто тупна върху ръката му, горещо и треперещо. В ноздрите го лъхна воня на жлъчка и опразнени черва.

Падащи камъни, стонове; пламъци заблизаха стените на сградата. Нов оглушителен трясък и всичко, което бе останало от горния етаж, рухна в долното ниво. Още няколко жални стона — и тишина.

Ботъл надигна глава. До него лежеше ефрейтор Харбин. Долната част на тялото му я нямаше, червата се бяха изсипали. Очите под шлема се бяха оцъклили безжизнени. Магът се надигна и заднешком запълзя по осеяната с камъни улица. Там, където допреди няколко мига Тафо се биеше с тълпа воини, беше останала само купчина развалини и стърчащи изпод тях засипани с прах ръце и крака, всичките — застинали.

Корик го подмина, мушкаше с меча си падналите зашеметени бойци. Смайлс го пресрещна; Ботъл видя, че двата й ножа са плувнали в кръв.

Някои от падналите бавно се надигаха, тръскаха глави и храчеха кръв. Ботъл се преви и заповръща.

— Фидлър… кучи син такъв!

Закашля се. Стомахът му засега поне се беше успокоил. Той вдигна глава и видя крачещия към Стрингс сержант Мозел — кипеше от яд.

— Бяхме ги спипали! Тъкмо щурмувахме проклетата сграда!

— Щурмувайте оная тогава! — сопна се Стрингс и посочи сградата от другата страна на улицата. — Само се дръпнаха, всеки момент ще последва нов залп…

Мозел изруга, махна с ръка на тримата останали му пешаци — Мейфлай, Флашуит и Уру Хела — и всички затичаха към входа на сградата.

Стрингс зареждаше нова стрела в арбалета си — този път с острилка на върха.

— Балгрид! Кой е останал в отделението ти?

Едрият маг се обърна към него и се олюля.

— Какво? Не те чувам! Какво?

— Тавос Понд!

— Тук, сержант. Значи Мейби, ммм, Балгрид — но от ушите му тече кръв. Лютс падна, но ще оживее, с малко цяр. Сержант, вече не играем…

— При Гуглата ще играете. Разкарай Лютс — насам идва ново отделение. Останалите — с мен…

— Балгрид е глух!

— По-добре да беше ням — имаме ръчни сигнали, забрави ли? Напомни му го на тоя кучи син! Ботъл, помогни на Тар. Кътъл, завлечи Корик ей до онзи ъгъл и ни изчакайте. Смайлс, зареди — искам проклетото ти оръжие да е заредено и да си отваряш очите за всичко, което мърда от покривите надолу.

Ботъл се надигна и отиде при Тар, който се мъчеше да се измъкне от развалините — част от стената се беше срутила върху него, но бронята и шлемът му, изглежда, бяха устояли. Сипеше проклятия, но не личеше нещо да го боли.

— Дай ръка…

— Добре съм — отвърна ефрейторът, изпъшка и измъкна крака си. Още стискаше късия меч: на върха му беше залепнало валмо косми, покрито с прах, капеше. — Виж ти. — Той посочи с меча към улицата. — Даже Кътъл е млъкнал вече.

— Фид нямаше избор — рече Ботъл. — Много стрели бяха и…

— Не се оплаквам, Ботъл. Изобщо. Нали видя Бордюк? И Хъб? Можеше да сме ние, ако бяхме първи.

— Бездната да ме вземе дано, не помислих за това.

Извърна глава към идващото отделение полутежка пехота — на сержант Корд, полка на Ашок и прочие.

— Какво стана тук, в името на Гуглата?

— Засада — отвърна Ботъл. — Сержант Стрингс трябваше да събори една сграда. С проклетия.

Корд се опули.

— Проклета морска пехота.

Обърна се и тръгна към присвилия се насред улицата Стрингс, Ботъл и Тар тръгнаха след него.

— Престроихте ли се? — попита Корд. — Вече сме зад вас.

— Готови сме, но предай назад. Гъмжи от засади. Леоман е решил да ни даде всяка улица и сграда срещу много кръв. Юмрук Кенеб би могъл да реши отново да прати напред сапьорите, под прикритието на морската пехота, да събарят сгради — така ще е най-безопасно.

Корд се огледа.

— Най-безопасно? Богове подземни. Ефрейтор Шард, чу го Фид. Тичай да докладваш на Кенеб.

— Слушам, сержант.

— Синн — продължи Корд към момичето до тях, — прибери го тоя нож, той вече е мъртъв.

Тя само го погледна, докато ножът й срязваше десния показалец на мъртвия воин. Вдигна го пред очите си да го огледа и го прибра в кесията на колана си.

— Хубаво момиченце си имате — изсумтя Стрингс. — И при нас имаше една такава.

— Шард! Задръж! Прати Синн с донесението!

— Не искам да се връщам! — викна Синн.

— Лошо. — Корд отново се обърна към Стрингс. — Ще се слеем с тежките на Мозел, зад вас.

Стрингс кимна.

— Добре. Отделение, да пробваме следващата улица, а?

Ботъл преглътна да надвие новия пристъп на гадене и тръгна с останалите към Корик и Кътъл. „Богове, това вече ще е наистина гадно.“

Сержант Геслер я надушваше. Голямата беда в нощта. Надушваше я — в непроницаемия мрак от зейналите прозорци и врати и по съседните улици от двете им страни, където се придвижваха други отделения, по грохота на ожесточените схватки. Но пред самите тях нямаше никакво движение, никакъв звук — нищо. Вдигна дясната си ръка, сви два пръста и замахна рязко надолу. Чу зад себе си трополенето на ботуши по каменната настилка, единият чифт сви вляво от него, другият — отдясно, тропотът секна, щом войниците стигнаха до сградите от двете страни. Трут отляво, Пела отдясно, с насочени арбалети, с очи, вперени в отсрещните покриви и горните прозорци.

Нов сигнал и Сандс притича и клекна до него.

— Е? — попита Геслер и за хиляден път съжали, че Сторми го няма.

— Лошо — изсъска Сандс. — Засади.

— Добре, но нашата къде е? Върни се и доведи Моук с отделението му. И Тъг… Искам тежките да прочистят тези сгради, преди всичко да се е изсипало отгоре ни. Имаме ли сапьори с нас?

— Отделението на Том Тиси има — отвърна Сандс. — Ейбъл, Джъмп и Гъп, макар че те решиха да станат сапьори едва тази нощ, преди камбана някъде.

— Страхотно. И са им дали муниции?

— Да, сержант.

— Лудост. Добре. Доведи и отделението на Том Тиси. Чух вече, че една проклетия изгърмя — може да е единственият начин.

— Ясно, сержант. Ей сега се връщам.

Отделения с оредял състав и нощно сражение в чужд, враждебен град. Адюнктата да не би да си беше изгубила ума?

На двайсет крачки встрани, Пела се присви до някаква кирпичена стена. Стори му се, че засече движение в един от високите прозорци отсреща, но не беше сигурен — не толкова, че да подаде сигнал за тревога. Можеше като нищо да е перде, развяно от вятъра.

„Само че… няма много вятър.“

Прикова очи точно в този прозорец и бавно надигна арбалета.

Нищо. Само тъмнина.

Отекнаха далечни взривове — някъде от юг. „Трябваше да натиснем силно и бързо напред, а сме затънали тука, само на една улица от пролома. Геслер е прекалено предпазлив.“

Чу дрънчене на оръжия и тропот на ботуши — идваха още отделения. Отклони за миг очи от прозореца и видя как сержант Тъг повежда тежките си пехотинци към отсрещната сграда. Трима притичаха до вратата на сградата, до която се беше долепил той. Джъмп, Гъп и Ейбъл. Пела видя в ръцете им „острилки“ — и нищо друго. Присви се още по-ниско и отново насочи вниманието си към прозореца. Изруга под нос; очакваше някой от тримата да хвърли граната през зейналия вход.

Отделението на Тъг нахлу в сградата — последваха викове, дрънчене на оръжия, крясъци…

След тях — нови, този път от сградата зад гърба му, щом тримата сапьори нахлуха вътре. Той се присви още повече… „Не, тъпаци! Не ги внасяте вътре… хвърляте ги!“

Рязък пукот, прах и камъчета се посипаха по стената зад Пела, във врата му. Нови крясъци. Стената отново се разтърси… Той се присви още по-ниско, вдигна отново очи към отсрещния прозорец…

… и едва успя да зърне мигновения блясък…

… да се стъписа изненадан…

… от свистящата право към него стрела… Главата му се отметна назад, шлемът издрънча в стената. Нещо смътно и размазано се мярна в горния ръб на полезрението му и веднага изчезна. Чу как арбалетът му издрънча на каменните плочи в краката му, миг след това усети далечната болка, щом коленете му се удариха в камъните, кожата се обели от удара… беше го правил това веднъж, като дете, когато си играеше в задната уличка. Падна и си охлузи коленете на мазните мръсни плочи…

Толкова мръсни, с всичките болести и зарази, скрити в тях… майка му толкова се ядоса… ядоса се и се уплаши. Трябваше да отидат при знахар, а това струваше пари — пари, които беше спестила, за да се преместят. В по-добра част на бедняшкия квартал. Мечта, свършила само защото си беше ожулил коленете.

Също като сега. А тъмнината се сгъсти.

„О, мамо, ожулих си коленете. Без да искам. Без да искам, мамо. Ожулих си коленете…“

В сградите от двете страни изригна адът и Геслер залегна. Щом първият взрив стихна, погледна надясно и видя Пела. Стрела го беше пронизала в челото и тъкмо беше рухнал на колене и изпускаше оръжието си. После се свлече на една страна.

От сградата зад него хвърчаха шрапнели, след тях — още по-лошо — избухна „подпалвач“, бесен червен пламък изригна през прозорците на долния етаж. Врясъци — някой изхвърча навън, обгърнат в пламъци — малазанец, — затича, размахал ръце… право към Моук и отделението му…

— Бягай! — изрева Геслер, надигна се и насочи арбалета.

Моук беше извадил пелерината-дъждобран — войниците му тичаха към горящия… не виждаха… „Торбата… мунициите…“

Арбалетът в ръцете му изтрещя. Металната стрела порази сапьора в корема, а торбата с взривовете вече падаше.

Той залитна назад, просна се по гръб, извъртя се и отново се надигна на крака.

Моук, Стакър, Роув. Бърнт, Гуано и Мъд. „Мъртви. Само парчета месо и натрошени кости.“ Нечий шлем, още с главата в него, изхвърча, натресе се в близката стена, завъртя се и падна.

— Трут! След мен! — Геслер махна с ръка и затича към сградата, в която бяха нахълтали пешаците и откъдето шумотевицата от битката вече ехтеше още по-яростно. — Виждаш ли Сандс? — изрева на боеца, докато презареждаше арбалета.

— Н-не, сержант. Пела…

— Пела е мъртъв, момче. — Видя Том Тиси и онова, което бе останало от отделението му — Тюлип и Рамп: тичаха към входа да помогнат на Тъг и тежките му пехотинци. „Добре, на Том поне умът му не се е размътил…“

Сградата, погълнала Ейбъл, Джъмп и Гъп, беше цялата в пламъци, зноят се изливаше навън като кипнала течност, „Богове, какво са взривили вътре?“

Нахълта през входа, закова се на място. Бойните дни на сержант Тъг бяха свършили — пронизали го бяха с копие малко под гърдите. Избълвал беше кървава жлъчка, преди да издъхне. До вътрешния вход към някакъв коридор лежеше Робело, с премазана глава. По-навътре, извън полезрението, останалите от тежката пехота се биеха.

— Задръж, Трут — изръмжа Геслер. — И ни прикривай отзад с тоя арбалет. Тиси, давай.

Другият сержант кимна и даде знак на Тюлип и Рамп.

Нахълтаха в коридора.

Хелиан залитна зад Урб, а той изведнъж се спря — все едно да се натресеш в стена — и тя отскочи и тупна по задник.

— Проклет вол такъв!

Изведнъж около тях се появиха войници, изтегляха се от ъгъла на улицата, влачеха падналите си другари.

— Кой? Какво…?

Някаква жена приклекна до нея.

— Аз съм Хано. Загубихме си сержанта. И Соублоун. И Тоулс. Засада…

Хелиан се опря на рамото на Хано и се изправи. Тръсна глава.

— Така. — Нещо хладно и твърдо се изпъна в нея, все едно гръбнакът й се превърна в меч или копие, „или каквото там няма да се огъне, не, ще се огъне може би, но няма да се пречупи. Богове, колко ми се гади!“ — Включвай се в отделението ми. Урб, кое отделение бяхме?

— Представа нямам, сержант.

— Все едно, с нас си, Хано. Засада значи? Добре, дай да им разкажем играта на тия кучи синове. Тъчи, Бретлес, изваждайте гранатите, дето ги свихте…

Близнаците я изгледаха — самата невинност и възмущение, отчаяно усилие… и измъкнаха мунициите от торбите.

— Те са димки, сержант, и един трошач — измънка Тъчи. — Само това…

— Димки? Идеално. Хано, водиш ни в сградата, откъдето нападат тия копелета. Тъчи, хвърляш твоята пред нея. Бретлес, хващаш фланга и правиш същото. Няма да се мотаем — няма дори да влезем бавно и предпазливо. Искам го бързо, ясно ли е? Бързо.

— Сержант?

— Кажи, Урб?

— Нищо. Само… просто… готов съм.

„Е, това прави поне един. Знаех си, че ще го намразя този град.“

— Вадете оръжията! Време е да убиваме хора.

— Оставихме всички назад — каза Галт.

— Стига си хленчил — сопна се сержант Балм и отри потта и праха от очите си. — Просто улеснихме останалите. — Изгледа навъсено бойците от отделението си. Дишаха тежко, но нямаше нищо сериозно. Бяха забърсали онази засада бързо и мръсно, както го искаше.

Бяха на втория етаж, в стая, пълна с топове плат — цяло състояние коприни. Лоуб каза, че били от Даруджистан, моля ви се. Проклето цяло състояние, а повечето от него вече бе плувнало в кръв и поръсено с парчета човешко месо.

— Викам да проверим горния етаж — рече Троутслитър и огледа щръбките по дългите си ножове. — Чух някакво шумолене отгоре май.

— Добре, вземи Уидършинс. Детсмел, ти при стълбите. Ще ги прикриваш и ще ни съобщаваш, ясно? Чуеш ли някакво стържене горе, идваш при нас, но не и преди да си ни предупредил. Ясно?

— Кат’ бял ден, сержант.

— Добре, вървете. Галт, ти стой до прозореца и наблюдавай каквото е срещу теб. Лоуб, същото при онзи прозорец. Чака ни още боклук и ще го остържем всичкия.

След малко тропането на ботуши горе спря и Детсмел извика от коридора, че Троутслитър и Уидършинс слизат. След десетина секунди и тримата се върнаха в стаята с коприните.

— Сержант… — почна Троутслитър.

— Какво?

— Открихме нещо. Не ни харесва. Трябва да го видиш и ти.

Балм въздъхна и се изправи.

— Галт?

— Там са, да, и на трите етажа.

— Лоуб?

— И тук същото. И на покрива, един с фенер.

— Добре. Продължавай наблюдението. Троутслитър, води. Детсмел — обратно в коридора. Уидършинс, направи някаква магия.

Тръгна с Троутслитър към дъното на коридора със стълбата. Етажът горе беше нисък, по-скоро таванско, отколкото етаж. Много стаи, стените — от дебел кирпич.

Троутслитър го отведе до една стена при някакви големи делви и бурета.

— Тука ги намерихме. — Бръкна зад едно от буретата и вдигна фуния, изрязана от някакъв вид суха кратуна.

— И какво? — попита Балм.

Войникът изрита едно от буретата.

— Буретата са пълни. Но делвите са празни. Всичките.

— И какво?

— Зехтин.

— Да де. Градът е прочут с него. И?

Троутслитър хвърли фунията настрана и извади нож.

— Виждаш ли тия мокри петна по стените? Ето тук. — Посочи с върха на ножа и изчегърта мазилката. — Глината е мека, измазана е наскоро. Тези стени са кухи.

— В името на Финир, човече, какво искаш да кажеш?

— Че тези стени — цялата сграда, е пълна със зехтин.

— Пълна? Със… със зехтин?

Троутслитър кимна.

„Пълна със зехтин? Някакъв тръбопровод през мазетата? Не, в името на Гуглата, Балм, не ставай идиот.“

— Троутслитър, мислиш, че и други сгради са фрашкани с това? Така ли мислиш?

— Мисля, сержант, че Леоман е превърнал Ю’Гатан в огромен капан. Иска ни тук, вътре, да се бием на улиците, да се набутаме навътре и навътре и…

— Но следовниците му?

— Какво следовниците му?

„Но… това означава, че…“ Припомни си — лицата на враговете, фанатизма, налудничавия блясък в очите от опиата.

— Бездната да ни вземе!

— Трябва бързо да намерим Кенеб, сержант. Или капитаните. Трябва да…

— Знам, знам. Да се махаме оттук, преди онзи кучи син с фенера да го е хвърлил!

Беше започнало мръсно, за да стане още по-мръсно. Все пак след първоначалното стъписване, докато засадите се разкриваха една след друга и забавяха напредването на отделенията морска пехота, частите на Юмрук Кенеб и Юмрук Тене Баралта бяха щурмували, прегрупираха се и натиснаха отново навътре — сграда след сграда, улица след улица. Някъде напред, знаеше Кенеб, онова, което все още бе останало от морските пехотинци, проникваше още по-навътре, врязваше се в отбраната на фанатизираните зле въоръжени и напълно недисциплинирани воини от ренегатската армия на Леоман.

Беше чул, че са обзети от разпалена с опиат ярост, че се бият без оглед на раните и че никой не отстъпва — загиваха на място. Нещо, което беше очаквал, честно казано. Последен отпор, героична мъченическа отбрана. Точно затова беше избран Ю’Гатан, точно това представляваше той и винаги щеше да представлява това.

Щяха да вземат този град. Адюнктата щеше да получи първата си истинска победа. Кървава, жестока, но все пак победа.

Стоеше на улицата, малко по-навътре от пролома в стената, руините димяха зад гърба му, и гледаше колоната ранени и изпаднали в безсъзнание войници, връщани в лагера при лечителите, гледаше настъпващата през подсигурените вече райони свежа пехота и напред, където се вихреше битката, стягаща малазанския юмрук около Леоман и следовниците му, около последните живи останки на въстанието.

Видя как офицерът от Червените мечове, Лостара Юил, поведе три отделения към далечния грохот на битката. И Тене беше тук, говореше с капитан Кайндли.

Кенеб беше пратил напред Фарадан Сорт, да се съедини с предните отделения. Предстоеше втора среща, близо до самия дворец, и дано всички да следваха бойния план.

Чуха се крясъци, тревожни викове — зад гърба му! Извън пролома! Юмрук Кенеб рязко се обърна и видя огнения вал, вдигнал се в мъртвата зона зад крепостната стена — там, където воините на Леоман бяха изкопали тесния дълбок ров. Заровени делви със зехтин започнаха да избухват от рова, запръскаха горяща течност във всички посоки. Кенеб видя как изтеглящите се ранени се пръснаха покрай рова, някои горяха. Писъци, рев, побеснели пламъци…

Изпълненият му с ужас поглед улови някакво движение вдясно, горе на покрива на най-близката сграда, с лице към руините от пролома. Човек, с фенер в едната ръка, с горящ факел в другата — накичен с овързани стъкленици, обкръжен от делви, с изпънати напред ръце… изрита няколко от високите глинени делви… видя въжетата, свързали ги с глезените му… после тежестта преметна човека през ръба.

Към развалините на пролома.

И долу изведнъж изригнаха пламъци, заприиждаха на вълни…

И Кенеб видя, по още покриви и по крепостните стени, още хора — хвърляха се един след друг долу. Падаха, а след тях — огън и рев… още пламъци изригнаха от бастионите и се понесоха бясно във всички посоки, като огнен потоп.

Зноят го помете и Кенеб залитна. Зехтинът под отломките на падналата стена и рухналите сгради изведнъж пламна. Проломът се затваряше, демонски огън заизригва в плътна стена.

Кенеб се огледа с нарастващ ужас и видя неколцина тръбачи от личния му състав — бяха се свили зад грамада камъни. Затича към тях и зарева:

— Свирете отбой! Проклети да сте! Свирете отбой!

На северозапад от Ю’Гатан Темъл и ескадрон уикски воини препускаха нагоре по склона към пътя за Лотал. Не бяха видели никого. Нито една човешка душа не бягаше от града. Конните воини на Четиринадесета го бяха обкръжили изцяло. Уикци, сети, Изгорените сълзи. Измъкване нямаше да има.

Темъл остана доволен, като разбра, че адюнктата разсъждава като него. Внезапен удар, силен като нож, забит в гърдите, право в сърцето на този прокълнат бунт. Чули бяха взривяващите се муниции — силно, по-силно, отколкото се очакваше, видели бяха изригналите нагоре черни облаци дим, повечето от южната стена на Ю’Гатан.

Спряха на пътя и видяха следите от масовото бягство, точило се оттук преди няколко дни.

Блясък на огнена светлина, далечен тътен като от небесен гръм — и всички като един се обърнаха към града. А там, зад каменните стени, се издигаха огнени стълбове: от бастионите, след това — сграда след сграда навътре, още и още пламъци.

Темъл зяпна, потресен от това, което виждаше, от това, което бе разбрал чак сега.

Една трета от Четиринадесета армия беше в града. Една трета.

Мъртва.

Юмрук Блистиг стоеше на пътя до адюнктата. Повдигаше му се неудържимо и това чувство извираше от място, за което бе повярвал, че е оставил зад себе си — когато стоеше на стените на Ейрън и гледаше избиването на армията на Колтейн. Безнадежден, безпомощен…

— Юмрук — отсече адюнктата, — още войници да запълнят рова.

Той се сепна, извърна се и даде знак на един от адютантите — жена; тя вече бе чула заповедта, кимна и се отдалечи на бегом. „Да се справим с изкопа, добре. Но… какъв смисъл има?“ Проломът беше запушен с нова стена, този път от огън. И още огън се вдигаше около целия град, започваше от терасите на самите крепостни стени, избухваха сгради, изригващото от тях горящо масло вдигаше ужасен рев, мяташе тухли, които сами по себе си бяха смъртоносни горящи снаряди. А ето, че вече, още по-навътре, на пресечки и покрай по-широките улици, пламваха още сгради. Една, точно зад двореца, избухна, към небето изригнаха гейзери горящо масло, разпръснаха нощния мрак и оголиха небесата и търкалящите се по тях черни облаци.

— Нил, Недер… — изхриптя адюнктата, — съберете маговете — всички, до един! Пламъците в пролома да се изгасят. Искам…

— Нямаме силата, адюнкта — прекъсна я Недер.

— Старите земни духове умират — добави Нил. — Бягат от пламъците. От изгарящата болка. Всички умират или бягат. Нещо скоро ще се роди тук…

Пред тях град Ю’Гатан изгряваше като ден. Злокобен, ужасен ден.

Кашлящи, олюляващи се ранени войници, носени и влачени през гъстата гмеж — но нямаше накъде да продължат. Кенеб стоеше и гледаше зяпнал — въздухът изгаряше очите му — трупащата се около него тълпа. Неговите войници. Седемстотин, осемстотин. Къде бяха останалите?

Знаеше.

Нямаше ги. Мъртви бяха.

В улиците напред се виждаше само огън, изригваше от сграда на сграда, изпълваше нажежения въздух с безумния си смях — демонски смях, хищен и нетърпелив.

Трябваше да направи нещо. Да измисли нещо… но тази горещина, този ужасен пек… дробовете му отчаяно се издуваха въпреки разкъсващата болка след всяко напрегнато вдишване. Дъх след дъх, но самият въздух сякаш беше умрял, целият живот сякаш бе изсмукан от него.

Собствената му броня го изпичаше жив. Паднал беше вече на колене, с всички останали.

— Бронята! — изпъшка той, без да е сигурен дали изобщо някой щеше да го чуе. — Смъквайте броните! Хвърлете оръжията!

„Богове подземни… гърдите ми… тази болка…“

Париране. Остриетата изстъргаха едно в друго. След това, щом воинът натисна по-силно с ятагана, Лостара Юил приклекна, дръпна меча си надолу и назад, посече обратно нагоре и под извитото острие и порази противника си в гърлото. Бликна кръв. Тя го подмина, отби друго свистящо към нея оръжие — копие, — чу как изпращя дървеният прът. В лявата й ръка беше ножът кетра: заби го с все сила в корема на врага, изви и го изтръгна.

Олюля се и се дръпна от рухващия воин, за миг я прониза жалост, щом го чу да крещи някакво женско име, преди да се свлече на камъните.

Боят кипеше от всички страни, трите й отделения вече се бяха смалили до по-малко от дузина войници, а още и още озверели фанатици изскачаха от околните сгради; навсякъде пушек и воня на зехтин, пращене и пукот… нещо изтътна и… Огън.

Отвсякъде.

Лостара Юил извика предупредително в мига, в който я нападна друг воин. Тя парира с ножа, заби меча и изрита пронизаното тяло, за да измъкне оръжието: свличащият се труп едва не го изтръгна от ръката й.

Зад нея отекнаха ужасени писъци и тя рязко се обърна.

Потоп от врящо масло изригваше от сградите от двете страни, помете сражаващите се — крака, дрехи, телаби, кожа, лен, пламъците запълзяха по всичко.

Тя се дръпна от връхлитащата река смърт, спъна се и падна, просна се върху нечий труп, изпълзя върху него, преди горящото масло да се разлее около нея, да подмине горящия вече остров още топла плът…

Близката сграда избухна, огнено кълбо се изду и полетя към нея. Тя извика, вдигна нагоре ръце и разкъсващата жар се протегна, за да я обгърне…

Нечия ръка се вкопчи в гърба й…

Болка… дъхът, откъснат от дробовете… след това… нищо.

— Залегни! — изрева Балм — водеше отделението си по някаква криволичеща уличка — и отново подхвана безкрайния низ проклятия. Бяха свършили. Изтласкани бяха назад при опита си да се върнат при Кенеб и пролома, притиснати бяха отвсякъде като стадо добитък. От пламъците. Преди малко бяха зърнали двореца, при едно мигновено разсейване на пушеците, и Балм прецени, че все още вървят натам — но светът около тях беше изчезнал в огън и дим, а по петите им връхлиташе усилващ се пожар. Жив, и ги гонеше.

— Усилва се, сержант! Трябва да се махаме от този град!

— Мислиш, че не го знам ли, Уидършинс? Какво, в името на Гуглата, мислиш, че се опитвам да направя? Хайде млъкни…

— Ще ни свърши въздухът.

— Вече ни е свършил, идиот! Затвори я тази уста!

Стигнаха до някаква пресечка и Балм пак спря войниците си. Входовете на шест задни улички ги приканваха мълчаливо, всяка — толкова крива и тъмна, колкото другата. От две вляво бълваше дим. Замаян, далхониецът обърса горещата пот от очите си, обърна се и огледа войниците си. Детсмел, Троутслитър, Уидършинс, Галт и Лоуб. Корави кучи синове, до един. Не беше подобаващият начин да умрат — имаше си подобаващи начини и този не беше от тях.

— Богове, никога вече няма да клекна до огън.

— Прав си, сержант — съгласи се Троутслитър и се разкашля.

Балм смъкна шлема си.

— Смъквай бронята, проклети глупци, преди да сме се опекли. Задръжте оръжията, ако можете. Тази нощ няма да мрем. Ясно ли е? Чуйте всички — ясно ли е?

— Да, сержант — отвърна Троутслитър. — Чуваме те.

— Добре. Е, Уидършинс? Някаква магия да имаш, да ни отвори път?

Магът поклати глава.

— Де да имах. Но… скоро, може би.

— В смисъл?

— В смисъл, тук се ражда огнен елементал, поне така мисля. Огнен дух, божество. Имаме пред себе си огнен шквал, а това ще възвести идването му… и тогава ще умрем, ако вече не сме умрели. Но елементалът е жив. Има воля, ум, адски гладен е и жадува да убива. Страхът обаче не му е чужд. Страх, защото знае, че няма да оцелее дълго — твърде яростен е, жарък — дни най-много. А познава и други видове страх и тук сигурно мога да направя нещо — илюзии. За вода, но не просто вода. Воден елементал. — Изгледа ги, както го бяха зяпнали, и сви рамене. — Може би да, може би — не. Колко умен е един елементал? Трябва да е умен, за да го изиграеш, нали? Умен като куче поне, по-добре да е повече. Проблемът е, че не всички са съгласни, че съществуват елементали. В смисъл, аз лично съм убеден, че теорията е добра, но…

Балм го фрасна по темето.

— Всичко това на теория? Загуби ни толкова време за глупости? Богове подземни, Уидършинс, ще ми се да те убия на място. — Изправи се. — Да продължаваме, докато можем. При Гуглата да върви този проклет дворец — да заемем отсрещната уличка, и като дойде теоретичният елементал, можем да му стиснем ръка и да го прокълнем в несъществуващата Бездна. Хайде… А ти, Уидършинс, нито дума повече, ясно?

Войникът тичаше, обвит в пламъци. Бягаше от болката, но нямаше къде да отиде. Капитан Фарадан Сорт вдигна арбалета и пусна стрелата. Нещастникът падна. Пламъците още подскачаха по него, изпичаха кожата му до черно, прогаряха плътта. Тя хвърли безполезното оръжие настрана.

— Последната стрела.

Новият й лейтенант с дългото име Мадан’Тул Рада не отвърна нищо — черта, с която Фарадан започваше да привиква и която май й допадаше.

Не и сега обаче, след като скоро щяха да се изпекат.

— Добре. Този маршрут го задраскваш — и съгледвачите ми свършиха. Ни напред, ни назад и както изглежда — ни наляво, ни надясно. Предложения?

С вкиснато лице и отпуснал челюст, Мадан’Тул Рада опипа с език един гнил кътник, изплю се и примижа срещу пушека, после смъкна кръглия си щит и огледа очуканата му повърхност. Вдигна отново очи, бавно се огледа и отвърна:

— Не.

Чуваха вятъра над себе си — пищеше, вихреше се и фучеше над града, увличаше пламъците нагоре — огромни огнени опашки, които свистяха като гигантски мечове през гърчещите се пелени дим. Все по-трудно и по-трудно ставаше да се диша.

Изведнъж лейтенантът вдигна глава към огнената стена нагоре по улицата и се изправи.

Фарадан Сорт се обърна натам и веднага видя онова, което беше видял — странно черно петно, което се разширяваше сред пламъците; огнените езици потръпваха назад и замираха, а петното ставаше все по-тъмно, кръгло… и от самата му среда се появи олюляваща се фигура в овъглени кожени дрипи.

Тръгна залитайки към тях, пламъците танцуваха около буйната й коса — танцуваха, но без да я опърлят. Фарадан Сорт видя, че е момиче, и го позна.

— Тази е от отделението на Корд. Синн.

— Как го направи? — попита Мадан’Тул Рада.

— Не знам. Но да се надяваме, че ще може да го направи пак. Войник! Насам!

Най-горният етаж се срути с грохот сред облак от прах и пушеци — точно там, където се беше присвил Боул. Дори не го беше видял как пада, подозираше Хелиан. „Щастливец.“ Погледна през рамо към отделението си. Покрити с мехури, червени като сварени омари. Смъкната броня, захвърлени оръжия — беше прекалено горещо, за да ги държат. Морска и тежка пехота. Самата тя — единственият сержант. Двама ефрейтори — Урб и Рийм — посърнали. Всички — с червени кръгове около очите — жадно смучеха свършващия въздух. „Колко още? Богове, какво не бих дала за една глътка точно сега. Нещо хубаво. Хладно, деликатно… пиянството иде бавно, крадешком, мами те кроткият сън, сладък като последната глътка в раздраното гърло. Богове, поет съм, стане ли дума за пиене, о, да!“

— Така. Натам вече е блокирано. Да хващаме по онази проклета задна улица…

— Защо? — попита сърдито Тъчи.

— Защото там не виждам пламъци, затова. Продължаваме да се движим, докато не можем повече, ясно?

— Защо просто не спрем тук — рано или късно ще ни затрупа друга сграда.

— Виж какво — изръмжа Хелиан. — Ти ако щеш спри, но аз ще продължа. Щом искаш да мреш сам, мри.

И тръгна.

Всички я последваха. Нищо друго не им оставаше.

Осемнадесет войници — Стрингс ги беше превел. Още три засади, кървави и безмилостни, и ето, че вече се бяха присвили пред портите на двореца, които зееха широко отворени, като огромна паст, пълна с огън. Над тях се издигаха гъсти валма дим. Ботъл, на колене, задъхан, бавно огледа войниците. Неколцина от тежката, цялото отделение на Стрингс и повечето от бойците на сержант Корд, плюс морските пехотинци, оцелели от отделението на Бордюк.

Бяха се надявали, молили се бяха дори, да пристигнат и да заварят други отделения — които и да е, още оцелели, надвили проклетата стихия… дотук, „Само дотук, нищо повече. Щеше да е достатъчно.“ Но бяха сами, без никакъв признак, че някъде другаде други малазанци са успели.

Ако Леоман от Вършачите беше в двореца, трябваше вече да е на пепел.

— Кръмп, Мейби, Кътъл, при мен — заповяда Стрингс. — Други сапьори? Не? Някой да носи муниции? Добре, току-що проверих моите — восъкът е много омекнал и става все по-мек — всичко ще гръмне, и точно това е планът. Всичко, освен подпалвачките — тях ги хвърляй — в пастта на тоя дворец…

— Какъв е смисълът? — попита намръщено Корд. — Не че искам да кажа нещо, обаче…

— Искам да се опитам да гръмна дупка в този ад — изритваме го назад и влизаме през дупката, докато я има — Гуглата знае докъде ще ни отведе. Не виждам никакъв огън зад двореца и това ме устройва. Нещо напротив?

— Умно. Ти си гений. Само да не си бях хвърлил шлема.

Няколко души се изсмяха. „Добър знак.“

След това — хрипливи кашляния. „Лош знак.“

Някой изкрещя, Ботъл се обърна и видя някакъв мъж с провиснали по него бутилки, държеше бутилка и в едната си ръка, и горяща факла в другата — и крачеше право към тях. А бяха захвърлили арбалетите.

Бел от отделението на Корд изрева и се втурна към фанатика.

— Назад! — изкрещя Корд. — Всички!

Бел се носеше срещу мъжа. Сблъскаха се на двадесетина крачки от групата и паднаха.

Ботъл залегна, превъртя се, блъсна се в някого.

Съсък и нови крясъци. Ужасни крясъци. И вълна от зной, изгарящ и свиреп, като дъх от ковашка пещ.

Стрингс сипеше проклятия и пълзеше, повлякъл със себе си торбите.

— Далече от двореца! Всички!

— Без мен! — изръмжа Корд. — Трябва ви помощ.

— Добре. Всички останали! Шестдесет, седемдесет крачки най-малко! Повече, ако можете! Бягай!

Ботъл се надигна и видя как Стрингс и Кътъл затичаха към портите на двореца. „Шестдесет крачки? Нямаме шестдесет крачки…“ Пламъците вече поглъщаха сградите във всички посоки, накъдето и да погледнеше.

Все пак колкото може по-далече. Затича.

Някой го стисна за лявата ръка и го завъртя.

Геслер. А зад него Том Тиси и още войници.

— Какво правят тия глупаци? — викна Геслер.

— Гърмят… дупка… През огъня…

— Крастави богове на Бездната! Сандс — пазиш ли си още мунициите?

— Да, сержант…

— Проклет глупак. Дай ги тука…

— Не — намеси се Трут и застана между двамата. — Аз ще ги взема. Минавали сме през огън и преди, нали, сержант? — Дръпна торбата от ръцете на Сандс и затича към портите…

А там Стрингс и Кътъл отстъпваха — горещината беше неудържима, пламъците изригваха на бели стълбове към тях.

— Проклет да е! — изсъска Геслер. — Онзи огън не беше такъв…

— Трябва да се махаме! — викна Ботъл.

След миг всички бягаха… освен Геслер, който тичаше към сапьорите пред портата. Ботъл се поколеба. Трябваше да види…

Трут стигна до Кътъл и Стрингс, дръпна торбите от ръцете им, метна ги през рамо, после извика нещо и затича към портите.

Двамата сапьори побягнаха назад й хванаха и Геслер, който изглеждаше решен да последва новобранеца си. Повлякоха го назад. Той се дърпаше, явно искаше да последва Трут…

Но Трут вече беше скочил в пламъците.

Побягнаха.

А дворецът зад тях изригна.

Нагоре и навън. Огромни каменни късове полетяха към небето.

Блъснат във въздуха от свирепия напор на вятъра, Ботъл се претърколи сред отскачащи от уличното платно парчета зид, крайници и крака, лица, широко отворени усти, всички крещяха… безмълвно. Никакъв звук… нито… нищо.

Ужасна болка в главата му, шипове, забиващи се в ушите му, натиск в слепоочията, черепът му — готов да се пръсне…

Вятърът изведнъж се обърна, задърпа след себе си огнени пелени, настъпи към него от всички улици. Натискът отслабна. И пламъците заотстъпваха, гърчеха се като пипала.

Въздухът замря.

Ботъл се закашля, надигна се и се обърна.

Центъра на двореца го нямаше, беше се пръснал, имаше само прах и пушеци.

— Давай! — изкрещя Стрингс и гласът му се разнесе на левги. — Давай! Всички! Напред!

Вятърът се върна внезапно, с писък, който преля във вой, и ги тласна напред.

Дънспароу първа стигна до портите на храма и ги разтвори широко. Огнените взривове огряваха хоризонта из целия град… навсякъде между градските стени.

Задъхан, с разтуптяно сърце и сякаш с нож, извиващ се безмилостно в корема, Коураб Билан Тену’алас последва Леоман и малазанката в храма на Скалисара. Л’орик бе на две крачки зад него.

„О, не. Не Скалисара — Кралицата на сънищата. Скалисара, богинята покровителка на зехтина, нямаше да… не, тя нямаше да позволи това. Не и… това.“

А нещата бяха започнали да добиват смисъл. Ужасен, отвратителен смисъл, като наместващи се дялани камъни, издигащи се в стена между човечността… и онова, в което се бе превърнал Леоман от Вършачите.

Воините — онези, които бяха яздили с тях, които бяха живели с тях още от самото начало на въстанието, които се бяха сражавали редом с тях срещу малазанците, които и сега все още се биеха като демони по улиците — всички те щяха да загинат. Ю’Гатан, целият този град… щеше да загине.

Забързаха по централния пасаж, в наоса, от който лъхаше студен прашен вятър — вятър, който сякаш идеше отникъде и отвсякъде едновременно. Вонеше на плесен, на гнило и смърт.

Леоман рязко се извърна към Л’орик.

— Отвори портал, Върховен маг! Бързо!

— Не трябва да правиш това — заговори Коураб на пълководеца си. — Тази нощ трябва да умрем. В бой, в името на Дрижна…

— Гуглата да го вземе Дрижна! — изръмжа Леоман.

Л’орик го гледаше, все едно го виждаше, все едно го разбираше за първи път.

— Момент.

— Нямаме време за това!

— Леоман от Вършачите — заговори невъзмутимо Върховният маг. — Ти си се спазарил с Кралицата на сънищата. Необмислен ход. Тази богиня не се интересува кое е добро и кое — лошо. И да е имала някога сърце, отдавна го е захвърлила. А сега ме въвлече в това — използва ме, за да може и една богиня да ме използва. Аз не…

— Порталът, проклет да си! Ако имаш възражения, Л’орик, постави ги пред нея!

— Всички те ще умрат — възкликна Коураб. — За да живееш ти.

— За да живеем ние, Коураб! Няма друг начин — нима мислиш, че малазанците щяха да ни оставят? Все едно къде и колко далече ще избягаме? Благодаря на прашните крака на Гуглата, че Нокътят все още не е ударил, но не смятам да преживея остатъка от живота си в страх! Аз бях телохранител, проклет да си — онова беше нейна кауза, не моя!

— Воините ти… очакваха да се биеш редом с тях…

— Нищо такова не са очаквали. Тия глупаци искаха да умрат. В името на Дрижна. — Озъби се презрително. — Нека мрат тогава! И още по-добре — ще отведат със себе си половината армия на адюнктата. Ето я твоята слава, Коураб! — Посочи вратите на храма. — Искаш да се присъединиш към тези глупаци ли? Искаш да усетиш как зноят разкъсва дробовете ти, как се пръскат очите ти, как кожата ти цвърчи? Искаш кръвта ти да кипне в жилите?

— Доблестна смърт, Леоман от Вършачите, сравнена с това.

Леоман изръмжа и отново се обърна към Л’орик.

— Отвори портала и не се бой, не съм й давал обещания за теб, освен да те доведа тук.

— Огънят извън този храм оживява, Леоман — отвърна магът. — Може да не успея.

— Шансовете ти намаляват с всеки миг — викна Леоман.

В очите му имаше паника. Коураб се взря в нея. Изглеждаше толкова… не на място. На това лице, за което бе мислил, че познава толкова добре. Всяко възможно изражение. Гняв, хладна насмешка, презрение, унес от дима на дъранг. Всяко изражение… освен това. Паника.

Всичко се срутваше и Коураб усещаше, че се дави. Че затъва все по-дълбоко, посяга към светлина, която става все по-далечна, по-смътна.

Л’орик изсъска някакво проклятие и се извърна към олтара. Камъните му сякаш засияха в сумрака, тъй нови, мраморът тъй непознат — от някой друг континент, предположи Коураб — прорязан с пурпурни жили, които сякаш запулсираха. Зад олтара имаше кръгло езерце, водата вдигаше пара.

Въздухът над олтара се завихри.

Тя ги очакваше от другата страна. Светлината потръпна, отразена сякаш от водата в езерцето, после порталът се разтвори, погълна олтара, ушири се, заизвива се черен и затрептя. Л’орик изохка, притиснат от невидимо бреме.

— Не мога да удържа толкова дълго! Виждам те, Кралице!

Отвърна му плавен хладен глас:

— Л’орик, сине на Оссерк. Не търся оброк от тебе.

— Какво искаш тогава?

Миг, в който порталът потръпна, а после:

— Ша’ик е мъртва. Богинята на Вихъра вече я няма. Леоман от Вършачите, въпрос към теб. — Нов тон се долови в гласа й, нещо, наподобяващо ирония. — Ю’Гатан — това, което направи тук — това ли е твоят Апокалипсис?

Пустинният воин се намръщи.

— Ами… да. — Сви рамене. — Не толкова голям, колкото се надявахме…

— Но може би достатъчен. Л’орик. Ролята на Ша’ик, Търсачката на Дрижна, е… свободна. Трябва да бъде заета…

— Защо? — попита навъсено Л’орик.

— За да не обсеби мантията нещо друго, нещо… по-нежелано.

— А вероятността за това?

— Застрашителна.

Коураб се вгледа във Върховния маг, усети пороя от мисли зад челото му, неведоми последици се подреждаха като късчета мозайка след думите на богинята.

— Имаш избраница.

— Да.

— Някоя, която… се нуждае от закрила.

— Да.

— В опасност ли е тя?

— И то голяма, Л’орик. Всъщност намеренията ми са предусетени и времето ни може би вече е изтекло.

— Добре. Приемам.

— Пристъпи напред тогава. Ти и другите. Не се бавете — и аз самата съм ужасно изтощена от поддържането на този път.

С изпепелена душа, Коураб видя как Върховният маг влезе в портала и се стопи във вихрушката на тъмното разлато петно. Леоман се обърна към него и промълви почти умолително:

— Приятелю…

Коураб Билан Тену’алас поклати глава.

— Нима не чу? Друга Ша’ик… нова Ша’ик…

— И ти и за нея ли ще намериш нова рат, Леоман? Нови глупци, които да поведеш на смърт? Не, с теб свърших, Леоман от Вършачите. Вземи си малазанската курва и се махнете от очите ми. Избирам да умра тук, с моите приятели воини.

Дънспароу стисна ръката на Леоман.

— Порталът се срива, Леоман.

Воинът, последният предводител на Дрижна, се обърна и двамата с жената прекрачиха в портала. Стопиха се… и не остана нищо.

Нищо освен странния вихрещ се вятър, понесъл прашни демони по инкрустирания под.

Коураб примига, огледа се. Извън храма светът сякаш свършваше, извисяваше се в писък предсмъртният му вик. „Не… не предсмъртен вик. Нещо друго…“

Чу друг някакъв звук — по-близък, от един страничен проход — и измъкна ятагана си. Пристъпи към завесата и с върха на оръжието отмести плата.

И видя деца. Присвити, сгушени едно до друго. Десет, петнайсет… шестнайсет. Осаждени лица, ококорени очи, всички го гледаха.

— О, богове — промълви той. — Забравили са ви.

„Всички са ви забравили. Всички, до едно.“

Прибра оръжието и пристъпи към тях.

— Добре. Ще си намерим място, нали? И ще изчакаме това да свърши.

„Нещо друго…“ Грохот, смъртта на сгради, воят на огъня, виещи ветрове. „Това е отвън, светът отвън, тези… духове подземни, Дрижна…“

Отвън родилните викове на Апокалипсиса се извисиха в писък.

— Там! — извика Троутслитър и посочи.

Сержант Балм примига, димът и горещината пареха като натрошено стъкло в очите му, и едва успя да различи десетина души, които пресичаха улицата пред тях.

— Кои са?

— Малазанци — отвърна Троутслитър.

Глас зад Балм:

— Страхотно, още миди за варене. Чудесна нощ ни чака…

— Като казах да мълчиш, Уидършинс, не се шегувах. Добре, давай да ги пресрещнем. Може да не са толкова объркани като нас.

— Тъй ли? Я виж кой ги води! Онази пияница, как й беше името? Сигурно са тръгнали да търсят кръчма!

— Сериозно, Уидършинс! Още една дума и ще те изкормя!

Грамадната лапа на Урб падна на рамото й, стисна, завъртя я рязко и Хелиан видя тътрещото се към тях отделение.

— Слава на боговете — изхриптя. — Тия поне трябва да знаят накъде вървят…

Сержантът им се приближи. Залиташе. Далхониец, с лице, зацапано със спечена кал.

— Аз съм Балм. Накъдето и да сте тръгнали, с вас сме!

Хелиан се намръщи.

— Чудесно. Значи скоро всички съвсем ще се сварим.

— Намерихте ли изход?

— Аха. Ей по онази уличка.

— Страхотно. Какво има там?

— Там е единственото място, където не гори, далхонийски манастирски плъх такъв! — Махна на бойците си и продължиха. Скоро видяха някакъв огромен зацапан със сажди купол и след малко вече вървяха покрай храмове с широко зейнали врати — люлееха се и се тресяха под напора на горещия като пещ вятър. Малкото дрехи, които още носеше, бяха започнали да димят, опърлени конци стърчаха от грубата тъкан. Усещаше миризмата на полуизгорялата си коса.

Някакъв войник я догони. Стискаше два дълги ножа в облечените си в ръкавици ръце.

— Няма да ни ругаеш сержанта — изръмжа й. — Той ни доведе чак дотук.

— Никой доникъде не ви е довел, идиот проклет. И ако не криеш някоя бутилка изстудено вино под дрипите си, бягай да дразниш някой друг.

— Пияна беше по-добра — измърмори той и я остави.

„Аха. Пиян всеки е по-добър.“

В другия край на рухналия дворец левият крак на Лимп беше заклещен от хлъзнал се каменен блок и крясъците му бяха толкова силни, че надмогваха свирепия вой на вятъра. Корд, Шард и още неколцина го измъкнаха, но беше ясно, че кракът му е счупен.

Напред имаше нещо като площад, място за градско тържище навярно, а по-натам, зад висока каменна стена, се издигаше огромният купол на храм. Останки стопен златен варак капеха като дъжд от ръбовете на купола. Тежка пелена черен дим бе надвиснала над всичко и куполът сякаш се рееше във въздуха, огрян от пламъци и осажден. Стрингс даде знак на всички да се съберат.

— Тръгваме към онзи храм. Може и да не помогне — проклетата огнена стена идва насам. Такова нещо не бях виждал. — Закашля се и се изхрачи. — Все едно, друго не мога да измисля.

— Сержант. — Ботъл се намръщи. — Усещам… нещо. Живот. В онзи храм.

— Добре, сигурно ще трябва да се бием, за да си спечелим място да умрем. Страхотно. Може би ще са достатъчно да ни избият всички, а това не е толкова зле.

„Не, сержант. Съвсем друго е. Но все едно.“

— Давай да се опитаме да минем през този площад.

Изглеждаше лесно, но въздухът им свършваше, а ветровете, прииждащи на вълни през площада, бяха убийствено горещи, стените на околните сгради не предлагаха никакъв завет. Ботъл разбираше, че може да не успеят. Зноят раздираше очите му, сипеше се като пясък в гърлото му с всеки хриплив дъх. През заслепяващата болка успя да зърне появилите се отдясно човешки фигури, изскачаха от облаците дим. Десет, петнайсет, десетки, изсипваха се на площада, някои обгърнати в пламъци, други — размахващи копия.

— Сержант!

— Богове подземни!

Воините нападаха. Тук, на този площад, в тази… пещ.

Горящите фигури изоставаха, залитаха, деряха лицата си и падаха, но другите продължаваха напред.

— Строй се! — изрева Стрингс. — Оттегляне с бой — към стената на онзи храм!

Ботъл зяпна настъпващата тълпа. Строй се? Оттегляне с бой? „С какво?“

Един от войниците на Корд се озова до него, махна му с ръка.

— Ти! Маг си, нали?

Ботъл кимна.

— Аз съм Иброн… трябва да ги спрем тия кучи синове… с магия… други оръжия не останаха…

— Добре. Дай каквото имаш, аз ще добавя.

Три от тежката пехота, жените Флашуит, Мейфлай и Уру Хела, бяха извадили ножове и стягаха челната редица. Миг след това Шортноус застана до тях, свил грамадните си лапи в юмруци.

Първите нападатели се приближиха на петнадесетина крачки и замятаха тежките копия. В мигновения блясък на полетелите във въздуха пръти Ботъл видя как дървото пламна и заниза пушливи дири.

Разнесоха се предупредителни викове, миг след това последва тежкият грохот на падащите копия. Уру Хела се завъртя с копието, пронизало лявото й рамо, и дългата дръжка се натресе с пукот във врата на Мейфлай. Уру се смъкна на колене, а Мейфлай залитна, но се изправи. Сержант Стрингс се просна на камъните с копие, забито в десния му крак. Заръмжа проклятия и започна да го дърпа, другият му крак се тресеше и риташе като обезумял. Тавос Понд залитна и се блъсна в Ботъл, събори го, после — половината му лице бе разпрано, окото бе провиснало на кървава жила — продължи да се тътри напред с писъци.

Миг преди освирепелите нападатели да ги връхлетят, вълна от магия се извиси в стена, напираща гигантска вълна сребрист дим, която помете напред и ги погълна. Писъци, падащи тела, кожа и плът почерняха и заголиха бяла кост. Внезапен ужас.

Ботъл представа си нямаше що за магия използва Иброн, но развихри своя Мийнас, подсили дебелината и ширината на пушливата стена — илюзорно, но паниката разкъса редиците на връхлитащите воини. Падаха и се търкаляха, далече от дима, закрили очите си с ръце, гърчеха се, бълвоч швирна по камъните. Магията разби атаката и щом вятърът отмете отровния облак, видяха само бягащи фигури, далече от купчината нападали тела.

Тлеещи и горящи тела.

Корик се беше добрал до Стрингс, който бе успял да изтръгне острието на копието от крака си и тъпчеше парчета плат в прободната рана. Ботъл отиде при тях — от дупките вече не шуртеше кръв. Все пак много кръв бе зацапала камъните.

— Превържи крака! — заповяда на полусета. — Трябва да се измъкнем от този площад!

Корд и ефрейтор Тюлип се оправяха с Уру Хела, а Скант и Балгрид бяха догонили Тавос Понд и го бяха притиснали на земята. Ботъл видя как Скант натика провисналото око в кухината, после извади намотка плат и я уви здраво около главата на войника.

— Извличай ранените! — изрева сержант Геслер. — Хайде, проклети тъпаци! Към онази стена! Трябва да влезем вътре!

Замаян и изтръпнал, Ботъл се наведе да помогне на Корик да вдигне Стрингс.

Видя, че пръстите му са посинели. Беше оглушал от грохота в главата и всичко около него се въртеше.

„Въздух. Трябва ни въздух.“

Стената се извиси пред тях и след това затичаха покрай нея, да намерят пролука.

Лежаха на купове, умираха от задушаване. Кенеб запълзя през натрошения камък, пламналите му от мехури ръце задращиха през отломките зидария. Заслепяващ дим, разкъсващ дробовете зной и ето, че усети ума си — изтощен и разпадащ се — диви, несвързани видения… жена, мъж, дете, излизащи от пламъците.

Демони. Слуги на Качулатия.

Гласове, толкова силни, в безкраен усилващ се вой… и мрак се понесе от трите привидения и загърна стотиците тела…

Да, умът му умираше. Умираше, защото усети как изведнъж се изтръгна от жестокия зной и сладък въздух изпълни дробовете му. „Умирам, какво друго може да е? Пристигнах. При портата на Гуглата. Богове, какво благословено облекчение…“ Нечии ръце го дърпаха — спазми на смъртна болка от допира на пръсти до изгорялата кожа — и го обръщаха.

Примига и зяпна едно зацапано със сажди опърлено лице. Жена. Познаваше я.

И тя говореше.

„Всички сме мъртви вече. Приятели. Сбираме се при Портата на Гуглата…“

— Юмрук Кенеб! Тук има стотици!

„Да.“

— Още живи! Синн задържа огъня, но не може повече! Ще се опитаме да пробием! Разбирате ли ме! Трябва ни помощ, трябва да вдигнем всички на крака!

„Какво?“

— Капитане — прошепна той. — Капитан Фарадан Сорт.

— Да! Хайде, изправи се, Юмрук!

Над Ю’Гатан се трупаше огнен щорм. Блистиг в живота си не беше виждал такова нещо. Пламъци — гърчещи се, завихрени, плющяха с дългите си пипала и разбиваха вълните пушеци. Яростни ветрове разнищваха облаците и ги разпръсваха на червени искри.

Зноят… „Богове подземни, това се е случвало и преди. Този прокълнат от Гуглата град…“

Един от ъгловите бастиони се взриви в огромно огнено кълбо, късове зид заподскачаха, заизвиваха се във въздуха, нагоре…

Вятърът, който ги връхлетя отзад, накара всички на пътя да залитнат. В лагера шатрите се откъсваха от въжетата си, политаха във въздуха и се понасяха на лудешки вълни към Ю’Гатан. Цвилеха коне; вдигащите се пелени от пясък и прах плющяха като в най-свирепия щорм.

Блистиг се озова паднал на колене. Нечия ръка в метална ръкавица го стисна за яката на наметалото и го извъртя. Взря се в лице, което в първия миг не позна. Кал, пот и сълзи, лице, изкривено от паника… Адюнктата.

— Изтегли лагера! Всички!

Едва успя да я чуе, но кимна, обърна се срещу вятъра и заслиза с усилие към пътя. „Нещо скоро ще се роди, каза Нил. Нещо…“

Адюнктата крещеше. Нови заповеди. Нил и Недер се разминаха с него, забързани към адюнктата.

Първоначалният порив на вятъра леко беше затихнал — този път по-дълго дихание, устремено към града и кипящия огнен ад.

— Там има войници! — крещеше адюнктата. — Отвъд разлома! Искам ги вън!

Детето Гръб се закатери по склона, Бент и Роуч тичаха от двете му страни.

И ето, че още хора се втурнаха и подминаха Юмрука. Хундрили. Магьосници, вещици. Пронизителни викове, несвързана реч, потекла в подмолни течения, трупаща се сила, изригваща от изтерзаната земя. Юмрук Блистиг се извърна натам… ритуал, магия, какво правеха? За миг погледът му пробяга към суматохата в лагера, той видя офицери сред залитащите войнишки фигури не бяха глупци. Вече се изтегляха…

Гласът на Нил от пътя:

— Усещаме я! Тук има някой! Духове подземни, такава сила!

— Помогнете й, проклети да сте!

Една вещица изпищя и лумна, обгърната в пламъци на пътя. След миг двама магьосници, присвити близо до него, се стопиха пред очите му и се разсипаха на бяла пепел. Блистиг ги зяпна с ужас. „Помогнете й? На кого? Какво става?“ Отдръпна се в края на пътя.

И успя да види, в средата на разлома в каменната стена, тъмно петно сред пламъците.

Огън засвятка около друга вещица и мигновено угасна, щом… нещо се затъркаля над всички на пътя — прохладна, сладка сила — като милостив дъх на божество. Дори той, Блистиг, презиращият всякаква магия, успя да усети тази извираща мощ, тази ужасна, красива воля.

Изтласка назад пламъците в пролома и разтвори вихрещ се черен тунел.

От който се затътриха фигури.

Недер беше паднала на колене до адюнктата — единственият човек, който все още стоеше на пътя — и Блистиг видя как момичето се обърна към Тавори, чу го как каза:

— Това е Синн. Адюнкта, това дете е Върховен маг. И не го знае дори…

Адюнктата се обърна и видя Блистиг.

— Юмрук! Станете. Отделенията и лечителите — напред. Веднага! Те излизат. Юмрук Блистиг, разбирате ли ме? Трябва им помощ!

Той се надигна на колене, повече не успя. Взря се в жената. Беше само силует, светът зад нея бе само пламъци, ръмжащ огнен щорм, все по-силен. Нещо студено, разкъсало ужаса, изпълни гърдите му.

Видение.

Успя само да зяпне.

Тавори изръмжа, после се обърна към застаналото до нея мършаво хлапе.

— Гръб! Намери офицери долу в лагера ни! Трябва ни…

— Да, адюнкта! Седемстотин деветдесет и един, адюнкта. Юмрук Кенеб. Юмрук Тене Баралта. Живи. Отивам да доведа помощ.

И вече тичаше покрай Блистиг, надолу по склона, и псетата тичаха по петите му.

„Видение. Поличба, да. Вече знам какво ни чака. В другия край. В другия край на този дълъг, дълъг път. О, богове…“

Вече се беше обърнала с гръб към него. Беше се вторачила в горящия град, към жалката виеща се колона оцелели, залитащи от тунела. Седемстотин деветдесет и един. От три хиляди.

„Но тя е сляпа. Сляпа за онова, което виждам аз.“

„Адюнктата Тавори. И един изгарящ свят.“

Вратите се разтвориха с трясък и нахлу вълна от пушек и зной. Димът се завъртя под купола, дърпан и теглен от странични течения. Коураб пристъпи пред сгушилите се деца и извади ятагана си.

Чу гласове — малазански — и миг след това видя фигури, появили се от сумрака в коридора. Войници, с жена начело. Щом видяха Коураб, спряха.

Някакъв мъж подмина жената. По опърленото, покрито с мехури лице личаха следи от татуировка.

— Аз съм Ютарал Галт — изхриптя гласът му. — Парду…

— Предател — изръмжа Коураб. — Аз съм Коураб Билан Тену’алас, Вторият на Леоман от Вършачите. Ти, парду, си предател.

— Има ли вече значение. Бездруго всички сме мъртви.

— Стига — каза някакъв войник с катраненочерна кожа на завален ерлий. — Троутслитър, иди го убий тоя глупак…

— Почакайте! — извика воинът парду и наведе глава. — Сержант. Моля ви. Няма смисъл от това…

— Тези кучи синове ни вкараха в този капан, Галт — изръмжа сержантът.

— Не — каза високо Коураб. — Леоман от Вършачите ни вкара в това. Той и никой друг. Ние… всички бяхме предадени…

— А къде се крие? — запита онзи, когото нарекоха Троутслитър, стискаше два дълги ножа и го гледаше убийствено със светлосините си очи.

— Избяга.

— Темъл ще го хване тогава — рече Ютарал Галт и се обърна към сержанта. — Те са обкръжили града…

— Няма полза — прекъсна го Коураб. — Той не тръгна натам. — Посочи зад себе си, към олтара. — Магически портал. Кралицата на сънищата… го взе оттук. Него и Върховния маг Л’орик, и една малазанка, Дънспароу…

Вратите се разтвориха отново и малазанците се обърнаха вихрено, щом се разнесоха още гласове — болезнени викове, задавено кашляне, проклятия — и се отпуснаха. Още техни другари, разбра Коураб. Още проклети врагове. Но парду беше прав. Единственият враг сега беше огънят. Обърна се рязко и изгледа децата, присвити, с изпълнени с ужас очи, и отново се завъртя — нямаше какво да им каже. Нищо, което си струваше да чуят.

Ботъл залитна в храмовия коридор и ахна. Студен прашен въздух профуча покрай него… откъде, как?… А после Кътъл отново затръшна вратите и изруга, беше си опарил ръцете.

Напред, при входа към залата с олтара, стояха още малазанци. Балм и отделението му. Пияницата от Картуул, Хелиан. Ефрейтор Рийм и още неколцина от тежката пехота на Соублоун. А зад тях, в самия наос — самотен воин бунтовник и зад него — деца.

„Но въздухът — въздухът…“

Корик и Тар помъкнаха Стрингс покрай него. Мейфлай и Флашуит отново бяха извадили огромните си ножове. А бунтовникът хвърли настрана ятагана си и оръжието кухо издрънча на плочките на пода. „Богове подземни, един от тях се предаде!“

От каменните стени се излъчваше зной — огнената буря отвън нямаше да пощади и този храм за много дълго. Последните двадесет крачки около ъгъла на храма до предната фасада едва не ги бяха убили — никакъв вятър, въздухът — изпълнен с пукота на взривяващи се тухли, пламъците сякаш се захранваха от самия въздух, ревяха по улиците, извисяваха се на спирали нагоре, гърчеха се над града като огромни качулати змии. А звукът — още го чуваше зад стените, все по-близо — звукът… беше ужасен. Ужасен.

Геслер и Корд спряха до Балм и Хелиан, и Ботъл се доближи, за да чуе.

— Някой тук да почита Кралицата на сънищата? — попита Геслер.

Хелиан сви рамене.

— Допускам, че е малко късно да започвам тепърва. Все едно, Коураб Билан Тену’алас — ето този, пленникът ни — каза, че Леоман вече бил сключил сделка с нея. Разбира се, тя може би не си пада по фаворити…

Стресна ги внезапен пукот — олтарът току-що се беше пръснал — и Ботъл видя, че Кръмп, безумецът саботьор, още пикае върху него.

Хелиан се изсмя.

— Все едно, задраскай и тази идея.

— Ташаците на Гуглата — изсъска Геслер. — Някой да иде да го убие тоя кучи син, моля ви.

Забелязал внезапното им внимание, Кръмп попита съвсем невинно:

— Какво има?

— Трябва да си кажем една-две думи с теб. — Кътъл се намръщи. — За стената…

— Вината не е моя! Никога не бях използвал „проклетии“!

— Кръмп…

— А и името ми не е това, сержант Корд. Името ми е Джамбър Боул и бях Висш маршал в Нередовните на Мот…

— Е, вече не си в Мот, Кръмп. И не си вече и Джамбър Боул. Вече си Кръмп и гледай да свикваш.

Глас зад Ботъл:

— Нередовните на Мот ли каза?

Ботъл се обърна и кимна на Стрингс.

— Да, сержант.

— Богове подземни, него пък кой го е наел?

Ботъл сви рамене и го изгледа за миг. Корик и Тар го бяха пренесли през входа на наоса и сержантът се беше облегнал на една колона, изпружил пред себе си ранения си крак. Лицето му беше пребледняло.

— Да взема да ида до онзи…

— Няма смисъл, Ботъл — стените ще се взривят. Усещам зноя, дори през тази проклета колона. Удивително е, че въздухът тук… — Гласът му затихна и Ботъл видя как сержантът се намръщи, после опря длани на плочките на пода. — Ха!

— Какво има?

— Хладен въздух, излиза между плочите.

„Крипти? Подземия? Но въздухът там би трябвало да е мъртъв…“

— Ей сега се връщам, сержант — рече той, обърна се и тръгна към пропукалия се олтар. От малкия басейн зад него се вдигаше пара. Тук вече успя да усети вятъра, въздушните течения, вдигащи се от пода. Спря и се смъкна на четири крака.

И отпрати сетивата си надолу, за да потърси искри живот.

Надолу, през плътно улегнали пластове отломки, а след това — движение в мрака, проблясък на живот. Обзет от паника, слизаше все надолу и надолу; втурналият се нагоре въздух профучаваше покрай мазна козина — плъхове. Бягащи плъхове.

„Бягащи. Накъде?“ Сетивата му се понесоха надолу, през пластовете развалини, забърсаха същество след същество. Мрак, въздишащи струи хладен въздух. Миризми и ек, и влажен камък…

— Чуйте! — извика Ботъл и се изправи. — Трябва да пробием през пода! С каквото ви е подръка — трябва да го пробием!

Изгледаха го, все едно е полудял.

— Пробиваме надолу! Този град — изграден е върху руини! Трябва да намерим път надолу — през тях — проклети да сте — този въздух идва отнякъде!

— Ние какво, да не сме мравки? — изръмжа Корд.

— Долу има плъхове — видях през техните очи — видях! Кухини, пещери… проходи!

— Какво си направил! — Корд тръгна настръхнал към него.

— Задръж, Корд! — изсумтя Стрингс. — Чуйте го. Ботъл… можеш ли да проследиш един от тези плъхове? Можеш ли да го държиш във властта си?

Ботъл кимна.

— Но под този храм има каменни основи — трябва да пробием…

— Как? — попита намръщен Кътъл. — Току-що се отървахме от всичките си муниции!

Хелиан зашлеви, един от войниците си.

— Ти, Бретлес! Още ли държиш онази трошачка?

Всички сапьори в залата скочиха и се обърнаха към Бретлес. Той се огледа паникьосано и измъкна изпод дрехата си клинообразен шип с бронзова обшивка.

— Отдръпни се от него! — изрева Стрингс. — Всички. Всички освен Кътъл. Кътъл, можеш да го направиш, нали? Без грешки.

— Никакви — отвърна Кътъл и предпазливо взе шипа от ръката на Бретлес. — Някой все още да има меч? Нещо достатъчно твърдо и остро, за да пробие плочите…

— Аз. — Каза го воинът бунтовник. — Имах по-скоро — ето го там. — Посочи.

Ятаганът се озова в ръцете на Тюлип и той заудря по плочите с настървеност, от която се разхвърчаха във всички посоки инкрустирани скъпоценни камъни. Успя да разкърти в пода груба ъгловата дупка.

— Достатъчно, дръпни се, Тюлип. Всички, отдръпнете се колкото може по-близо до външните стени и покрийте лицата, очите и ушите…

— По колко ръце ще ни трябват според теб? — изръмжа Хелиан.

Смях.

Коураб Билан Тену’алас ги зяпна, все едно си бяха изгубили ума.

Отекващ пукот разтърси храма и отгоре се посипа прах. Ботъл погледна и видя езиците на пламъците, заблизали през цепнатината на купола, който започваше да хлътва.

— Кътъл…

— Виждам го. Молете се тази трошачка да не го срути целия на главите ни.

Вдигна шипа.

— Ботъл, накъде искаш да сочи?

— Към олтара. Там има кухина, два или три разтега надолу.

— Три? Богове подземни. Е, ще видим.

Външните стени бяха нажежени като пещ, рязко пращене и пукот изпълни въздуха, щом храмът започна да се сляга. Чуваха скърцането на каменните основи — хлъзгаха се надолу под неустоимия натиск. Зноят се усилваше.

— Броя от шест! — извика Кътъл и запълзя назад.

„Пет… четири… три…“

Трошачката се взриви сред убийствен дъжд от каменни парчета и късове плочи. Бойците завикаха в паника, децата запищяха, прах и дим изпълни въздуха… и след това, от пода — шум от срутващи се отломки, удрящи се в някакви неща долу, отскачащи и търкалящи се, надолу и надолу…

— Ботъл! — викна Стрингс.

Ботъл отново запълзя — напред, към зейналата дупка. Трябваше да намери друг плъх. Някъде там, долу. „Плъх, който душата ми да може да яхне. Плъх, който да ни изведе.“

Не каза на другите какво друго беше усетил, пробягало крадешком между искрите живот сред безкрайните пластове на мъртвия, заровен долу град — все надолу и надолу — въздухът, изригващ оттам и вонящ на развала, непрогледният мрак, тесните криви проходи. „Надолу. Всички плъхове бягат надолу. И нито един, нито един достижим, пълзят и бягат, навън, на воля, в нощния въздух. Нито един.“

„Плъховете ще избягат. Дори когато няма къде да отидат.“

Носеха покрай Блистиг ранени и обгорели войници. Болка и шок, напукана разтворена плът, жълто-червена като препечено месо — което, осъзна той изтръпнал, си беше точно това. Бяла пепел от коса и косми — по крайници, на мястото на веждите, по опърлени темета. Почернели останки от дрехи, ръце, стопени на дръжките на оръжия — искаше да се обърне, отчаяно искаше да избяга, но не можеше.

Стоеше на хиляда и петстотин крачки от пътя и ивиците горяща трева покрай него, а все още усещаше горещината. По-натам някакъв огнен бог поглъщаше небето над Ю’Гатан — Ю’Гатан, който се срутваше, стапяше се на шлака — и смъртта на града бе толкова ужасна за очите му, колкото колоната оцелели войници на Кенеб и Баралта.

„Как е могъл да направи това? Леоман от Вършачите, ти превърна името си в проклятие, което никога няма да умре. Никога.“

Някой беше дошъл до него и след дълга пауза Блистиг се обърна. И се намръщи. Нокътят, Перла. Очите му бяха зачервени — дъранг, не можеше да е друго, защото беше останал в палатката си, в другия край на лагера, безразличен сякаш към тази жестока нощ.

— Къде е адюнктата? — попита с тих, дрезгав глас Перла.

— Помага при ранените.

— Прекършена ли е? Гърчи ли се на колене в калта, прогизнала от кръв?

Блистиг го изгледа. Тези очи — дали бяха плакали? Не. Дъранг.

— Повтори го, Нокът, и няма да останеш жив задълго.

Високият мъж сви рамене.

— Погледни тези изгорени бойци, Юмрук. По-зле са от издъхващи.

— Лечителите са сред тях. Магьосници, вещици, от ротата ми…

— Някои рани не могат да се изцерят.

— Ти какво правиш тук? Върни се в палатката си.

— Загубих приятел тази нощ, Юмрук. Ще ида, където сам реша.

Блистиг извърна глава. Загубил приятел. А всички тези над две хиляди малазански войници? „Кенеб изгуби повечето си морски пехотинци и сред тях — безценни ветерани. Адюнктата изгуби първата си битка — о, имперските архиви ще го отбележат като велика победа, унищожението на последните останки от бунта на Ша’ик. Но ние, ние, които сме тук тази нощ, ние ще знаем истината до края на живота си.“

„А адюнкта Тавори съвсем не е свършила. Видях го.“

— Върни се при императрицата — каза Блистиг. — Кажи й истината за тази нощ…

— И какъв ще е смисълът от това, Юмрук?

Той отвори уста да отвърне — и я затвори.

— Дужек Едноръкия ще бъде известен, а той на свой ред ще докладва на императрицата — каза Перла. — Засега обаче по-важното е Дужек да знае. И да разбере, в което съм сигурен.

— Какво да разбере?

— Че Четиринадесета армия не може вече да бъде смятана за боеспособна сила на Седемте града.

„Истина ли е?“

— Това тепърва ще се разбере — отвърна той. — Все едно, въстанието е съкрушено…

— Леоман избяга.

— Какво?!

— Избягал е. В Лабиринта на Д’рисс, под закрилата на Кралицата на сънищата — само тя знае, предполагам, каква ще й е ползата от него. Признавам, и това ме безпокои — боговете по природа в повечето случаи са непредсказуеми, а тя — повече от всички. Тази подробност ме… терзае.

— Стой тук тогава и се терзай.

Блистиг се обърна и тръгна към вдигнатите набързо болнични шатри. Гуглата да го вземе този проклет Нокът. Колкото по-скоро, толкова по-добре. Как можеше да знае такива неща? Леоман… жив. Какво пък, това навярно можеше да подейства в тяхна полза, името му може би щеше да се превърне в проклятие и за хората на Седемте града. Предателят. Командирът, избил собствената си армия.

„Но това сме. Виж Върховния Юмрук Пормквал, в края на краищата. Да, неговото престъпление беше глупост. А на Леоман… чисто зло. Ако такова нещо изобщо съществува.“

Щормът продължаваше да бушува, изригваше вълни от зной, които изпепеляваха околността. Стените на града бяха изчезнали… защото никоя съградена от човешки ръце стена не можеше да устои на гнева на този демон. Далечно бледо отражение се виждаше на изток. Слънцето, изгряващо да срещне своето чедо.

Душата му бе яхнала гърба на някакво дребно нищожно същество, пиеше сила от малко, бясно пулсиращо сърчице и гледаше през очи, пронизващи мрака. Като някакъв далечен призрак, свързан с най-тънката верига, Ботъл усещаше собственото си тяло някъде далече горе, хлъзгаше се през шистите, одраскано и нарязано, с мъртвешки бледо лице, с напрегнати очи. Ожулени разкървавени длани го дърпаха надолу — собствените му, беше сигурен в това — и чуваше движещите се зад него войници, детския плач, стърженето на токи, запъващите се ремъци на войнишки торби, чегъртането по зида, пълзенето.

Нямаше представа колко дълбоко са се спуснали. Плъхът търсеше най-широките, най-високи проходи по дирята на виещия, свистящ вятър. Ако горе в храма бяха останали хора, изчакващи реда си да влязат в този тунел, редът им така и нямаше да дойде, защото самият въздух вече беше пламнал и скоро храмът щеше да рухне, да затрупа овъглените им тела с топящ се камък.

Стрингс щеше да е сред тези жертви, защото бе настоял да тръгне последен, след Коураб Билан Тену’алас. Ботъл си помисли за тези последни, изпълнени с паника мигове, преди да се вдигнат облаците прах и да завалят парчетата от купола…

— Ботъл!

— Търся! — Надолу, през пукнатини и проломи, лов на живот. Топлокръвен живот. Докосна леко, а после се вкопчи в безмълвното същество: плъх, охранен и здрав… но побъркан от ужас. Надмогна жалката му защита, стегна в желязна хватка душата му — плахата, тръпнеща искрица, достатъчно силна обаче, за да се пресегне извън убежището си от плът и кости. Умна и странно горда, стоплена от близостта на събратята си, от властта на господаря на котилото, но всичко вече беше изпаднало в хаос, поривът да се оцелее беше надвил всичко друго.

Тича лудешки надолу по дирята, гони щедрите миризми във въздуха…

И изведнъж се обърна, започна отново да се катери нагоре и Ботъл усети душата му в хватката си. Съвършено застинала и податлива, след като вече бе пленена. Наблюдаваща, любопитна, спокойна. Нещо много, много повече имаше в живите същества — винаги го беше знаел. А толкова малко хора можеха да ги разбират като него, толкова малко можеха да се пресегнат и да се вкопчат в такива души и с това да открият онази странна плетеница на доверчивост, смесена с подозрение, на страх — с любопитство, на потребност — с вярност.

Не водеше на смърт това мъничко същество. Нямаше да го стори, не можеше, и то като че ли разбра, като че ли усети вече една по-голяма цел на живота си, на съществуването си.

— Хванах я — чу Ботъл собствения си глас.

— Слизай тогава!

— Още не. Тя трябва да изпълзи нагоре… за да ни поведе обратно…

— Богове подземни!

— Започвайте да осиновявате деца, войници — викна Геслер. — Искам по едно между всеки от нас, след Кътъл, тъй като Кътъл ще е веднага след Ботъл…

— Оставете ме последен — каза Стрингс.

— Кракът ти…

— Точно така, Геслер.

— Имаме други ранени — имаме и кой да ги води и да ги влачи. Фид…

— Не. Тръгвам последен. С този пред мен трябва да затворим тунела, иначе огънят ще ни подгони…

— Има бронзови капаци. Покриваха басейна — обади се Коураб Билан Тену’алас. — Ще остана с теб. Двамата ще затворим изхода с тях.

— Предпоследен? — изръмжа някой. — Ти току-що уби Фид и…

— И какво, малазанецо? Ако ми се разреши, бих тръгнал и последен. Стоях редом до Леоман…

— Това ме устройва — прекъсна го Стрингс. — Коураб, двамата с теб ще се оправим.

— Задръж. — Хелиан се наведе към Ботъл. — Няма да сляза там. По-добре някой да ме убие тук…

— Сержант…

— Няма начин. Долу е пълно с паяци…

Чу се как нечий юмрук изпращя в челюст, нечие тяло рухна на пода.

— Урб, ти току-що нокаутира сержанта.

— Познавам я от отдавна. Тя е добър сержант, каквото и да мислите.

— Щом казваш.

— Заради паяците е. Няма начин да слезе — трябва да й запуша устата и да я вържа — ще я влача сам…

— Щом тя е добър сержант, Урб, как се държиш с лошите?

— Не съм имал друг сержант и смятам да си остане така.

Долу, в широката цепнатина, която беше усетил Ботъл, плъхът издращи и се опита да продължи, но цепнатината беше… прекалено ниска? Не, щяха да изпълзят през нея, а там, по-надолу — нещо като скосена камера и долната половина на вход… Той отпрати плъха натам и през входа…

— Хванах го! Има улица! Част от улица — не знам докъде…

— Все едно! Хайде, води ни, проклет да си! Излизат ми мехури навсякъде! Побързай!

„Добре. Защо не? Най-малкото ще се спасим за още няколко мига.“ Хлъзна се в дупката. Зад него — гласове, стържещи ботуши, съскане от болка, щом плътта се допреше до нажежен камък. Смътно:

— Колко гореща е водата в басейна? Ври ли вече? Не? Добре, който е с манерка или мях, пълни…

В цепнатината… докато плъхът ситнеше по наклонената, осеяна с камъни улица, под покрив от плътен слой отломки…

Ботъл усети как тялото му се провря през процепа и се спусна надолу, на улицата. Камъни, хоросан и глинени чирепи под дланите му — жулеха и режеха, докато пълзеше напред. Хора бяха вървели някога по този широк булевард, в някой отдавна отминал век. Коли бяха трополили тук, конски копита бяха чаткали и бе мирисало на вкусно. От готварски пещи в околните къщи, от добитък, подкаран на тържищата. Крале и бедняци, велики магове и амбициозни жреци. „Всичко е свършило. Станало е на прах.“

Улицата се наклони рязко там, където калдъръмът се беше изкъртил, бе хлътнал, за да запълни подземна камера… не, стар канал, иззидан с тухли, и тъкмо в този канал бе пропълзял плъхът му.

Той избута настрана парчетата калдъръм и се спусна в шахтата. Засъхнали фекалии в тясното плитко корито под него, черупки на мъртви насекоми запращяха, щом запълзя напред. Бял гущер, дълъг колкото лакътя му, пробяга с шумолене и се скри в странична цепнатина. Челото му се допря до нишки паяжина, толкова здрава, че го спря за миг, преди да изпука и да се скъса. Усети как нещо леко кацна на рамото му, пробяга по гърба му и скочи.

Чу зад себе си как Кътъл се закашля в праха, засипал го с внезапния порив на вятъра. Някакво дете беше заплакало там назад, но вече мълчеше, чуваше се само шумолене и тежко пъшкане. Малко по-напред сектор от тунела беше пропаднал. Плъхът беше намерил изход през него и затова Ботъл знаеше, че преградата няма да е непроходима. Стигна до нея и започна да разчиства отломките.

Смайлс подбутна детето пред себе си.

— Давай напред, не спирай. Вече не е далече. — Чуваше подсмърчането на момиченцето — не плач, все още не, само прахта, толкова много вече беше тази прах, от всички хора, пълзящи напред. Отзад две малки ръце непрекъснато я докосваха по опърлените ходила и рязката болка я жегваше в краката, но това го преглъщаше, без да извика. „Проклетото хлапе нищо друго не знае, нали? И защо имат такива големи очи и те гледат така? Като прегладнели палета.“ — Продължавай да пълзиш, мъничкото ми. Още малко…

Детето зад нея, момче, помагаше на Тавос Понд, чието лице бе покрито с окървавени превръзки. Корик беше точно зад тях. Смайлс чуваше полудивия сети — не спираше да реди някаква песен. Това сигурно бе единственото, което можеше да опази тоя глупак от убийствената паника. Обичаше си родната просторна савана, нали? Не тези тесни криви тунели…

Всичко това не можеше да я притесни. Виждала беше и по-лошо. Толкова пъти, преди време, беше преживявала по-лошо. Научаваш се да разчиташ само на онова, което е пред теб, и стига пътят напред да е чист, все още има надежда, все още има шанс.

Само това тъпо момиченце да не спре. Ново подбутване.

— Продължавай, миличко. Съвсем малко остана.

Геслер пълзеше в катранения мрак и чуваше тежкото пъшкане на Тюлип пред себе си и влудяващото пеене на Кръмп отзад. На огромния Тюлип — протегнатите ръце на Геслер непрекъснато докосваха босите му стъпала — сигурно му беше доста трудно; сержантът напипваше петната кръв, които Тюлип оставяше след себе си, докато се извиваше и промушваше през тесния крив проход. Пъшкане, кашляне… не, не кашляне…

— Бездната да ни вземе, Тюлип, какво толкова му е смешното? — изсъска Геслер.

— Гъдел ме е — отвърна мъжът. — Гъделичкаш ме по петите.

— Просто продължавай напред, проклет глупак!

Зад него: идиотската песен на Кръмп продължаваше:

И дума-две да ви река, о, да, за блатната гора.

Дърветата със меки ходила

бради от мъх си имат чак до долу,

току полюшне ги ветрецът миризлив

от тинята кафява на мазната вода.

О, бяхме в утрото на крастави жабоци,

надолу по корем с пиявици събирахме хайвера,

че да го стиснеш с пръсти червея му тлъст,

че да се хлъзне розовата слуз…

Не са ли сладки, а, не са ли сладки?

Не се ли сладки, а, не са ли сладки?

Да, сладко като торф, о, да…

Да, сладко като торф…

На Геслер му се искаше да закрещи, както крещеше някой там, напред. Да закрещи, но не можеше да събере дъх — прекалено тясно беше, прекалено зловонно, хладният доскоро въздух вече вонеше на пот, урина и на Гуглата само знае още какво. Лицето на Трут продължаваше да се връща в ума му, издигаше се пред вътрешния му взор като обвинение в смъртен грях. Той и Сторми, двамата бяха измъкнали новобранеца през толкова опасности от онова проклето въстание насам. Опазили го бяха жив, показали му бяха как да остава жив в този проклет от Гуглата свят.

„А какво прави той? Хуква в един горящ дворец. С половин дузина проклетии на гърба. Богове, за едно беше прав обаче, огънят не можа да го хване — мина през него и точно това ни спаси… досега. Издуха онзи огнен щорм назад. Спаси ни…“

Войниците около него бяха покрити с мехури, опърлени. Кашляха с всеки дъх, всмукан в полуовъглените дробове. „Но не и аз.“ Беше усетил онова божество сред бушуващия огън. Усети го, като дете, побесняло от гняв затова, че твърде скоро ще умре. „Добре, не заслужаваш нищо повече.“ Огънят не можеше да го нарани, ала това не означаваше, че е длъжен да коленичи в молитва пред него, нали? За нищо такова не беше молил. Той и Сторми, и Трут — само че Трут вече бе мъртъв. Изобщо не беше очаквал…

И дума-две да ви река, о, да, за моста стар,

той беше с каменни крака и бяла като кокал вар,

а язовците се клатушкаха по голата скала,

по цял ден се клатушкаха, чак до дома.

О, ние дърпахме лозите диви знаеш откъде,

и тъпчехме уши със сладка жълта глина,

че да накараме борсуците да изхвърчат

направо във котлите на огнището…

Не са ли сладки, а, не са ли сладки?

Не се ли сладки, а, не са ли сладки?

Да, сладко като торф, о, да…

Да, сладко като торф…

Само да се измъкнеше оттук, щеше да извие хилавия врат на Кръмп. Висш маршал[1]? Богове подземни…

И дума-две да ви река, о, да, за кулата на оня маг…

Ефрейтор Тар задърпа ръцете на Балгрид, без да се трогва от врясъците му. Как бе успял магът да остане дебел през целия този безкраен поход беше изумително. А сега най-вероятно щеше да се окаже смъртоносно. Между другото, тлъстината можеше да се натъпче, докато яките мускули не можеха. Това поне беше нещо.

Балгрид изврещя и Тар го издърпа от цепнатината.

— Ръцете ще ми откъснеш!

— Ако се затапиш тука, Урб отзад ще си извади ножовете и…

Приглушен глас откъм грамадния мъж зад Балгрид:

— Адски вярно. Ще те разфасовам като прасе, маг. Заклевам се.

Тъмнината беше най-лошото от всичко — освен паяците, скорпионите и стоножките тъмнината беше това, което глождеше и дъвчеше разума на Тар. Ботъл поне имаше очи на плъх, през които да гледа. Плъховете можеха да виждат в тъмното, нали? Но пък можеше и да не могат. Може би просто използваха носовете си, мустачетата си, ушите. Може би бяха твърде глупави, за да полудеят.

„Или вече са полудели. Води ни някакъв полудял плъх…“

— Пак се заклещих, о, богове! Не мога да мръдна!

— Престани да ревеш — каза Тар, спря и отново се извъртя. И се пресегна за ръцете му. — Чуваш ли онова, Балгрид?

— Какво? Кое?

— Не знам. Стори ми се, че ножовете на Урб излизат от каниите.

Магът запъшка, напрегна се, зарита и запълзя.

— Спреш ли пак, гущерите ще те спипат — каза Балм на детето пред себе си. — Жив ще те изядат. Ще ни изядат всички живи. Това са гробнични гущери, пале проклето. Знаеш ли какво правят гробничните гущери? Ще ти кажа какво. Ядат човешка плът. Затова им викат гробнични гущери, макар че нямат нищо против жива плът…

— В името на Гуглата! — изръмжа Детсмел зад него. — Сержант — не е това начинът…

— Затвори си устата! Нали пълзи? И още как! Гробнични гущери, задник! О, да!

— Надявам се, че не си чичо на някого, сержант.

— Ставаш по-лош от Уидършинс, ефрейтор, с тази твоя бъбрива уста. Искам ново отделение…

— Никой няма да те вземе след всичко това…

— Нищо не знаеш, Детсмел.

— Знам, че ако бях детето пред тебе, щях да ти се изсера в лицето.

— Млък! Даваш му идеи, проклет да си! Само го направи, момче, и ще те вържа, о, да, и ще те оставя на гробничните гущери…

— Чуй ме, малкият! — извика Детсмел и гласът му отекна. — Тия гробнични гущери са дълги само колкото палеца ти! Балм просто…

— Ще те изкормя, Детсмел! Заклевам се.

Коураб Билан Тену’алас пълзеше напред. Малазанецът след него пъшкаше — единственият знак, че още го следва. Бяха успели да дръпнат един от бронзовите капаци над дупката, но си изгориха ръцете — лошо изгаряне, болката не спираше. Дланите на Коураб бяха омекнали като восък, подпухнали от камъните, в които се вкопчваха, от цепнатините, в които се впиваха.

Никога не беше изпитвал такава разкъсваща болка. Плувнал беше в пот, крайниците му трепереха, сърцето биеше като заклещен звяр в гърдите му.

Издърпа се през тясното пространство, смъкна се върху нещо, което приличаше на калдъръм, макар че главата му се остърга в пласта отломки горе. Изпълзя с пъшкане напред и чу как сержантът се смъкна зад него.

После земята се разтърси, посипа се гъст като пясък прах. Глух тътен, след него отгоре последваха гръм след гръм. Поток нажежен въздух ги помете отзад. Пушек, прах…

— Напред! — изкрещя Стрингс. — Преди покривът да е…

Коураб се пресегна назад, докопа едната ръка на малазанеца — мъжът беше полузаровен под срутената зидария, едва дишаше. Коураб дръпна, после — още по-силно.

Малазанецът изпъшка дивашки и сред трясъка на тухли и камъни Коураб го измъкна.

— Хайде! — изсъска. — Напред има някаква яма, канал — останалите се спуснаха долу — хвани се за глезена ми, сержант…

Вятърът отново довя зной.

Коураб се хвърли с главата напред в ямата, повлякъл Стрингс след себе си.

Плъхът беше стигнал до вертикална шахта, с достатъчно груба стена, за да може да се спусне надолу. Вятърът зави от дъното, пълен с гнили листа, прах и парчета изсъхнали насекоми. Съществото все още се спускаше, когато Ботъл се издърпа до ръба. Понесеният от въздуха боклук го удари в очите, щом надникна долу.

И не видя нищо. Напипа някакъв камък и го хвърли в дупката. Душата му, яхнала плъшата, усети как ги подмина надолу. Ушите на гризача щръкнаха в очакване. След четири удара на човешко сърце се чу приглушен удар на камък в камък, още няколко и след това — нищо. О, богове…

Кътъл зад него се обади:

— Какво има?

— Шахта. Слиза право надолу… много надолу.

— Можем ли да се спуснем?

— Плъхът може.

— Колко е широка?

— Не много. И се стеснява.

— Имаме ранени, а Хелиан още е в безсъзнание.

— Направи проверка — искам да знам колко сме. Трябват ни също ремъци, въжета, всичко. Чу ли, че храмът рухна, или ми се е счуло?

Кътъл се извъртя и започна проверката, нареди и да търсят ремъци и въжета, после отново се обърна.

— Да, рухна. Когато връхлетя вятърът. Слава на Гуглата, че се върна, иначе щяхме да се опечем или задушим, или и двете.

„Е, още не сме се измъкнали…“

— Знам какво си мислиш, Ботъл.

— Така ли?

— Мислиш ли, че има бог на плъховете? Дано. И дано да се молим добре и здраво.

Бог на плъховете. Може би. „Трудно е да се разбере при същества, които не мислят с думи.“

— Мисля, че някой от нас, някой от по-големите, по-силните, трябва да остане над шахтата. И да помогне на другите да се спуснат.

— Стига да имаме достатъчно ремъци и въже за спускане, да. Тюлип може би, или онзи, другият ефрейтор, Урб. Но няма място откъде да минат.

„Знам.“

— Ще се опитам да се спусна долу.

— Къде е плъхът?

— Долу. Стигнал е дъното. Чака. Все едно, да видим.

Привлече от Лабиринта на Тир, за да разкъса мрака, и изпълзя до самия ръб. Стената отсреща като че ли беше част от монументална сграда, камъните бяха майсторски изсечени и иззидани. Покриваха ги тук-там петна олющена гипсова мазилка, както и фризът пред мазилката. Изглеждаше почти съвършено отвесна — стесняването на отвора бе причинено от стената от неговата страна — с много по-груба фасада, с изпъкналости, останали от някакъв стар сложен орнамент. Странна среща на стилове за две сгради, стоящи толкова близо една до друга. Все пак и двете стени бяха устояли на натиска от това, че са заровени, и като че ли не бяха пострадали от налягането на пясъка и отломките.

— Добре. Може да не се окаже чак толкова зле.

— Ти да не си на двайсет години? Без стари рани, строен, смел…

— Добре де, разбрах те. — Ботъл изпълзя още напред, после измъкна и завъртя десния си крак. Изпъна го и бавно се извъртя по корем до ръба. — Проклятие, не мисля, че ще мога да…

Издатината, на която се беше подпрял, се пръсна — Ботъл изведнъж осъзна, че всъщност е гнило дърво — и той започна да се хлъзга надолу, да пропада.

Превъртя се, изрита с крака, опъна ръце. Двете му ходила се блъснаха в камъка на отсрещната стена.

И го прехвърлиха през ръба, с главата напред…

Гуглата да го…

Внезапно дръпване, плющене, после — после нещо упорито го затегли нагоре, забави падането му.

Богове! Паяжини…

Нещо издърпа лявото му рамо назад, превъртя го. Той изрита отново и усети покритата с гипс стена под крака си. Пресегна се с дясната ръка и стисна някаква издатина, която сякаш се сви като гъба под вкопчените му пръсти. Другото му стъпало се блъсна в стената и той се оттласна с крака. Гърбът му отново опря в грубия камък.

И се появиха паяците — големи колкото длан, запълзяха отвсякъде към него.

Ботъл замръзна, мъчеше се да затаи дъх.

Голи, късокраки, с цвят на светъл кехлибар — но светлина нямаше — и той изведнъж осъзна, че съществата сияят, осветени някак отвътре, като пламък на фенер зад дебело, обагрено със злато стъкло. Нападнаха го. Чу отгоре отчаяните, изпълнени с ужас викове на Кътъл.

Пресегна се с ума си и мигом се стъписа пред слепия гняв, надигащ се в тварите. И проблясъци на спомен — за плъха, любимата им жертва — измъква се някак от примките им, спуска се надолу покрай тях невиждащ, несъзнаващ стотиците очи, проследили преминаването му. А сега… това.

С разтуптяно сърце, Ботъл опипа отново. Нещо като… кошерен ум… не, голямо семейство — щяха да се струпат всички, да споделят хранителното вещество — щом се хранеше един, хранеха се всички. Не бяха познавали никаква светлина освен тази, която живееше в тях, и доскоро изобщо не бяха познавали вятъра. „Ужасени… но не и умиращи от глад, слава на Гуглата.“ Опита се да ги успокои, присви се отново от страх, щом всякакво движение секна и вниманието на всички се прикова в него. Крака, които бяха пропълзели по тялото му, се вцепениха, малки нокти се впиха здраво в кожата му.

„Спокойно. Няма защо да се боите. Злополука. Ще има още — не може да се избегне. Най-добре се махнете сега, всички. Скоро тишината ще се върне, ние ще сме преминали, този вятър ще спре и ще можете да започнете да градите отново. Моля ви… моля ви.“

Не бяха убедени.

Вятърът изведнъж секна, после горещината се спусна отгоре.

„Бягайте!“ Сътвори в ума си гледки на пожар, извлече от спомените си сцени с умиращи хора, разруха отвсякъде…

Паяците побягнаха. Три удара на сърцето — и беше сам. Нищо вече не се впиваше в кожата му освен жилави, яки като котвени въжета нишки, разкъсани пелени от паяжина. И — капеща по гърба му, от ходилата му, от ръцете му: кръв.

„Проклятие, лошо съм се одрал май.“ Болка, която вече се пробуждаше… „Навсякъде. Твърде много.“ Съзнанието избяга.

Някъде отгоре се чу:

— Ботъл!

Примига. И се събуди. Колко дълго беше висял тук?

— Чух те, Кътъл! Спускам се — малко остана май! — Сгърчил лице от болка, изпъшка и оттласна гърба си от стената.

Нещо изплющя по дясното му рамо, ужили го силно и той се присви — после усети как нещото се плъзна отдясно по гърдите му. Ремък. Чу отгоре:

— Слизам!

Корик извика назад:

— Шард, наред ли си?

Защото Шард беше започнал да ломоти несвързано — всички бяха изпитали неочакван ужас. От спирането. Движението напред беше верига към здравия разсъдък, защото означаваше, че някъде напред Ботъл продължава да пълзи, да им намира изход. Когато обаче спряха, ужасът запълзя по тях, стегна с пипалата си гърлата им и ги стисна.

Писъци, паникьосано блъскане в неподвижните камъни и тухли, пълзящи към чужди ходила ръце. Надигащи се трескаво тела.

След това — зареваха гласове, заотвръщаха — стигнали бяха до някаква шахта — трябваше им въже, колани и ремъци — щяха да се спускат.

През цялото това време Корик беше мърморил заклинанието си. Детската Песен на смъртта, сетският ритуал на прехода от хлапе към зрялост. Ритуалът, който означаваше — за момче или за момиче, все едно — гробния дънер, издълбания ковчег и нощния затвор в гробницата на кръвните близки. Заровен жив, за да умре детето, за да се роди възрастният. Изпитание срещу духовете на лудостта, червеите, които живееха у всеки човек, сгърчени там, в основата на черепа, плътно увили се около гръбнака. Червеи, които жадуваха да се събудят, да запълзят, да изровят диря в мозъка, да шепнат и да се смеят, или да запищят, или и двете.

Беше преживял онази нощ. Беше надвил червеите.

И само това му трябваше за тук. Само това му стигаше.

Беше чул червеите: ядяха умовете на войниците пред него, на войниците зад него. Впиваха се в децата, за да погълнат и тях. Да се прекърши един възрастен пред страха — не можеше да има по-жесток кошмар от това за дете, видяло такова нещо. Защото с това се късаше всяка надежда, всяка вяра.

Корик не можеше да спаси никого. Не можеше да им даде песента си, защото нямаше да знаят какво означава, а и те така и не бяха преживели една нощ в ковчег. А знаеше, че ако всичко това продължи още малко, хората ще започнат да мрат или лудостта щеше да погълне умовете им напълно, завинаги, и това щеше да убие всички останали. Всички.

Червеите бяха отстъпили и единственото, което можеше да чуе сега, беше плач — не онзи, накъсаният, а плач на облекчение — плач и ломотене. И знаеше, че са могли да го вкусят, да вкусят онова, което червеите бяха оставили след себе си, и че се молеха: „Никога вече. Махнете се, молим ви. Никога вече.“

— Ефрейтор Шард?

— К-какво, проклет да си?

— Лимп как е? Продължавам да го ритам, удрям онова, което мисля, че е ръката му, но не се движи. Можеш ли да се промъкнеш напред да провериш?

— Припаднал е.

— Как стана? Защо?

— Изпълзях върху него и му блъсках главата в пода, та да спре да крещи.

— Сигурен ли си, че е жив?

— Лимп ли? Черепът му е корав като камък, Корик.

Чу движение зад себе си и попита:

— Какво правиш?

— Ще ти го докажа. Само да извия тоя счупен крак…

Лимп изпищя.

— Радвам се, че си наред, боец — каза Шард.

— Махни се от мен, кучи сине!

— Не мене ме хвана паниката. Другия път като решиш да се паникьосваш, Лимп, само си припомни, че съм тук, точно зад тебе.

— Ще те убия някой ден, ефрейтор…

— Твоя работа. Обаче не ми се паникьосвай пак.

Корик си помисли за несвързаните звуци, които беше чул от Шард, но си замълча.

Ново стържене, после избутаха в ръцете на Корик намотка въже и ремъци — повечето опърлени. Той ги придърпа, после ги избута напред към малкото момче, присвито зад Тавос Понд.

— Бутни ги напред, момче.

— Ти — промълви хлапето. — Чух те. Слушах.

— И ти беше добре, нали?

— Да.

— Ще те науча. За другия път. Искаш ли?

— Да.

Някой беше изревал заповеди назад, заповедите бяха прорязали паниката и ужаса и хората се бяха отзовали, смъкнали бяха от себе си всичко, което можеше да се използва за въже. Разтреперан от студ под песъчливия пласт пот, Тар отпусна челото си на камъните; миришеха на прах, смесена с остатъците от собствения му страх. Щом вързопът стигна до него, той го избута напред, с усилие смъкна онова, което му бе останало, и го добави към жалката колекция, събрана дотук.

Сега поне имаха повод за чакане — не бяха спрели, защото на Ботъл са му свършили местата за пълзене. Имаха нещо, на което да се уповават.

Балгрид зад него изшепна:

— Жалко, че не вървим пак в поход през пустинята. Там поне беше широко, помниш ли?

— Да де — отвърна Тар. — И помня също как кълнеше. Сушата, слънцето…

— Слънцето, ха! Толкова съм изпечен, че никога вече няма да ме е страх от слънцето. Богове, ще коленича в молитва пред него, заклевам се. Ако свободата беше бог, Тар…

„Ако свободата беше бог. Виж ти, интересна мисъл…“

— Слава на Гуглата, че това пищене спря — каза Балм и се зачеса — щипеше го и сърбеше като някакъв леден обрив. Леден обрив — ха, това беше смешно…

— Сержант — обади се Детсмел, — всъщност ти пищеше.

— Млъкни, лъжец проклет. Не бях аз, беше детето пред мен.

— Нима? Не знаех, че говори далхонийски…

— Ще те изкормя, ефрейтор. Само още една дума, заклевам се. Богове, целия ме сърби, все едно съм се търкалял в тръни…

— Това човек го хваща след паника, сержант. Страхлива пот му казват. Да не си се и напикал? Щото ми мирише…

— Вадя ножа, Детсмел. Знаеш ли какво? Трябва само да се извъртя и няма да ме дразниш повече.

— Ти ножа си го хвърли, сержант. В храма…

— Ще те пребия с ритници тогава!

— Е, ако ще го правиш, може ли да е преди да изпълзя през локвата ти?

— Горещината печели войната — каза Коураб.

— Аха — отвърна зад него Стрингс с много слаб, хриплив глас. — Дръж.

Нещо се бутна в краката на Коураб. Той се пресегна назад и ръката му се впи в намотка въже.

— Носил си това?

— Беше увито около мен. Видях, че Смайлс го пусна, пред храма… димеше, тъй че не ме изненада…

Щом го придърпа към себе си, Коураб усети нещо мокро, лепкаво по въжето.

— Кръв ли ти тече?

— Малко. Нищо ми няма.

Коураб запълзя напред към Уидършинс. Можеше да не изостава, ако беше сам отзад, но нямаше да зареже малазанския сержант. Враг или не, такива неща не се правеха.

Беше вярвал, че всички малазанци са чудовища, страхливци и диваци. Беше чувал, че ядат мъртвите си. Но не, бяха си просто хора. Не по-различни от него. „Тиранията е в нозете на императрицата им. Тези… те всички са просто войници. Обикновени войници.“ Ако беше тръгнал с Леоман… нямаше да открие всичко това. Щеше да държи още на свирепата си омраза към всички малазанци и всичко малазанско.

Но сега… мъжът зад него умираше. Фалариец по род — поредното място, завладяно от Империята. Умираше, а нямаше как да се доближи до него, не и тук, все още не.

— Дръж — каза на Уидършинс. — Предай напред.

— Гуглата да ни вземе! Истинско въже!

— Да. Хайде, предай го бързо.

— Не ми заповядвай, кучи сине. Ти си пленник. Не забравяй.

Коураб не отговори.

Жегата се усилваше, поглъщаше тънките струи хладен въздух, които струяха отдолу. Не можеха да издържат тук дълго. „Трябва да продължим.“

— Каза ли нещо, Коураб? — обади се Стрингс.

— Не.

Кътъл се хлъзна надолу по импровизираното въже, дишаше хрипливо, напрегнато. Ботъл се добра до покритата с отломки основа на цепнатината. Беше здраво отъпкана. Объркано зашари с ръце по двете стени. Плъхът му? „А, тук“ — при дъното на стръмната отвесна стена лявата му ръка се промуши във въздуха, който лъхаше нагоре и покрай него. Сводест вход. Богове, що за сграда беше това? Свод, който удържаше тежестта на поне два — може би три — етажа каменен зид. И нито стената, нито арката се бяха огънали след всичкото това време. „Може би легендите са верни. Може би Ю’Гатан е бил наистина първият Свещен град, най-големият от всички. А когато е умрял, при Голямото клане, всяка сграда е продължила да си стои на мястото — нито камък не е срутен. Да стоят, за да ги погребат пясъците.“

Клекна и се вмъкна с краката напред през дупката. Те почти моментално опряха в нещо… развалини? — което почти изпълваше камерата зад входа. Отломки, които се накланяха и дрънчаха, разклатени от ритащите му крака.

Отпред плъхът му се надигна, сепнат от силния шум. Ботъл се пресегна с волята си, сграбчи отново душата на съществото.

— Добре, мъничето ми. Работата започва отново…

Гласът му секна.

Лежеше на гръб върху редици и редици урни, струпани толкова нависоко, че бяха само на разтег от тавана на камерата. Зашари с ръце и откри, че високите урни са запечатани с железни капаци, изкусно гравирани със спираловидни шарки. Керамиката отдолу беше гладка на допир, фино гледжосана. Щом чу вика на Кътъл, че е стигнал дъното зад него, пропълзя до средата на помещението. Плъхът се промъкна към друг сводест вход на отсрещната стена и Ботъл усети как се спусна долу и се приземи върху чист равен каменен под, след което заситни напред.

Стисна с две ръце ръба на железния капак на една от урните и го задърпа. Печатът беше здрав и усилието му не доведе до нищо. Изви ръба надясно — нищо, — после наляво. Изскърца. Завъртя още по-силно. Капакът се хлъзна, изтръгна се от печата. Изпадна натрошен восък. Ботъл дръпна капака нагоре. След като и това не доведе до нищо, продължи да го върти наляво и бързо разбра, че капакът се повдига малко по малко с всяко пълно завъртане. Опипа с пръсти и откри, че е с резба, навита в спирални жлебове в гърлото на урната. Още две завъртания и капакът се отдели. Вдигна се остра, тежка миризма.

„Позната ми е тази миризма… мед. Тези неща са пълни с мед!“ От колко ли време бяха седели тук, складирани от хора, отдавна превърнали се в прах? Бръкна и почти мигновено ръката му се натопи в хладното гъсто съдържание. Балсам против изгарянията, а вече и отговор на внезапния глад, който се събуди в него.

— Ботъл?

— Насам. Намирам се в голяма камера под правата стена. Кътъл, тук има урни, стотици. Пълни са с мед. — Извади ръката си, облиза пръсти. — Богове, все едно е съвсем пресен. Като влезеш, намажи раните си, Кътъл…

— Само ако обещаеш, че няма да пълзим през мравуняк по-натам.

— Никакви мравки няма тук. Колко сме?

— Всички налице.

— Стрингс?

— Още е с нас, макар че горещината се спуска надолу.

— Стигнали са въжето и ремъците значи. Добре.

— Да. Стига да издържат. Урб май се кани да смъкне Хелиан. На гръб.

— Другите спускат ли се?

— Да. Как се свалят тези капаци?

— Въртиш ги, наляво.

Вслуша се и чу как Кътъл отвърта един капак.

— Не може да е много старо това.

— Има глифове по тези капаци, Кътъл. Не мога да ги видя, но ги усещам на допир. Баба ми имаше един ритуален нож, използваше го във вещерството си — знаците са същите, мисля. Ако съм прав, желязото трябва да е джагътско.

— Какво?!

— Но урните — амфорите де — са от Първата империя. Гладки като яйчени черупки — ако имахме светлина, бих се обзаложил, че са небесносини. Тъй че при добро запечатване…

— Усещам още вкуса на цветя в това, Ботъл.

— Знам.

— Говориш за хиляди и хиляди години.

— Да.

— Къде е милият ти плъх?

— Търси ни изход. Има друга камера отсреща, но е отворена, празна е, искам да кажа… трябва да отидем там, да направим място за другите…

— Какво не е наред?

Ботъл поклати глава.

— Нищо, само дето се чувствам малко… странно. Срязах си малко гърба… изтръпва…

— Дъх на Гуглата! Мак трябва да има в този мед, нали? Почвам да се чувствам… богове подземни, главата ми се замая.

— Да… Предупреди другите.

Въпреки че не можеше да види нищо, Ботъл имаше чувството, че светът потръпва, върти се. Сърцето му изведнъж затупа лудо. „Проклятие!“ Запълзя към другия свод, добра се до него, издърпа се напред… падна.

Сблъсъка с каменния под го усети някак смътно, но разбра, че е паднал от над един човешки ръст височина. Спомни се някакъв остър пукот, разбра, че е бил от челото му, ударило се в плочите.

Кътъл тупна върху него и се претърколи. Пъшкаше.

Ботъл се намръщи, изпълзя настрана по пода. Плъхът… къде беше? „Няма я. Загубих я. О, не, загубих я!“

Много скоро загуби и всичко останало.

Коураб провлече изпадналия в безсъзнание Стрингс по последната отсечка на тунела. Стигнаха до въжето, увиснало на три кръстосани над шахтата ножници. Далече отдолу смътно се чуваха гласове. Зноят се вихреше на змии.

Коураб започна да вади въжето.

Последната третина бяха навързани ремъци и колани — той провери всеки възел, дръпна всеки ремък, за да се увери, че няма опасност да се скъса. След това върза ръцете на малазанеца здраво за китките, после глезените му — единият беше плувнал в кръв, а като опипа за превръзките, разбра, че не е останала нито една, само раздраните рани, останали от копието — а от въжето при глезените направи централен възел между ходилата на сержанта. С края на въжето, стегнат на клуп около едната му ръка, Коураб прехвърли ръцете на сержанта над главата си, после надолу така, че вързаните китки да се опрат на гърдите му. После напъха краката си така, че вързаните ходила на малазанеца да се опрат в пищялите му. Повдигна централния клуп и го прехвърли през главата си и под едната си мишница, след което го стегна на здрав възел.

Спусна се в шахтата, като се опря здраво за миг на ножниците, после успя да постави едното си стъпало на отсрещната стена. Ширината беше доста голяма — можеше да достигне стените само с пръстите на краката си, а щом тежестта на Стрингс на гърба му се отпусна, усети, че сухожилията на глезените му са готови да се скъсат.

Изпъшка и бавно започна да се спуска. Два човешки боя височина, взети с нарастваща бързина, контролът му се изплъзваше с всяко смъкване, след това напипа с крак здрава издатина, на която можеше да подпре цялото си дясно стъпало и да си поеме дъх.

Отпусна се за миг.

Болката от дълбоките изгаряния се събуди, сърцето му заби по-силно. След малко продължи спускането. Вече ставаше по-лесно, шахтата се стесняваше, стесняваше…

Най-сетне се озова на дъното и чу нещо като смях вляво, тих смях, който скоро заглъхна.

Опипа с ръка натам, намери дупката и хвърли въжето през нея. Чу го как тупна в нечие тяло малко по-надолу.

„Всички са заспали. Нищо чудно. И аз не бих отказал малко сън.“

Отвърза Стрингс, след това се прехвърли, усети, че краката му се мъчат да се задържат върху някакви плътно подредени дрънчащи делви, чу хъркане и дишане отвсякъде и усети сладникавата, тежка миризма на мед. Издърпа Стрингс и го спусна долу.

Мед. Безброй делви мед. „Добър е за изгарянията, мисля. Добър е за раните.“ Намери една отворена делва, гребна с шепа, изпълзя до сержанта и натика меда в прободните рани. Намаза като с балсам изгарянията — по Стрингс и по себе си. После се отпусна. По тялото му запълзя омайващо блаженство…

„О, този мед… това е Кейрлбара. Носачът на богове. О…“

Юмрук Кенеб примига и огледа хаотичните редици шатри, повечето опърлени, и войниците наоколо — замаяни, объркани, застанали неподвижно и зяпнали над изпепелената околност към града. Ю’Гатан, замъглен от вълните надигащ се зной, бе жалка стопена грамада, разлята от билото на скалистия хълм, пламъците проблясваха все още тук-там като бледооранжеви езици, а под тях — ярката пурпурна пелена.

Пепел изпълваше въздуха и се сипеше като сняг.

Болеше го да диша. Едва чуваше — ревът на огнения щорм сякаш още бушуваше в главата му, по-ненаситен от всякога. Колко време беше изтекло? Ден? Два? Бяха дошли лечители. Вещици с балсами, знахари на Денъл. Мешавица от гласове, песнопения, шепоти — някои истински, други — въображаеми.

Помисли за жена си. Селв беше далече от този прокълнат континент, в безопасност, във фамилното си имение на Кюон Тали. И Кесен и Ванеб, децата му. Оцелели бяха, нали? Сигурен беше, че са живи и здрави. Спомен имаше за това, достатъчно силен, за да го убеди, че е истина. Онзи убиец, Калам, той беше имал нещо общо с това.

Селв. Разделили се бяха още в двете години преди въстанието, двете години… две ли бяха?… Откакто стъпиха на Седемте града, в гарнизонното селище. Бунтът ги беше принудил да зарежат всичко, заради децата, заради самото оцеляване. Подозираше, че не й липсва; може би липсваше на децата. Подозираше, че вече сигурно си е намерила някой друг, любовник някой, и че последното нещо, което иска, е да го види отново.

Какво пък, и по-лоши неща имаше в този живот. Отново си спомни войниците, които бе видял с най-жестоките изгаряния — богове, как крещяха от непоносима болка.

Кенеб се взираше в града. И го мразеше с цялата си душа.

Кучето Бент се доближи и легна в краката му. Миг след това се появи и Гръб.

— Татко. Знаеш ли какво ще излезе от това? Знаеш ли?

— От кое, Гръб?

Момчето посочи Ю’Гатан с голата си, покрита със сажди ръка.

— Тя иска да се махнем. Колкото може по-скоро. — После посочи към изгряващото слънце. — Чумата, на изток. Затова. Тръгваме на запад. Да намерим корабите. Но аз вече знам отговора. За да намерим онова, което е в нас, трябва да махнем всичко друго, разбираш ли?

— Не, Гръб. Не разбирам.

Хенджийското пале, Роуч, се дотътри до тях, задуши по земята. След това започна да рови трескаво. Вдигна прах.

— Нещо заровено — каза Гръб, гледаше Роуч.

— Ясно де.

— Но тя няма да го види. — Момчето вдигна очи към Кенеб. — Нито ти.

Гръб се обърна и затича, Бент затича по петите му. Палето продължи да рови, душеше и ръмжеше.

Кенеб се намръщи, мъчеше се да си спомни какво беше казал Гръб по-рано… в нощта на пробива ли беше? Предупреждение някакво ли имаше скрито в думите на момчето? Не можеше да си спомни… светът преди пожара сякаш се беше изпепелил в ума му. Едва успяваше да върне в паметта си имената на жена си, на децата си. Лицата им. „Не разбирам. Какво е станало с мен?“

В командната шатра адюнктата стоеше срещу Нил и Недер. Юмрук Блистиг наблюдаваше откъм задната стена: беше толкова изтощен, че едва стоеше на крака. Тавори го бе назначила да ръководи лечението — уреждането на лазаретите, организирането на лечителите на Денъл, вещиците и маговете. Два дни и една нощ, или може би нощ и половина — колебаеше се в броенето на хаотичното и късо време преди изгрева на слънцето в нощта на пробива. Без офицерите си в онази първа нощ щеше да бъде освободен от командването още преди зазоряване. Душата му сякаш бе потънала в дълбините на Бездната.

Все още не беше сигурен дали се е измъкнал.

Нил говореше с монотонен глас, притъпен от дълго проточилата се магия, която бе започнал да мрази.

— … само смърт и зной. Онези, които се измъкнаха — агонията им ме заглушава — духовете обезумяват заради тях. Бягат, разкъсват оковите си. Проклинат ни заради тази огромна рана върху земята, за престъпленията, които сме извършили…

— Не са наши престъпления — прекъсна го адюнктата, извърна се и погледът й потърси Блистиг. — Колко души загубихме днес, Юмрук?

— Тридесет и един, адюнкта, но вещиците твърдят, че ще ги последват малцина. Най-тежко пострадалите са мъртви, останалите ще оцелеят.

— Започнете приготовления за поход — имаме ли достатъчно фургони?

— Стига войниците да носят дажбите си — отвърна Блистиг. — Като стана дума, някои запаси бяха загубени — ще започнем да дъвчем кожа, ако не уредим попълване на запасите.

— След колко?

— Седмица, ако започнем веднага да разпределяме дажбите. Адюнкта, накъде тръгваме?

Очите й за миг се присвиха, после тя извърна глава.

— Морът се оказва… унищожителен. От самата Господарка е, доколкото разбирам. Целувката на самата богиня. А лечителите ни не достигат…

— Лотал?

Нил поклати глава.

— Градът вече е поразен, Юмрук.

— Сотка — отвърна адюнктата. — Перла ме уведоми, че флотата на адмирал Нок и транспортните не са могли да акостират в нито един град на изток от Ашок на полуостров Маадил, тъй че е бил принуден да го заобиколи и очаква да стигне в Сотка до девет дни, стига да може да спре за вода и храна в Таксила или Ранг.

— Девет дни? Ако чумата в Лотал вече е…

— Нашият враг сега е времето — каза адюнктата. — Юмрук, заповядвам да вдигнете лагера. Направете го колкото може по-бързо. Въстанието е потушено. Задачата ни сега е да оцелеем. — Изгледа го втренчено. — Искам тази нощ да сме на път.

— Тази нощ? Да, адюнкта. Да тръгвам тогава. — Отдаде чест и излезе. Спря отвън, примига, после си спомни заповедта и тръгна.

Щом стъпките на Блистиг заглъхнаха, адюнктата се обърна към Недер.

— Господарката на мора, Недер. Защо сега? Защо тук?

— Искате от мен да обясня как разсъждава една богиня ли, адюнкта? Безнадеждно е. Възможно е да няма никакво основание. Морът е нейният аспект, в края на краищата. Тя просто прави това. — Поклати глава и замълча.

— Адюнкта — обади се Нил. — Вие спечелихте своята победа. Императрицата ще е доволна — трябва да е доволна. Имаме нужда от отдих…

— Перла ме уведомява, че Леоман от Вършачите не е мъртъв.

Никой от двамата уикци не отвърна и адюнктата отново ги изгледа.

— И двамата го знаехте, нали?

— Беше… отведен — промълви Нил. — От богиня.

— Коя богиня? Полиел?

— Не. Кралицата на сънищата.

— Богинята на прорицанието? С какво би могъл да й е от полза Леоман от Вършачите?

Нил само сви рамене.

Ездач спря пред шатрата и след миг вътре нахлу Темъл, целият в прах. От трите успоредни драскотини на скулата му капеше кръв. Влачеше някакво чорлаво дрипаво момиче.

— Намерих я, адюнкта.

— Къде?

— Опитваше се да се върне в руините. Ума си е изгубила.

Адюнктата изгледа Синн и заяви:

— Добре е да си го върне. Трябват ми Върховни магове. Синн, погледни ме. Погледни ме.

Синн с нищо не показа, че дори я е чула. Главата й си остана клюмнала, кичурите сплъстена опърлена коса скриваха лицето й.

Адюнктата въздъхна.

— Отведи я и нареди да я почистят. И я дръж под око непрекъснато.

След като Темъл изведе Синн, Нил попита:

— Адюнкта, смятате ли да гоните Леоман? Как? Няма диря, по която да се проследи — Кралицата на сънищата може да го е пренесла вече на друг континент.

— Няма да го преследваме. Но разбери едно: докато той е жив, никаква победа няма да има в очите на императрицата. Ю’Гатан ще си остане каквото е бил винаги, проклятие над Империята.

— Няма да се вдигне отново — каза Нил.

Тавори го изгледа.

— Младите нищо не разбират от история. Отивам да се поразходя. Вие двамата отдъхнете.

И излезе.

Нил погледна сестра си и се усмихна.

— Млади? Колко лесно забравя.

— Всички забравят, братко.

— Къде мислиш, че е отишъл Леоман?

— Къде другаде? В Златния век, Нил. Славата на някогашното Велико въстание. Вече крачи в мъглите на мита. Ще казват, че е дишал огън. Ще казват, че човек можел да види Апокалипсиса в очите му. Ще казват, че е отплавал от Ю’Гатан по река от малазанска кръв.

— Местните вярват, че Колтейн се е възнесъл, Недер. Новият Покровител на враните…

— Глупци. Ние, уикците, не се възнасяме. Ние само се… преповтаряме.

Лейтенант Поурс беше буден и вдигна здравата си ръка да поздрави капитана си, щом Кайндли спря пред походния нар.

— Казват, че дланта ти се е стопила, лейтенант.

— Да, сър. Лявата ми ръка, както виждате.

— Казват, че са направили всичко, което са могли, премахнали са болката и може би някой ден ще успеят да измъкнат отново от плътта всички пръсти. Да намерят лечител от Висшия Денъл и да направят така, че ръката ти отново да изглежда и да действа като нова.

— Да, сър. А дотогава, тъй като ми е лявата, би трябвало да мога да…

— Защо тогава в името на Гуглата лежиш на този нар, лейтенант?

— Ами… трябва само да си намеря някакви дрехи, сър, и веднага съм при вас.

Кайндли огледа редицата болнични нарове.

— Половината лазарет е пълен с блеещи агнета — не искате ли да бъдете вълк, лейтенант? Тръгваме тази нощ. Няма достатъчно фургони и, което е още по-възмутително, не стигат носилки и седла — докъде се докара тази армия, питам се?

— Срамно, сър. Как е Юмрук Тене Баралта, сър?

— Остана без ръка, но не го чувам да хленчи и да мрънка.

— Нима?

— Разбира се. Още е в безсъзнание. Ставай, войник. Наметни се с това одеяло.

— Загубил съм си торквата за рамото, сър…

— Но белега от изгорялото е на мястото си, нали? Ще го видят и ще разберат, че си офицер. Както и по свирепото ти държане.

— Да, сър.

— Добре, хайде стига си ми губил времето. Работи ни чака, лейтенант.

— Да, сър.

— Лейтенант, ако останеш да лежиш така още миг, ще го сгъна този нар заедно с тебе, разбра ли ме?

— Да, сър!

Седеше неподвижно, отпуснала крайници като кукла, докато една старица от уик я миеше, а друга режеше косата й. Не вдигна очи, когато капитан Фарадан Сорт влезе в шатрата.

— Така е добре — заяви тя и махна с ръка на двете да напуснат.

Двете се изнизаха навън, като сипеха низ неразбираеми слова — капитанът реши, че сигурно са проклятия.

Погледна момичето и каза:

— Дългата коса само пречи, Синн. По-добре ще ти е без нея. Моята изобщо не ми липсва. Не говориш, но мисля, че знам какво става. Така че слушай. Не казвай нищо. Само ме слушай…

Матовосивата разнесена от ветровете пепел поглъщаше последната слънчева светлина, прашните облаци над пътя се утаяваха по изсечените брегове на двата склона. Сетните дихания на мъртвия град още заливаха на вълни Четиринадесета армия — единственото, което бе останало от огнения щорм, но достатъчно жестоко напомняне за множеството войници, очакващи роговете да отекнат и да възвестят началото на похода.

Юмрук Кенеб се надигна в седлото си, стиснал юздите. Навсякъде около себе си чуваше ужасно кашляне, от хора и от животни. Фургони, огъващи се под тежестта на увити с парцали ранени, стояха подредени в колона горе по пътя като погребални коли, опушени, опърлени от пламъци и вонящи на клади. Знаеше, че сред тях е и Юмрук Тене Баралта, полуизгорен и с ужасно обезобразено лице — денълски лечител беше успял да спаси очите му, но брадата му се беше подпалила и устните и носа му почти ги нямаше. Тревогата сега бе за разсъдъка му, макар като по милост той все още да оставаше в безсъзнание. А имаше и други като него, толкова много други…

Темъл с още двама конници подкара в тръс към него, дръпна юздите и поклати глава.

— Никъде ги няма, Юмрук. Не съм изненадан — но знай: имали сме и други дезертьорства и всички сме ги залавяли. Адюнктата е издала заповед да убиваме всеки следващ, когото видим.

Кенеб кимна и извърна очи.

— Отсега нататък — продължи Темъл — моите уикци няма да приемат контразаповеди от малазански офицери.

Юмрукът го прикова с поглед.

— Юмрук, вашите уикци са малазанци.

Младият воин се намръщи и завъртя коня си.

— Вече са ваш проблем, Юмрук. Пратете търсачи, ако искате, но Четиринадесета няма да ги чака повече.

Роговете изсвириха и армията пое напред.

Кенеб се надигна в седлото и се огледа. Слънцето вече беше залязло. Твърде тъмно беше, за да се види каквото и да било. А там някъде бяха капитан Фарадан Сорт и Синн. Двама дезертьори. „Проклетата капитанка. Мислех си, че е… е, не мислех, че ще направи такова нещо.“

Ю’Гатан беше прекършил хора, прекършил ги беше изцяло — и Кенеб не мислеше, че много от тях ще се възстановят. Изобщо.

Четиринадесета армия започна своя марш по западния път към Вилката на Сотка, оставяше след себе си прах и пепел. И един разрушен град.

Главата й беше на влечуго, с цепнати вертикални злокобно зелени очи, и Балм гледаше замаян от ужас как се стрелка езикът й. Вълнистите гъсти черни кичури на косата й се гърчеха, на края на всеки косъм имаше малка човешка глава с разтворена в жалък писък уста.

Ядящата вещици, Тесорма Раадил, облечена от глава до пети в кожи от зебра. Четирите й ръце размахваха четирите свещени оръжия на далхонийските племена. Ласо, бич, коса и камък — това така и не бе могъл да го разбере: защо ги нямаше по-очевидните? Нож? Копие? Лък? Кой изобщо беше измислил тези богини? Що за безумен, изкривен, обсебен от зъл хумор мозък можеше да сътвори такива чудовища? „Който и да е бил — или да е — мразя го. Или нея. Сигурно нея. Винаги е «тя». Вещица е, нали? Не, Ядяща вещици. Вероятно е мъж тогава, и при това изобщо не е луд, нито глупав. Някой трябва да ги яде всичките тия вещици.“

Но все пак тя настъпваше към него. Балм. Дребен магьосник — не, пропаднал магьосник — вече само прост войник всъщност. Сержант, но къде, в името на Гуглата, беше отделението му? Армията? Какво търсеше той тук, в саваната на родната си земя? „Избягах оттам, о, да. Да паса добитък? Да ходя на лов за чудовищни зли зверове и да го наричам забавление? Не е за мен. О, не, Балм. Достатъчно кръв съм изпил, бичи рога да ми поникнат, достатъчно кравешко мляко, та вимета да ми порастат…“

— Тъй че ти, Ядяща вещици, махни се от мен!

Тя се изсмя, смехът й предвидимо излезе на съсък, и отвърна:

— Жадувам за опърничави магьосници…

— Не! Ти ядеш вещици! Не магьосници!

— Да съм казала нещо за ядене?

Балм понечи да побегне, да изпълзи, но имаше скали, груби издатини, които го притискаха. Беше в капан.

— В капан съм!

— Махни се от него, змийо разгонена!

Глас като гръм. Е, слабичък гръм. Балм надигна глава и се огледа. Огромен бръмбар стоеше на ръка разстояние — изправен на задните си крака, клинообразната му глава щеше да стига до коленете на Балм, ако можеше да стои прав. Тъй че в относителен смисъл си беше огромен. „Импарала Ар, Торният бог…“

— Импарала! Спаси ме!

— Нямай страх, смъртен — отвърна бръмбарът, антенките и крайниците му се поклатиха. — Тя няма да те вземе. Не, аз имам нужда от теб!

— Ти? За какво?

— Да копаеш, мой смъртни приятелю. През огромното торище на света! Само вашият вид, човеко, с ясния ви взор, с неутолимия ви апетит! Ти, носителю на тор и създателю на смет и измет! Последвай ме и с устите си ще си изровим път до самата Бездна!

— Богове, как вониш!

— О, недей така, приятелю — много скоро и ти ще…

— Оставете го на мира, и двамата! — Трети глас — пронизителен, спускащ се стремглаво отгоре. — Мъртвият и умиращият само изплаква истината за нещата!

Балм погледна нагоре. Бридан Труп, единадесетоглавата богиня лешояд.

— О, оставете ме! Всички!

Вече отвсякъде — усилващ се хор гласове. Богове и богини, цялото далхонийско зверилище от отвратителни божества. „О, защо ги имаме толкова много?“

Беше сестра й, не тя. Помнеше го толкова ясно, сякаш бе вчера, онази нощ на лъжи, нагазила тежко в малкото селце в Итко Кан, когато морето се бе смълчало, празно, за толкова дълго. Когато гладът, не, гладната смърт беше дошла и всички цивилизовани съвременни вери — достолепните справедливи богове — бяха отново низвергнати. В името на Пробуждането се бяха върнали старите зловещи ритуали.

Рибата беше изчезнала. Моретата бяха безжизнени. Кръв бе нужна, за да раздвижи Пробуждането, да спаси всички.

Бяха взели сестра й. Смайлс беше сигурна в това. И все пак тук бяха грубите, грапави от солта ръце на стареите, понесли упоеното й безчувствено тяло надолу към мокрите пясъци — приливът се беше отдръпнал далече и чакаше търпеливо този топъл дар, — а тя се рееше над самата себе си и гледаше отгоре в ужас.

Всичко беше погрешно. Не както се беше случило. Взели бяха близначката й — толкова сила се таеше в Огледалното раждане в края на краищата, и толкова рядко се случваше в селцето, в което се бе родила.

Сестра й. Тъкмо заради това бе избягала от тях. И проклинаше всяко име, всяко лице, което бе зърнала в онази нощ. Бягаше и бягаше, чак до големия град на север — а ако беше знаела какво я очаква там…

„Не, бих го направила отново. Кучите му синове. Заради живота на всички останали, чедо, отдай своя. Това е цикълът, това е живот и смърт, и тази безкрайна пътека е натопена в кръв. Отдай живота си заради живота на всички нас.“

Странно как жреците така и не бяха пожелали сами да принесат този славен дар. Как така и не бяха настояли тях да вържат и да оставят в пясъка, за да дочакат прилива. И раците, вечно гладните раци.

И щом беше толкова адски блажено, защо изляха маслото дъранг в гърлото й, докато очите й не станаха като черни бисери и не можеше дори да върви, още по-малко да мисли? Още по-малко да разбира какво става, какво се канят да й причинят?

Зареяна над собственото си тяло, Смайлс усети прииждащите стари духове, нетърпеливи и ликуващи. А някъде в дълбините отвъд залива чакаше Най-древният бог. Самият Маел, гълтачът на мъка, жестокият крадец на живот и надежда.

С надигаща се в душата й ярост, Смайлс усещаше как се напряга тялото й, подуто и изтръпнало под веригите — нямаше да лежи неподвижно, нямаше да отвърне с усмивка, щом майка й я целунеше за сетен път. Нямаше да примига сънливо, щом топлата вода се прокраднеше над нея, в нея.

Чуйте ме! Всички вие, прокълнати духове, чуйте ме! Отричам ви!

О, да, потръпвайте в ужас! Достатъчно знаете, за да ви е страх, защото това се заклевам — ще ви отнеса всички долу с мен. Всички ще ви отнеса в Бездната, в ръцете на демони на хаоса. Това е цикълът, да. Ред и хаос, много по-древен цикъл от живот и смърт, не сте ли съгласни?

Тъй че хайде, приближете се, всички.

Накрая всичко отново бе така, както го знаеше. Бяха взели сестра й, а тя… е, хайде, не се свени, ти даде последната целувка, скъпо момиче. И без никакво масло на дъранг, което да те утеши с извинение, при това.

Бягството никога не е толкова бързо, нито толкова далече, колкото ти се иска.

Човек можеше да вярва на курвите. Беше роден от курва, момиче от сети, на четиринайсет, когато го прогониха родителите му — разбира се, тя не беше курва тогава, но за да бъде синът й нахранен и облечен топло… е, това бе най-ясният път пред нея.

И на порядките на култа се беше научил сред курви, всички онези жени, насядали плътно около майка му, споделящи страхове и всичко друго, идващо с професията. Допирът им беше нежен и искрен — единственият език, който познаваха.

Полукръвният не можеше да се домогва до богове. Полукръвният газеше в браздата между два свята. Презиран и от двата.

И все пак не беше сам. В много отношения тъкмо полукръвните най-много се придържаха към традиционните нрави на сети. Пълнокръвните племена бяха тръгнали на войни — всички млади воини пиконосци и всички жени стрелци — под щандарта на Малазанската империя. Когато се бяха върнали, вече не бяха сети. Бяха малазанци.

И тъй, Корик се бе потопил в древните ритуали — онези, паметта за които можеше да се възстанови — а те се бяха оказали, още тогава го беше разбрал, безбожни и празни. Служеха само на живите, с полукръвните събратя около всички тях.

Нищо срамно нямаше в това.

Имаше време, много по-късно, когато Корик се натъкна на собствения си език, докато закриляше окаяния живот на жените, от които за първи път бе научил изкуството на празния култ. Грижовен език, необвързан с нищо друго, освен с живите, с познатите състаряващи се лица, с отплащането на даровете, които нежеланите вече някогашни курви му бяха дали в детството му. И след това, докато гледаше как умират една по една. Похабени, толкова обезобразени от толкова много жестоки ръце, от безразличната употреба от мъже и жени на града — провъзгласяха екстаза на почитта към боговете, докато ги устройваше, а после скверняха човешка плът с хладната потреба на месоядни, яхнали жертвата.

Дълбоко в съня на Кейрлбара, Носача на богове, Корик не видя посетители. За него нямаше нищо освен забрава.

Колкото до фетишите, е, те бяха нещо друго. Нещо съвсем друго.

— Хайде, смъртни, дръпни я.

Кръмп изръмжа, първо на Стъмп Флит, бога Саламандър, Най-висшия от Висшите маршали, а след това — на необятното сумрачно тресавище на Мот. Какво търсеше тук? Не искаше да е тук. А ако го намереха братята му?

— Не.

— Хайде, знам, че го искаш. Хвани ми опашката, смъртни, и ме погледай как се мятам, уловен бог в ръцете ти, все едно, нали бездруго това правите всички. Всички.

— Не. Иди си. Не искам да говоря с теб. Иди си.

— О, бедничкият Джамбър Боул, колко ми е самотен. Освен ако братята ти те намерят, а тогава ще искаш да съм на твоя страна, о, да. Ако те намерят, леле, леле.

— Няма да ме намерят. Изобщо не ме търсят.

— О, търсят, те, и още как, мой глупав малък приятелю…

— Не съм ти приятел. Върви си.

— По следите ти са, Джамбър Боул. Заради онова, което направи…

— Нищо не съм направил!

— Сграбчи ми опашката. Хайде. Ето, само се пресегни…

Джамбър Боул, известен вече като Кръмп, въздъхна, пресегна се и стисна опашката на бога Саламандър.

Излетя напред като стрела и в ръцете му остана само крайчеца на опашката.

Стъмп Флит се отнесе надалече. И се смееше, смееше.

Нека, помисли си Кръмп. Само тази шега си имаше.

Коураб стоеше насред пустинята, а някой идваше през горещата мараня. Дете. Ша’ик преродената, пророчицата, се беше върнала, за да поведе нови воини на смърт. Не можеше да види лицето й — нещо лошо беше станало с очите му. Изгорени, може би. Или възпалени от духащия вятър, не знаеше, но да гледа означаваше да усеща болка. Да гледа нея беше… ужасно.

Не, Ша’ик, моля те. Това трябва да свърши, всичко трябва да свърши. До гуша ни дойде от свещени войни — колко още кръв може да попие този пясък? Кога ще секне жаждата ти?

Тя се приближаваше. И колкото повече се приближаваше, толкова повече му изневеряваха очите, а когато чу, че спря пред него, Коураб Билан Тену’алас беше съвсем сляп.

Но не и глух. А тя прошепна:

— Помогни ми.

— Отвори си очите, приятел.

Но той не искаше. Всички настояваха за решения. От него, винаги, а той не искаше да ги взима повече. Никога вече. Както си беше сега, беше съвършено. Това бавно потъване, шепотите, които не значеха нищо, не бяха думи дори. Нищо повече не желаеше, нищо друго.

— Събуди се, Фидлър. Още веднъж, за последен път, за да можем да поговорим. Трябва да поговорим, приятел.

Добре. Той отвори очи, примига, за да разсее мъглите — но те не се разсеяха — всъщност лицето, което го гледаше отгоре, сякаш беше направено от тези мъгли.

— Хедж. Какво искаш?

Сапьорът се ухили.

— Бас слагам, мислиш, че си мъртъв, нали? Че си отишъл при старите си приятелчета. Подпалвачите на мостове обаче не умират. Безсмъртната армия — о, как измамихме Гуглата, а? Ха! Това си мислиш, нали? Е, добре, тогава къде е Тротс? Къде са всички останали?

— Ти ми кажи.

— Ще ти кажа. Не си мъртъв. Още не, може би няма да си още доста време. И точно това имам предвид. Затова съм тук. Трябва да те сритам и да се събудиш, Фид, иначе Гуглата ще те намери и никога вече няма да видиш никой от нас. Светът беше прогорен, там, където си точно сега. Прогорен — селение след селение, лабиринт след лабиринт. Място няма, където някой да удържи. Не и задълго. Мъртъв, прогорен чак до Бездната.

— Ти си призрак, Хедж. Какво искаш с мен? От мен?

— Трябва да продължиш, Фид. Трябва да ни вземеш със себе си, чак до самия край…

— Какъв край?

— Краят. Само това мога да кажа…

— Защо?

— Защото още не се е случил, идиот такъв! Откъде мога да знам? Това е бъдещето, а бъдеще не мога да виждам. Богове, толкова си тъп, Фид. Винаги си бил тъп.

— Аз? Аз не се изгърмях, Хедж.

— Е, и? Лежиш тук върху някаква купчина урни и кръвта ти изтича — по-добре ли е? Буташ всичкия този сладък мед в кръвта си…

— Какъв мед? За какво говориш?

— По-добре ставай и тръгвай, времето ти свършва.

— Къде сме?

— Никъде, това е проблемът. Може би Гуглата ще те намери, може би никой. Призраците на Ю’Гатан — всичките изгоряха. Превърнаха се в нищо. Унищожени, всичките заключени спомени, хиляди и хиляди. Хиляди години… няма ги вече. Нямаш представа каква загуба…

— Млъкни. Ти си призрак.

— Време е да се събудиш, Фид. Събуди се, веднага. Хайде…

Диви пожари бяха раздрали степта. Ботъл лежеше в почернялата пръст. Наблизо имаше овъглен труп. На някакъв вид тревопасно — а около него се бяха струпали няколко човекоподобни фигури, с рехава козина и голи. Държаха остроръби камъни и режеха с тях обгорялата плът.

Две стояха встрани, на стража, оглеждаха хоризонта. Едната беше… тя.

Моята самка. Натежала с дете, толкова натежала вече. Видя го и се приближи. Не можеше да се откъсне от очите й, от царствената ведрост в погледа й.

Някога на остров Малаз беше имало диви маймуни. Помнеше, в Джакатан, когато беше може би седемгодишен, как видя една клетка на пазара, последната останала човекоподобна маймуна, пленена в гъстите лесове на северния бряг. Съществото беше слязло до селото, млад мъжкар, търсещ самка — но самки не бяха останали. Примиращо от глад и уплашено. Бяха го заклещили в един обор, пребили го бяха с тояги и сега клечеше в мръсна бамбукова клетка на пристанищния пазар в Джакатан.

Седемгодишното момче беше постояло пред него, с очи на едно равнище с очите на звяра под гъстите черни вежди и надвисналото чело, и беше настъпил един миг, един-единствен миг, в който погледите им се приковаха. Единствен миг, който беше разбил сърцето на Ботъл. Видял беше мъката, видял беше съзнанието — онази искрица на самопознаването, което така и не бе съзнало какво лошо е сторило, какво му е донесла загубата на свободата. Не можеше да знае, разбира се, че вече е само в този свят. Последното от своя вид. И че по някакъв начин, по някакъв изключително човешки начин, това е престъплението му.

Точно както детето не можеше да знае, че и маймуната е на седем.

Но и двамата видяха, и двамата познаха в душите си — онези смътно блещукащи, все още неясни и безплътни очертания — че за първи път всеки от тях гледа свой брат.

Това разбиваше сърцето му.

Разбиваше сърцето и на маймуната… но може би, беше си мислил след това, може би просто имаше нужда да вярва в това, някакво овъзмездяващо самобичуване. Затова, че си извън клетката, затова, че знаеш, че с кръв са опетнени ръцете ти, твоите и на твоя вид.

Душата на Ботъл, прекършена… и толкова освободена, дарена или прокълната с възможността да странства, да търси безброй смътни жизнени искри и да открива, че всъщност те съвсем не са смътни, че неспособността да ги види ясно е само негова.

Състраданието съществува тогава и само тогава, когато можеш да излезеш от себе си, изведнъж да видиш решетките от вътрешната страна на клетката.

Години по-късно Ботъл проследи съдбата на онази последна островна маймуна. Бе закупена от някакъв схолар, който живеел в самотна кула сред дивия пустинен бряг на Джени, където обитаваха, сред лесовете навътре в сушата, маймуни, не много по-различни от онази, която беше видял; и му харесваше да вярва, че ученият мъж е изпитал състраданието; и че онези чуждоземни маймуни не са отхвърлили странния си свенлив братовчед. Надеждата му: че е имало отмяна, опрощение за онзи единствен, самотен живот.

Страхът му беше, че скрепеният с тел скелет на онова същество виси окачен в някоя от сумрачните стани на кулата, трофей на уникалността.

Сред миризмата на пепел и овъглена плът женската приклекна до него, пресегна се и го погали с грубите си пръсти по челото.

А после същата ръка се сви в юмрук, вдигна се високо и се стовари с все сила…

Той потръпна, рязко отвори очи и нищо не видя в тъмното. Корави чирепи се бяха забили в гърба му… „Камерата, медът, о, богове, как ме боли главата…“ Ботъл изпъшка, превъртя се, глинените парчета под него изпукаха. Беше в помещението след онова с урните, макар че поне една се беше катурнала след него и се бе пръснала върху студения каменен под. Простена отново. Оплескан в лепкав мед, цялото тяло схванато… но изгарянията, болката — нямаше ги. Вдиша дълбоко и се закашля. Въздухът беше душен. Трябваше да вдигне всички да продължат… трябваше да…

— Ботъл? Ти ли си?

Кътъл, лежеше наблизо.

— Да. Тоя мед…

— Срита ни здраво, а? Сънувах… тигър, беше умрял — нарязан на парчета. Всъщност беше от онези гигантски немрящи гущери, дето тичат на два крака. Умрял, но възнесъл се, само че ми разправя за смъртта. Частта с умирането — не разбирам. Трийч е трябвало да умре, мисля, за да дойде. Частта с умирането беше важна — сигурен съм, само че… о, богове подземни, чуй ме. Тоя въздух е гнил — трябва да се махаме.

Да. Но беше изгубил плъха, сега си го спомни — беше я загубил. Изпълнен с отчаяние, Ботъл затърси с духа си…

… и я намери. Събудена от допира му, без изобщо да се противи, че пленява отново душата й — и щом погледна през очите й, той я върна в стаята.

— Събуждай другите, Кътъл. Време е.

Викове… Усилиха се и Геслер се събуди, плувнал в пот. Реши, че е сън, който никога, никога няма да го навести отново. Стига да имаше избор. Огън, разбира се. Толкова огън. Сенчести силуети, танцуваха от всички страни, танцуваха около него всъщност. Нощ, разкъсана от пламъци, барабанен тропот на крака, гласове, пеещи монотонно на някакъв неведом език, и той усети как откликва душата му, кипва, извисява се, призована сякаш от някакъв ритуал.

И в същия момент разбра. Танцуваха около огнище. А той ги гледаше отвътре — от самия огън. Не, самият той беше огънят.

„О, Трут, отиде и се самоуби. Проклет глупак.“

Войници се пробуждаха из цялата камера — викове и стонове, пукот на урни.

Пътуването още не беше свършило. Щяха да продължат още и още, все по-дълбоко и по-дълбоко, докато проходът не свършеше задънен, докато не свършеше въздухът, докато грамадата отломки отгоре не се разтърсеше и не ги затиснеше всички.

„Каквото и да е, само не огън.“

От колко време вече бяха тук, долу? Ботъл нямаше представа. Спомените за открито небе, за слънчева светлина и за вятъра бяха подкана към лудост, толкова мъчително беше да си спомняш всички онези неща, които човек приема за дадени. Светът вече се беше свел до остри парчета тухли и камък, прах, паяжини и тъмнина. Проходи, които се извиваха, изкачваха се и се спускаха. Ръцете му бяха ожулени, разранени до кръв от пълзенето през пластовете развалини.

Сега, на един стръмен склон, беше стигнал до толкова тясно място, че не можеше да се провре. Заопипва с изтръпналите си длани и проследи ръбовете. Някакъв ъглов камък беше хлътнал под ъгъл от тавана. Най-долният му ръб бе само на две длани над песъчливия под и почти разсичаше прохода на две.

Ботъл подуши пода. Въздухът продължаваше да се движи, но вече на много тънка струя. И по прохода беше текла вода нанякъде.

— Какво не е наред? — попита Кътъл зад него.

— Задънено е.

Миг мълчание.

— Но твоят плъх е продължил напред? Нали?

— Да. Оттатък се разширява пак — някаква пресечка има, дупка, спускаща се отгоре, и въздух, който влиза през нея, чак до ямата в пода. Но, Кътъл… има някакъв голям дялан камък, няма как да се проврем покрай него. Съжалявам. Трябва да се връщаме…

— Ще се връщаме друг път, Гуглата да те вземе дано. Дръпни се настрана, ако можеш, искам да опипам.

Не беше толкова лесно и мина доста време, докато успеят да се разминат. Сапьорът измърмори под нос, след това изруга.

— Казах ти… — почна Ботъл.

— Млъкни. Мисля. Можем да се опитаме да го разхлабим, само че целият таван може да се срути отгоре ни. Не. Но сигурно ще можем да подровим отдолу, тука в пода. Дай ми ножа си.

— Нямам нож. Загубих го в една дупка.

— Тогава им извикай да ти дадат.

— Кътъл…

— Няма да ни се предаваш, Ботъл, не можеш. Или ни извеждаш оттук, или всички сме мъртви.

— Проклет да си — изсъска Ботъл. — Не ти ли е хрумвало, че може да няма изход? Защо трябва да има? Плъховете са дребни — Гуглата знае, плъховете могат да живеят тук долу. Защо трябва непременно да има достатъчно голям тунел за нас, удобен път под целия този проклет град? Честно казано, удивен съм, че успяхме да стигнем и дотук. Виж, можем да се върнем до храма и да си прокопаем…

— Ти си този, който не разбира, войник. Върху дупката, в която се спуснахме, се е чучнала цяла планина, планина, която беше доскоро най-големият храм на града. Да прокопаем? Забрави. Няма връщане, Ботъл. Само напред. А сега ми намери нож, проклет да си.

Смайлс извади един от метателните си ножове и го подаде на детето пред нея. Нещо й подсказваше, че това е краят — повече не можеха да продължат. Освен децата може би. Бяха предали да изпратят напред децата. Значи те поне можеха да продължат, да си намерят изход. Цялото това усилие… някой поне да можеше да го преживее.

Не че щяха да стигнат много далече, не и без Ботъл. Тоя безгръбначен кучи син — представи си, да зависят от него! И можеше да се гледа очи в очи с плъхове, гущери, паяци, гъби. Да им надвива умовете. Тежка битка, как не.

Все пак не беше лош човек — беше й взел половината товар онзи ден в похода, след като онази кучка, капитанката, се разкри колко е психясала. Виж, това беше щедър жест от негова страна. Странно щедър. Но мъжете си бяха такива понякога. Така и не беше свикнала да го вярва, но вече нямаше избор. Да, мъжете могат да те изненадат понякога.

Детето зад Смайлс се катереше през нея, само колене и лакти, и сополив нос. И миришеше освен това. Миришеше лошо. Ужасно нещо са това децата. Малки жалки егоистични тиранчета, момченцата — само зъби и юмруци, момиченцата — нокти и слюнка. Събират се на сополиви банди и душат кои са уязвимите — и горко на детето, което не е достатъчно умно да прикрие слабостта си — другите ще му се нахвърлят като кръвожадни акули, каквито са си. Страшно забавно — да смачкаш някого.

„Ако тези задници са единствените, които ще оцелеят, ще ги гоня. Всичките, до края на дните им.“

— Виж — изръмжа тя, щом я удари с лакът в носа, — просто си разкарай миризливия задник от лицето ми! Хайде, шавай напред, маймуно малка!

Глас зад нея:

— Я по-кротко. И ти си била дете, нали…

— Нищо не знаеш за мен, така че млъкни!

— Какво, да не си измътена? Ха! Вярвам го! С всичките други змии!

— Виж, не знам кой си, но да не си помислил да се катериш покрай мен.

— Ха. И да се приближа толкова? Няма начин.

— Радвам се, че се разбрахме.

Ако се окажеше, че няма изход, всички щяха да се побъркат. Изобщо не се съмняваше. Е, поне й бяха останали още два ножа — всеки, който се окажеше достатъчно глупав да я доближи, щеше да си плати.

Децата допълзяваха едно по едно, а Кътъл ровеше с ножа в пода. Плачеха, вкопчени едно в друго, и сърцето на Ботъл плачеше за тях. Трябваше да намерят кураж, но засега като че ли нямаше никаква надежда за това.

Кътъл пъхтеше и пъшкаше, после изруга, понеже върхът на ножа се откърши. Всички тези звуци не обещаваха нищо добро. Отпред плъхчето обикаляше по ръба на ямата, мустачетата му потръпваха от притока на топъл въздух, лъхащ от шахтата. Можеше да се изкатери до другата страна и Ботъл искаше да го направи — но властта му над женската като че ли отслабваше, защото тя се съпротивляваше, килнала глава към ръба на ямата, забила нокти в разронената стена, въздухът извираше нагоре покрай нея…

Ботъл се намръщи. От шахтата въздухът беше духал надолу. А от ямата — духаше нагоре. Сливаше се в тунела и след това се понасяше към купчината деца.

Но плъхът… този въздух отдолу. Топъл, а не хладен. Топъл, с мирис на слънчева светлина.

— Кътъл!

Сапьорът спря.

— Какво?

— Трябва да се проврем покрай това! Тази яма… ръбовете й са изсечени. Шахтата, Кътъл. Тя е изкопана, изровена е — някой е копал в склона на могилата — няма друга възможност!

При думите на Ботъл детският плач секна. Той продължи:

— Това го обяснява, не разбираш ли? Не сме първите, които използват този тунел — хора са ровили през руините, търсили са плячка…

Чу как Кътъл се раздвижи.

— Какво правиш?

— Ще го откъртя този блок…

— Недей! Чакай! Нали каза, че…

— Не мога да изкопая проклетия под! Ще го избутам това!

— Кътъл, чакай!

Рев, последван от тежко изтупване, отгоре се посипа прах и чакъл. Втори удар, след него грохот разтърси пода и таванът се срина. През прашните облаци се разнесоха писъци на ужас. Присвит, покрил главата си с ръце от сипещите се отгоре камъни и чирепи, Ботъл стисна очи… прахът, толкова светъл…

Светъл.

Но не можеше да диша — едва можеше да помръдне под тежестта на затрупалите го отломки.

Чу зад себе си приглушени викове, но ужасният съсък беше спрял.

Повдигна глава, задъхан.

И видя бял лъч слънчева светлина, с танцуващи прашинки, врязал се надолу. Огря за миг изпружените крака на Кътъл и тежкия каменен блок между тях.

— Кътъл?

Хрипливо окашляне, после:

— Богове подземни, това проклето нещо… ми падна между краката! За малко да ми се натресе на… Гуглата да ме вземе, гади ми се…

— Остави това! Има светлина. Слънчева светлина!

— Извикай си плъха… не виждам… колко е високо. Май се стеснява. Лошо се стеснява, Ботъл.

Плъхчето се катереше през децата и той усети разтуптяното му сърчице.

— Виждам го… твоя плъх…

— Хвани го, помогни му да се провре в шахтата над теб. Да, има дневна светлина — о, ужасно е тясно — може и да се справя, или Смайлс може би, но повечето други…

— Просто ще изровиш, като се качиш горе. Ще го разшириш, Ботъл. Съвсем близо сме вече.

— Може ли децата да се върнат тук? Покрай блока?

— Ъъъ, мисля, че да. Тясно е, но да.

Ботъл се изви.

— Проверка! И чуйте, почти излязохме! Още малко и сме навън!

Плъхът се катереше — все по-близо и по-близо до петното светлина.

Ботъл се отръска от чакъла.

— Добре.

Изпъшка и пропълзя над Кътъл.

— Внимавай къде стъпваш! — изръмжа сапьорът. — Лицето ми е достатъчно грозно и без да го мачкаш с проклетата си пета.

Ботъл се навря в шахтата и спря.

— Трябва да къртя парчета, Кътъл. Дръпни се, да не си отдолу…

— Ясно.

Започнаха да се викат име по име… Трудно беше да се разбере колко са… може би повечето. Ботъл обаче не можеше да си позволи да мисли за това сега. Започна да дърпа издатините, парчета тухли и камъни, да разшири отвора.

— Пускам долу!

Щом поредното парче тупнеше долу, Кътъл го прибираше и го избутваше назад.

— Ботъл!

— Какво?

— Едно от хлапетата — паднало е в ямата. Не издава никакъв звук. Мисля, че я загубихме.

„Проклятие!“

— Подай въжето напред — Смайлс може ли да се добере до тях?

— Не знам. Продължавай нагоре — ще видим какво можем да направим тук долу.

Ботъл се заизкачва. Внезапно уширяване, след това — ново стесняване — почти на ръка разстояние от онзи отвор — твърде малък дори за да провре ръката си. Измъкна един голям камък от стената. Плъхчето се беше присвило на една издатина до лявото му рамо. Прииска му се да целуне проклетата твар.

Но още не. Всичко около дупката изглеждаше адски здраво. Обзе го паника.

Стисна едно остро парче скала и заудря. От кутрето му потече кръв — беше го смазал, без да усети. Заблъска с каменния клин, още веднъж и още веднъж. Западаха парчета. Ръката му изтръпна — нямаше да му стигне сила и издръжливост. Но продължи да удря.

Всеки удар — по-слаб от предишния.

„Не, проклета да си! Не!“

Замахна отново.

В очите му закапа кръв.

Капитан Фарадан Сорт спря на билото, малко на север от мъртвия град. Обикновено град, паднал след обсада, бързо привличаше чистачи — старици и деца, щяха да пъплят и ровят из руините. Но не и тук, все още не. И сигурно още дълго нямаше да се появят.

Стръмните склонове на могилата на Ю’Гатан се бяха разцепили като спукан котел и от пукнатините беше протекло — стопено олово, мед, сребро и злато, жили и локви, пълни с натрошени каменни парчета, пръст и чирепи.

Сорт подаде ръка на Синн да се смъкне от седлото — беше се въртяла и скимтеше, вкопчена в нея, ставаше все по-възбудена в края на деня, докато светлината бавно гаснеше. Четиринадесета армия беше тръгнала предишната нощ. Капитанът и подопечната й бяха обиколили с едничкия си кон могилата — не веднъж, а два пъти, откакто слънцето се беше вдигнало.

И Сорт вече започваше да се съмнява, че е разгадала детето Синн, започваше да се съмнява в собственото си предчувствие, че това полуобезумяло, вече като че ли онемяло същество знае нещо, усеща нещо — Синн на няколко пъти се опита да се върне сред руините, но тя я задържа. Трябваше да има някаква причина за това.

А може би — не. Може би беше просто израз на безумна скръб — заради изгубения й брат.

Огледа отново засипаната с отломки основа на северната стена на могилата и забеляза, че е дошъл поне един чистач. Дете, оцапано с бяла пръст, с разрошена сплъстена коса. Обикаляше безцелно на трийсетина крачки от грубия, почти отвесен скат.

Синн също го видя и бързо заслиза по склона, скимтеше жално.

Сорт развърза шлема си, свали го и го закачи на рога на седлото. Избърса мазната пот от челото си. Дезертьорство. Какво пък, не й беше за първи път, нали? Без магията на Синн уикците щяха да ги открият. И вероятно — да ги убият. Тя, разбира се, щеше да вземе неколцина от тях със себе си, каквото и да направеше Синн. Хората се учеха, че трябва да си платиш, за да се справиш с нея. Да си платиш по всякакъв начин. Урок, на който не й омръзваше да ги учи.

Синн изтича до стръмния склон на града и без да обръща внимание на детето, започна да се катери нагоре.

Сега какво?

Фарадан Сорт отново нахлузи шлема. Мократа кожена подплата за миг охлади челото й, докато стягаше каишката. Тя подръпна юздите и подкара коня по сипея.

Детето плачеше, скрило очи с мръсните си ръчички. Цялата тази прах по него, паяжините в косата — истинското лице на войната. Лице, което щеше да обсеби паметта й, да се слее с безброй такива лица — докато е жива.

Синн се беше изкатерила на два човешки боя и стоеше неподвижно.

Това вече беше прекалено. Синн беше полудяла, реши Сорт. Отново погледна към детето, което сякаш така и не ги бе забелязало. То все така бе стиснало очите си. Червени резки се показваха под прахта, струйка кръв се стичаше по единия му прасец. Паднало ли беше? Откъде?

Сорт подкара нагоре и спря коня под Синн.

— Хайде, слез вече. Слез, няма смисъл — слънцето почти се скри. Ще опитаме утре.

Синн се вкопчи още по-здраво в разядените издатини от камък и тухла.

Сорт въздъхна и посегна да я дръпне долу. Синн изскимтя, пропълзя още нагоре и навря ръка в някаква дупка…

Силата му, волята му бяха свършили. Кратък отдих — и можеше да започне наново. Кратък отдих. Гласовете долу заглъхваха, но това нямаше значение. Малко сън. Тъмната, топла прегръдка го повлече надолу, все по-дълбоко… след нея — прелестна златна светлина, вятър, разлюлял жълти треви…

… и той беше на свобода, и нямаше болка. И осъзна, че това не е сън. Беше смърт, връщането към най-древния спомен, заровен във всяка човешка душа. Тревисти степи, слънце и вятър, топлината и жуженето на насекоми, тъмни стада в далечината, самотните дървета с огромните им корони и прохладната сянка под тях, където дремят лъвове, провиснали езици, мухи, кръжащи около безразлични, задрямали лениво очи…

Смърт, и онова отдавна посято семе. Връщаме се. Връщаме се на света…

И тя се пресегна към него, мократа от пот длан, малка и мека, камъкът се изплъзна от пръстите й, лепкави от кръв — вкопчи се в ръката му, изпълнена с такава отчаяна нужда, и той разбра, че детето в корема й го зове на своя безмълвен език, зове своята нужда, така настойчиво…

Нокти се впиха в раздраната му длан…

Ботъл се сепна и се събуди, примига — дневната светлина беше почти угаснала — нечия малка ръка се пресягаше отвън през дупката, опипваше празното, търсеше неговата.

Помощ!

— Помощ… вие, отвън… помогнете ни…

Сорт се пресегна още по-нависоко, за да дръпне момичето, и видя как Синн изметна глава, видя как блесна нещо в очите й, щом я погледна отгоре.

— Какво… — И изведнъж до слуха й стигна някакъв смътен глас, сякаш идваше от самите камъни. — Синн?

Ръката на момичето, натикана в цепнатината… държеше нещо.

Някой.

— О, богове подземни!

Отвън се чуваше стържене, нечии ботуши ровеха в камъните, после облечени в ръкавица пръсти се промушиха покрай детската ръка и Ботъл чу:

— Ти, вътре… кой си? Чуваш ли ме?

Жена. Завален ерлийски… познат?

— Четиринадесета армия — глухо отвърна Ботъл. — Малазанци.

Детската ръка се стегна.

— Късметът на Опонн, войник — каза жената на малазански. — Синн, пусни го. Трябва ми място. Да разширя дупката. Пусни го — всичко е наред — ти беше права. Ей сега ще ги извадим.

Синн? Виковете отдолу се усилиха. Кътъл викаше нещо за изход. Ботъл се извъртя и му извика в отговор:

— Кътъл! Намериха ни! Ще ни изровят! Предай на всички!

Ръката на Синн го пусна и се отдръпна. Жената заговори отново:

— Войник, дръпни се от дупката — ще използвам меча си.

— Капитане? Ти ли си?

— Да. Сега се дръпни и покрий очите си… Какво? О, откъде се взеха всичките тези деца? Онази с тях не е ли от отделението на Фидлър? Слез долу, Синн. Помогни им.

Върхът на меча закърти тухлите и камъка. Разхвърчаха се парчета.

Кътъл се катереше отдолу и пъшкаше.

— Трябва да го разширим това още, Ботъл. Онова хлапе, дето падна в дупката… Пратихме Смайлс да я извади. Тунел, завива нагоре — и навън. Иманярски тунел. Всички деца са навън…

— Кътъл, това е капитанът. Адюнктата сигурно е пратила да ни търсят.

— Нелогично е.

— Прав си — изсумтя Фарадан Сорт. — Те тръгнаха. Само аз съм. И Синн.

— Оставили са ви?

— Не. Дезертирахме. Синн знаеше — знаеше, че сте живи. Не ме питайте обаче как.

— Брат й е тук долу — рече Кътъл. — Ефрейтор Шард.

— Жив?

— Така мислим, капитане. Колко дни минаха?

— Три. Четири нощи, ако броиш пробива. Хайде, без повече въпроси. И си пазете очите.

Закърти отново в дупката и задърпа разхлабените парчета тухла и камък. Вечерният въздух нахлу, хладен и въпреки всичката прах — сладък в дробовете на Ботъл. Фарадан Сорт напъна един по-голям камък и мечът й се счупи. Низ проклятия на корелри.

— Мечът ви от Бурния вал ли беше, капитане? Съжалявам…

— Ти идиотът ли си бе?

— Но ножницата ви…

— Ножницата — да. Мечът към нея… остана един. Хайде, спести ми приказките. — И отново започна да кърти със счупения меч. — Проклет от Гуглата фаларийски боклук… — Грамадният камък изскърца, хързулна се надолу и повлече и капитана.

Тежко тупване някъде долу и нови ругатни.

Ботъл пропълзя през зейналия отвор, провря се и изведнъж се затъркаля надолу, падна тежко по корем.

Пое си дъх, надигна глава и… беше зяпнал в ботушите на капитана. Извъртя се, вдигна ръка и отдаде чест, отсечено.

— Справи се по-добре от предишния път, Ботъл.

— Капитане, аз съм Смайлс…

— Знаеш ли, войник, много добре направи, че взе половината товар, който трупнах на гърба на Смайлс. Ако не го беше направил, сигурно нямаше да преживеете толкова дълго…

Видя я как се обърна, чу я как изръмжа, после единият ботуш се вдигна, леко се измести встрани и надвисна…

… над неговия плъх…

… после полетя надолу, за да стъпче… и ръката му изхвърча светкавично, избута крака настрана в последния момент. Сорт залитна и викна:

— Какво правиш бе, идиот?!

Ботъл грабна плъхчето в шепи, легна по гръб и го притисна до гърдите си.

— Този път не, капитане. Това е моят плъх. Тя ни спаси.

— Зли, отвратителни твари.

— Не и тя. Не и Ю’Гатан.

Фарадан Сорт го зяпна.

— Ю’Гатан?

— Да. Току-що я нарекох така.

Кътъл се търтеше към тях.

— Богове, капитане…

— Млък, сапьор. Имате още сили… и по-добре… помогнете на другите да излязат.

— Слушам. — Той се обърна и се заизкачва обратно.

Ботъл се отпусна и притвори очи. Погали Ю’Гатан по гладката козинка. „Миличкото ми. Ето, вече си с мен. Ах, гладничка си ми — ще се погрижим за това. Скоро пак ще загладиш коремчето, обещавам ти, и ти, и рожбичките ти… богове, ще си имаш малки, нали? Няма проблем. За вашия вид храна винаги има…“

Усети, че Смайлс е застанала над него. Беше го зяпнала.

Отвърна й със смутена усмивка, зачуден колко ли е чула, колко ли е успяла да схване.

— Всичките мъже сте боклуци.

„Да бе, седнал съм да се чудя.“

Кашляха, плачеха, ломотеха несвързано, лежаха и седяха около Геслер. Той стоеше прав и се мъчеше да ги изброи — имената, лицата им, умората бе замъглила всичко. Видя Шард със сестра му, Синн, гушнала се беше в прегръдката му като бебе и спеше дълбоко, някакъв потрес имаше в широко отворените му, невиждащи очи. До него беше Тюлип — изподран, изгорен, но беше изпълзял навън, без да се оплаче, и сега седеше на един камък, смълчан и целият в кръв.

Кръмп се беше навел и къртеше с камък някакво парче стопено злато и олово с тъпа усмивка на грозното си лице. А Смайлс я бяха заобиколили децата — изглеждаше адски нещастна от цялото това внимание и Геслер много добре я разбираше.

Ботъл ги беше измъкнал. С неговия плъх. Ю’Гатан! Сержантът поклати глава. Какво пък, защо не? „Точно сега всички сме поклонници на плъха. О, добре, проверката…“ Сержант Корд, с Иброн, Лимп и счупения му крак. Сержант Хелиан, със спуканата й, подута на две места челюст, едното око затворено, с полепналата й от кръв коса, тъкмо идваше насам — под грижовната опека на ефрейтора й Урб. Тар, Корик, Смайлс и Кътъл. Тавос Понд, Балгрид, Мейфлай, Флашуит, Солтлик, Хано, Шортноус и Масан Гилани. Белиг Харн, Мейби, Бретлес и Тъчи. Детсмел, Галт, Сандс и Лоуб. Сержантите Том Тиси и Балм. Уидършинс, Уру Хела, Рамп, Скант и Рийм. Троутслитър… Погледът на Геслер се извърна назад към Тар, Корик, Смайлс и Кътъл. „Дъх на Гуглата!“

— Капитане! Загубили сме двама!

Всички глави се обърнаха.

Ефрейтор Тар скочи, олюля се като пиян и рязко се обърна към стената.

Балм изсъска.

— Фидлър… и онзи пленник! Кучият син го е убил и сега се крие! Чака да се махнем!

Коураб беше извлякъл умиращия, докъдето можеше, и сега двамата с малазанеца бяха свършили. Тъмнината ги поглъщаше и той дори не беше сигурен дали е пълзял в правилната посока. Дали не бяха тръгнали на обратно? Не чуваше нищо… никого. Всичкото това теглене и бутане… напразно.

Все едно, вече не отиваха наникъде.

Край. Два скелета, погребани под един мъртъв град. Едва ли можеше да се намери по-подходяща гробница за воин на Апокалипсиса и малазански войник. Изглеждаше справедливо, поетично дори. Нямаше да се оплаква. А щом застанеше с този войник пред Портите на Гуглата, щеше да е горд със спътника си.

Толкова неща се бяха променили. Вече не вярваше в каузи. Убедеността беше илюзия, лъжа. Фанатизмът бе отрова за душата и първата жертва в неумолимия й, вечно удължаващ се списък бе състраданието. Кой можеше да говори за свобода, щом душата му е окована във вериги?

Смяташе, че вече — най-сетне — разбира Тоблакая.

А беше толкова късно. Това прозрение. „Ето, че умирам като мъдрец, а не като глупак. Има ли разлика? Нали все пак умирам.“

„Има. Усещам я. Тази разлика… Разкъсах веригите си. Разкъсах ги!“

Глуха кашлица, а след нея:

— Коураб?

— Тук съм, малазанецо.

— Къде… сме?

— В гробницата ни, уви. Съжалявам, нямам вече сили. Предаден съм от собственото ми тяло. Съжалявам.

Последва мълчание, а след него — тих смях.

— Все едно. Бях в безсъзнание — трябва да си го усетил. Другите къде са?

— Не знам. Влачих те. Бяхме изостанали. А сега сме изгубени. Съжалявам…

— Стига, Коураб. Влачил си ме? Това обяснява отоците. От колко време? Докъде?

— Не знам. Ден може би. Имаше топъл въздух, но после стана хладен — като че ли лъхаше навън и навътре, покрай нас, но кой лъх беше навътре и кой навън — не знам. А вече няма вятър.

— Ден? Луд ли си? Защо не ме остави?

— Ако го бях направил, малазанецо, приятелите ти щяха да ме убият.

— А, така значи. Знаеш ли, не ти вярвам.

— Прав си. Просто е. Не можех.

— Така бива.

Коураб затвори очи. Беше все едно. Сигурно вече бе ослепял. Чувал беше, че затворниците, оставени много дълго без светлина в подземните килии, ослепяват. Слепота, преди лудостта, но и лудостта идвала, рано или късно.

И ето, че чу някакви звуци. Приближаваха се… отнякъде. Чул ги беше и преди, поне няколко пъти, и за кратък миг с тях се примесиха и нещо като приглушени викове. Може би онова беше истина. Демоните на паниката идеха да вземат всички, един по един.

— Сержант, името ти Стрингс ли е, или Фидлър?

— Стрингс, когато лъжа, Фидлър — когато казвам истината.

— А, това е малазанска черта значи? Странно…

— Не е черта. Моя — може би.

— И как да те наричам?

— Фидлър.

— Добре. — „Навременен дар.“ — Фидлър. Мислех си. Ето ме тук, заклещен в капан. И все пак едва сега, мисля си, най-сетне се измъкнах от своя затвор. Смешно, нали?

— Адски весело, Коураб Билан Тену’алас… Какъв беше този звук?

— И ти ли го чу? — Коураб затаи дъх, вслуша се. Идваше към тях…

После нещо го докосна по челото.

Коураб изрева и се опита да се дръпне.

— Чакай! Проклет да си, чакай, казах!

Фидлър извика:

— Геслер?

— Да. Успокой проклетия си приятел, ако можеш.

Коураб се отпусна, сърцето му блъскаше като лудо.

— Загубени сме, малазанецо, съжалявам…

— Млъкни! Чуйте ме. Вие сте само на седемдесет крачки от тунел, който води навън — всички сме отвън, ясно? Ботъл ни изведе. Плъхът му ни изведе. Имаше едно свлачище, което ви преграждаше пътя — изрових го…

— Влязъл си пак? — попита удивено Фидлър. — Геслер…

— Вярвай ми, това беше най-трудното, което съм правил през живота си. Сега разбирам — или мисля, че разбирам — какво е преживял Трут, когато затича към двореца. Бездната да ме вземе, още треперя.

— Води ни тогава — каза Коураб и се пресегна назад отново да задърпа Фидлър.

Геслер понечи да изпълзи покрай него.

— Аз мога…

— Не. Аз го извлякох дотук.

— Фид?

— В името на Гуглата, Геслер, никога досега не съм бил в по-добри ръце.

[1] Игра на думи: от marsh (англ.) — блато. — Б.пр. ↑

8.

Сарканос, Ивиндонос и Ганат гледаха отгоре грамадите трупове, разпръснатите късове плът и натрошени кости. Едно бойно поле таи само изгубени сънища и призраците се вкопчват напразно в земята, без нищо да помнят, освен сетното място на своя живот, и е посърнал вече въздухът, щом е отминал грохотът на битката и са заглъхнали в мълчание последните стонове на издъхващите.

Нищо общо нямаше с тях това, ала все пак те гледаха. Никой не може да узнае мислите на Джагът, нито въжделенията им, ала се чу как заговориха.

— Общо взето, свършила е тази жалка приказка — каза Ганат. — И няма кой високо да развее пряпореца и да прогласи триумф на справедливостта.

— Мрачна е тази равнина — каза Ивиндонос. — А помня такива неща, неизказаната скръб, освен ако не си го съзрял.

— Не помниш достатъчно — каза Сарканос.

— Дръзко обвинение — рече Ивиндонос и оголи яростно бивните си. — Кажи ми за какво съм сляп? Кажи ми — каква по-голяма скръб съществува от онова, което виждаме пред себе си?

А Сарканос отвърна:

— Нататък лежат още по-мрачни равнини.

Фрагмент от стела (Ят Албан)

Анонимен

Има моменти, помисли капитан Гъноуз Паран, когато човек не може да вярва в нищо. Никоя хваната пътека не би може да промени бъдещето и бъдещето си остава все така неведомо, дори за боговете. Да долавяш тези течения, безредната врява на предстоящото, не носи нищо освен загуба на крепък сън и нарастващото подозрение, че всичките ти усилия да оформиш това бъдеще не са нищо освен заблуда.

Яздеше бързо, но се държеше далече от градчета и селца, където дебнеше Господарката, за да сее гибелните си семена, да сбира силата на отровена кръв и десет хиляди смърти в ръката си. Знаеше, че скоро този данък ще нарасне десеткратно. Но въпреки цялата му предпазливост вонята на смърт бе неизбежна, лъхаше непрестанно сякаш отникъде, колкото и голямо да беше разстоянието между него и обитаемите райони.

Каквато и да беше потребността на Полиел, беше огромна и го изпълваше със страх, защото той не можеше да разбере що за игра играе тя тук.

Там някъде, в Даруджистан, в Дома на Финнест, тази земя, известна като Седемте града, му се беше струвала толкова далече от центъра на нещата… от онова, което вярваше, че скоро ще се окаже центърът на нещата. И отчасти тъкмо тази загадка го беше отпратила по този път, за да се опита да открие как ставащото тук ще се разгърне в по-голямата схема. Ако изобщо съществуваше по-голяма схема, разбира се.

Също толкова вероятно беше, допускаше той, тази война между боговете да кипне във въртоп от хаос. Казали му бяха веднъж, че бил нужен Господар на Драконовата колода. Казали му бяха, че бил нужен той. Вече бе започнал да подозира, че още тогава е било много късно. Тази плетеница се разрастваше прекалено бързо, твърде объркана беше, за да я проумее чийто и да е ум.

„Освен може би Круппе, прочутата Змиорка на Даруджистан… богове, да можеше да е тук, на мое място, точно сега. Защо него не направиха Господар на Драконовата колода?“ А може би прословутият му апломб не беше нищо друго освен перчене, зад което истинският Круппе се свиваше в ужас?

„Представи си мислите на Раест…“ Паран се усмихна на този спомен. Беше ранно утро, когато нисичкият шишко почука на вратата на Дома Финнест, със зачервено лице, което грейна в блага усмивка към немрящия Джагътски тиран, щом му отвори и го зяпна отгоре с хлътналите си очи. Круппе замаха с ръце, гръмко заяви за някаква съдбоносна среща, после, кой знае как, се шмугна покрай стража на Азата, заклатушка се като тлъст паток по главния коридор и накрая се насади с доволна въздишка на плюшения стол до камината.

Неочакван гост на закуска; Раест като че ли нищо не можеше да направи по въпроса. Или не искаше. Джагътът типично не обели след това и дума по въпроса.

Така Паран се озова седнал срещу прословутия Круппе, опълчилия се срещу самия Каладън Бруд — шишкавия дребосък в изтърканата му жилетка, успял да разстрои плановете на най-могъщите асценденти на Дженабакъз — и го гледаше как яде. И яде. И в същото време, незнайно как, говори нонстоп.

— Круппе проумява скръбната дилема, м-да, несъмнено, на скръбния объркан Господар. Дважди скръбен? Не, скръбен трижди! Четирижди скръбен — ах, как употребата на тази ужасна дума кулминира! Тутакси спри, благородни ми Круппе, че току-виж си ни докарал до скръбен плач неспирен! — И вдигна мазен пръст. — Ах, но Господарят се удивлява, нали не грешим, как може човек като Круппе да знае всички тези неща? Какви неща, бихте попитали също тъй при първи шанс, от който шанс Круппе припряно би се възползвал с подобаващ отговор. Стига Круппе да има такъв отговор, сиреч. Ала уви! Той го няма и нима не е точно това най-удивителното от всичко?

— За Гуглата… — прекъсна го Паран.

— Точно така! За Гуглата естествено, о, вие сте гениален и следователно достоен за предостойната титла Господар на Драконовата колода и най-доверен приятел на Круппе! Гуглата, в самия център на събитията, о, да, и точно затова трябва да побързате, незабавно, към Седемте града.

Паран го зяпна объркано, зачуден коя съществена подробност е изтървал в този порой от думи.

— Какво?

— Боговете, драги ми, прескъпи приятелю на Круппе! Те са във война, нали? Ужасно нещо е това войната. Ужасни неща — това боговете. Двете заедно — ах, пренеприятнейши!

— Неприятн… какво? О, добре. Стига.

— Круппе добре. Стига.

— Защо Седемте града?

— Дори боговете хвърлят сенки, Господарю на Колодата. Но сенките какво хвърлят?

— Не знам. Богове?

Лицето на Круппе посърна.

— Ох-ох, какъв нелеп отговор. Вярата на Круппе в съмнителен приятел е разклатена. Разклатена? Не, разбита. Да — е. Виждаш ли колко е разбит Круппе? Не богове, не. Как може богове да бъдат хвърляни? Не отговаряй на това — такова е естеството на негласното съгласие досежно риториката. Досежно какво говореше Круппе? О, да. Круппе предизвестява за преужасни престъпления в Седемте града. Яйца са положени в полога и схеми се мътят! Една особено голяма черупка скоро предстои да се счупи, докато стигнеш, което значи, че кажи-речи вече е счупена, тъй че какво чакаш още? Всъщност, глупако глупав, ти вече си много закъснял, или ще си, дотогава, и ако не дотогава, то скоро, в предстоящия смисъл на думата. Скоро, следователно, трябва да тръгнеш, въпреки че е много късно — съветвам те да тръгнеш утре заран и да се възползваш от лабиринти и други пътища, колкото и нечестиви в своята непочтеност да са, за да ускориш безнадеждния си стремеж да пристигнеш. Навреме, и междувременно, и като му дойде времето, все пак ще пристигнеш, и тогава ще трябва да завървиш в изключителната сянка — между, ако смее Круппе да изрече такива ужасни думи — между живот и смърт, колебливата, мъглява метафора, тъй грубо и бездушно нарушавана от неща, които би трябвало да са по-благоразумни. Но ето, че измъчи с приказки ушите на Круппе, злоупотреби с щедростта на Круппе дотам, че коланът на панталоните му се скъса, и следователно изтощи огромния му интелект. — Надигна се и се потупа по шкембето. — Изключително приемливо ядене, макар че Круппе те съветва да уведомиш готвача си, че фурмите бяха направо мумифицирани — от личния склад на Джагъта, би предположил човек, нали, ъмм?

След време Паран стигна до извода, че в цялото това тресавище от словоохотливост все пак има някакъв смисъл. Във всеки случай — достатъчен, за да го уплаши и да го накара да проучи Драконовата колода по-задълбочено. А хаосът в нея се оказа по-ясно изразен, отколкото преди. И някъде по средата имаше някакъв смътен намек за път, за изход — може би просто въображаем, илюзорен — но все пак трябваше да опита, колкото и да го ужасяваше тази мисъл.

Не беше подходящият човек за това. Залиташе полусляп сред въртопа прииждащи сили и в един момент усети, че се бори да задържи дори илюзията за контрол.

Това, че видя Апсалар, му дойде като нечакан дар. Вече не беше момиче, но изглеждаше смъртно опасна, както винаги. Въпреки това там, в очите й, като че ли от време на време се долавяше нещо като човечност. Зачуди се какво ли е преживяла, откакто Котильон бе прогонен от нея извън Даруджистан — нещата извън онези, които пожела да му каже, и се зачуди дали ще завърши пътуването си, за да излезе в другия край преродена отново.

Надигна се на стремената и огледа на юг за издайническото блещукане, което трябваше да открои крайната му цел. Все още — само треперлива омара и голи хълмове, изгърбени над гладката като тепсия равнина. Седемте града бяха гореща, обжарена от слънцето земя и той реши, че и без мора не му харесва много.

Един от хълмовете изведнъж изчезна сред облак прах и разлетели се отломки, след това силен тътен разтърси земята и подплаши конете. Докато се мъчеше да ги укроти — особено коня, който яздеше, понеже той се възползва от удобния повод да поднови усилията си да го смъкне от седлото с подскачане и ритници — усети, че още нещо се затъркаля от разрушената могила.

Омтоуз Феллак.

Дръпна юздите и подкара в бавен тръс към порутения хълм.

Щом приближи, слухът му долови глухо трополене от недрата на гробната могила — защото си беше могила, — а когато се озова на трийсетина разтега от нея, от дупката изхвърча част от съсухрен труп и се затъркаля надолу през отломките. Най-сетне спря, едната ръка се вдигна треперливо и след миг отново се отпусна на земята. След частта от труп изхвърча череп с костен шлем и със сплетени кичури коса, заотскача и се затъркаля в прахта.

Паран дръпна юздите и се взря във високата мършава фигура, която се изкатери от могилата и бавно се изправи. Сиво-зеленикава кожа, провиснали дълги прашни снопове паяжина, броня със сребърни токи и плетена желязна ризница, от която висяха два дълги ножа в медни кании — единият почернял, другият зеленясал от патина. Облеклото, покривало някога тялото, отдавна беше изгнило.

Жена Джагът с дълга черна коса, стегната на опашка, стигаща до кръста й. Бивните й бяха обковани с потъмняло сребро. Тя бавно се огледа, погледът й най-сетне се спря на него. Кехлибарените вертикални зеници се взряха в Паран изпод тежко надвисналото чело. Тя се намръщи и попита:

— Що за същество си ти?

— Благовъзпитано — отвърна Паран и понечи да се усмихне. Беше заговорила на речта на Джагът и той я беше разбрал… незнайно как. Да не би това да беше един от многобройните дарове, дадени му по силата на това, че е Господарят? Или беше поради дългата близост с Раест и неговото безкрайно мърморене? Тъй или иначе, Паран се изненада, че отвърна на същия език. А това я накара да се намръщи още повече.

— Говориш на моя език като някой Имасс… стига някой Имасс да си беше направил труда да го научи. Или Джагът, на когото са извадили бивните.

Паран кимна към лежащата наблизо част от труп.

— Имасс като този ли?

Тя сви тънките си устни в подобие на усмивка.

— Оставен страж — беше изгубил бдителността си. Немрящите имат склонност да ги обзема отегчение и стават непредпазливи.

— Т’лан Имасс.

— Ако наблизо има други, скоро ще дойдат. Нямам много време.

— Т’лан Имасс? Няма, Джагът. Нито един няма наблизо.

— Сигурен ли си?

— Да. Почти. Освободила си се… защо?

— Нима свободата се нуждае от оправдание? — Тя изтупа прахта и паяжината от себе си и се загледа на запад. — Един от ритуалите ми беше разбит. Трябва непременно да го възстановя.

Паран помисли малко и попита:

— Обвързващ ритуал? Нещо или някой е бил затворен и също като теб сега търси свобода?

Тя като че ли остана недоволна от сравнението.

— За разлика от съществото, което затворих, аз нямам интерес да завладявам света.

О!

— Аз съм Гъноуз Паран.

— Аз съм Ганат. Изглеждаш окаяно, като недохранен Имасс — да ми се противопоставиш ли си тук?

Той поклати глава.

— Просто минавам оттук, Ганат. Желая ти късмет…

Тя изведнъж се завъртя и се взря на изток, кривна глава.

— Какво? Т’лан Имасс ли? — попита той.

Тя го погледна през рамо.

— Не съм сигурна. Може би… нищо. Кажи ми, има ли море на юг оттук?

— Имаше ли, когато ти… още не беше в могилата си?

— Да.

Паран се усмихна.

— Ганат, на юг оттук наистина има море и аз отивам точно натам.

— Тогава ще пътувам с теб. Ти защо отиваш натам?

— Да поговоря с някои хора. А ти? Нали каза, че бързаш да възстановиш ритуала?

— Да, но открих, че имам по-належащ приоритет.

— И той е?

— Да се изкъпя.

Твърде ояли се, за да могат да летят, лешоядите се пръскаха с възмутени крясъци, подскачаха и се клатушкаха тромаво с отпуснати криле, като оставяха зад себе си накълвани човешки тела. Апсалар забави стъпка, разколебана дали да продължи да крачи по тази улица, макар възбуденият грак и дърленето на хранещите се лешояди да идваше и от съседните улици и да свидетелстваше, че няма голям избор.

Селяните бяха измрели в мъки — никаква милост нямаше в тази чума, беше прорязала дълга пътека към портата на Гуглата. Подути жлези, които бавно затварят гърлото така, че да не можеш да вкусиш твърда храна, и стесняват въздушните проходи, с което всяко вдишване се превръща в ужасна агония. А отвътре газовете раздуват стомаха. Със запушен изход, накрая избухват и разкъсват обшивката, за да ги разядат отвътре киселините на самите жертви. Това, уви, бяха последните стадии на болестта. Преди това беше треската, толкова гореща, че мозъците се сваряваха, докарваха човек почти до лудост: състояние, от което — дори болестта по някакъв начин да спреше на мига — нямаше съвземане. Очите стават на слуз, ушите кървят, плътта при ставите се превръща в желе — това бе Господарката в цялата й противна слава.

Двете скелетни влечуги, придружаващи Апсалар, тичаха напред, забавляваха се да плашат лешоядите и току подскачаха сред рояците бръмчащи мухи. Но ето, че заситниха обратно, без почернелите полуизядени тела, които прескачаха, да ги притесняват.

— Не-Апсалар! Много си бавна!

— Не, Телораст — изпищя Кърдъл, — недостатъчно бавна!

— Да, недостатъчно бавна! Харесва ни това селище — искаме да си поиграем!

Повела за юздата кроткия кон, Апсалар тръгна по улицата. Двадесетина селяци бяха изпълзели тук по някаква неведома причина, навярно в някой последен жалък опит да избегнат неизбежното. Бяха измрели вкопчени едни в други в отчаяна свада.

— Можете да си останете тук колкото искате — каза тя на двете същества.

— А, това не може — възрази Телораст. — Ние сме твоя охрана в края на краищата. Твоите безсънни, вечно бдителни стражи. Ще стоим на стража над теб, колкото и болна и отвратителна да станеш.

— А после ще ти изкълвем очите!

— Кърдъл! Не й казвай това!

— Добре, ще я изчакаме, докато спи, разбира се. И се мята в треска.

— Точно. Тогава вече бездруго ще го иска.

— Знам, но вече минахме през две села, а тя още не е болна. Не го разбирам. Всички други смъртни са мъртви или умират, какво я прави толкова специална?

— Това, че е избрана от узурпаторите на Сянка — точно затова може така да се шляе, вирнала нос. Май ще трябва да почакаме, преди да можем да й изкълвем очите.

Апсалар подмина купчината трупове. Оттатък селото се издигаха овъглените останки на три отдалечени постройки. Ята врани кръжаха над селското гробище на близкия нисък хълм, със самотно дърво гулдинда. Още черни птици бяха накацали по клоните в злокобно мълчание. Няколко сковани набързо платформи свидетелстваха за някакъв ранен опит да се отдаде почит на мъртвите, явно бързо прекъснат. Десетина бели кози стояха в сянката на дървото и изгледаха Апсалар, щом продължи по пътя със скелетите Телораст и Кърдъл от двете й страни.

Нещо се беше случило там, далече на северозапад. Не, можеше да го определи по-точно. Ю’Гатан. Битка беше имало… и бе извършено ужасно престъпление. Жаждата на Ю’Гатан за малазанска кръв беше легендарна и Апсалар се боеше, че градът отново е пил, много.

Във всяка страна има места, свидетели на не едно сражение, на безкраен низ от кланета — и най-често такива места имат малко стратегическо значение в някакъв по-мащабен план или са съвсем незащитими. Сякаш самите камъни и пръстта се подиграват с всеки завоевател, оказал се достатъчно глупав, за да посегне на тях. Тези мисли бяха на Котильон. Той никога не се боеше да признае безсилието и насладата, с която светът се опълчва на човешкото високомерие.

Подмина последната изгоряла сграда и изпита облекчение, че е оставила вонята зад гърба си — с гниещи трупове беше свикнала, но нещо в тази противна миризма на въглен се прокрадваше като предчувствие в сетивата й. Свечеряваше се. Тя се качи отново на седлото и подръпна юздите.

Смяташе да опита през лабиринта на Сянка, макар да знаеше вече, че е твърде късно — нещо се беше случило в Ю’Гатан; в най-лошия случай щеше поне да огледа оставените рани и да потърси дирята на оцелелите. Ако имаше оцелели.

— Тя бленува за смърт — каза Телораст. — И е ядосана.

— На нас ли?

— Да. Не. Да. Не.

— Ах, тя отвори лабиринт! Сянка! Безжизнена пътека, лъкатушеща през безжизнени хълмове. Ще умрем от скука! Чакай, не ни оставяй!

Щом излязоха от ямата, разбраха, че ги очаква пир. Дълга маса, четири стола с високи гърбове в унтански стил, в средата канделабър с четири дебели свещи от пчелен восък, златистата светлина трепкаше над сребърните блюда, отрупани с малазански деликатеси. Мазна риба сантос от плитчините на Картуул, печена в глина, с масло и подправки; парчета мариновано сърнешко с мирис на бадеми по севернодаворианския обичай; бяла яребица от равнините на Сети, пълнена с горски плодове и билки; печена тиква и филе от далхонийска змия; задушени зеленчуци и четири бутилки вино: бяло от остров Малаз, от именията Паран, греяно оризово от Итко Кан; гъсто червено от Гриз и вино белак с оранжевия оттенък, от островите Напан.

Калам стоеше зяпнал щедрата гощавка, а Сторми само изсумтя, пристъпи, като вдигна облачета прах с ботушите си, седна на един от столовете и хвана гризийското червено.

— Е, много мило — отрони Бързия Бен и се отупа от прахта. — За кого обаче е четвъртият стол според вас?

Калам вдигна очи към надвисналото във въздуха туловище на небесната крепост.

— Предпочитам да не мисля за това.

Сторми пак изсумтя и се нахвърли на мръвките сърнешко.

— Подозираш ли — подхвърли Бързия Бен, щом седна, — че има някакво значение в избора, който ни е предложен? — Взе си алабастров бокал и си наля глътка паранско бяло. — Или просто иска да ни натрие носовете с това упадъчно разточителство?

— Моят нос си е добре — подхвърли Сторми, наведе глава и изплю кокала. — Богове, това мога да го изям сам! И току-виж съм го направил!

Калам въздъхна и се присъедини към тях.

— Добре, поне ни дава време да обсъдим нещата. — Забеляза подозрителния поглед на мага към Сторми. — Спокойно, Бързак, съмнявам се, че Сторми ще ни чуе — яде, та ушите му пукат.

— Ха! — изсмя се фалариецът, от устата му се разхвърчаха късчета месо и едно цопна в бокала на магьосника. — Сякаш давам нокът от кирливите крака на Гуглата за важните ви надувки! Ако искате да се наприказвате, докато устите ви посинеят, давай — няма да си губя времето със слушане я.

Бързия Бен взе една сребърна вилица за месо и деликатно извади мръвката сърнешко от бокала си. Отпи предпазливо, направи физиономия и изля виното. Напълни отново чашата и рече:

— Хм, не съм напълно убеден, че Сторми е безучастен към разговора ни.

Червенобрадият войник вдигна глава и малките му очи се присвиха притеснено.

— Не бих могъл да съм по-безучастен дори и да се опитам. — Посегна отново за бутилката червено. Бучката на гърлото му заподскача, докато отпиваше глътка след глътка.

— Този меч — подхвърли Бързия Бен. — Мечът на Т’лан Имасс. Как се озова у тебе, Сторми?

— Ха, сантос. Във Фалар само бедняците я ядат тази гадна риба, а картуулците я наричат деликатес! Кретени. — Взе една и заостъргва червеното мазно месо от глинената черупка. — Дадоха ми го. На отговорно пазене.

— Т’лан Имасс? — попита Калам.

— Аха.

— Значи който ти го е дал, смята да се върне за него?

— Стига да може.

— И защо един Т’лан Имасс ще ти дава меча си? Те обикновено ги използват. Често при това.

— Не и там, където замина, убиец. Това какво е? Птица някаква?

— Да — отвърна му Бързия Бен. — Яребица. Та накъде е заминал този Т’лан Имасс?

— Яребица. Това какво е, някакъв вид патица? Отиде в една дълбока рана в небето, да я запуши.

Магьосникът се облегна назад.

— Не го очакваш да се върне скоро значи.

— Ами, взе главата на един Тайст Андий със себе си и тя още беше жива — само Трут го видя това, другите Т’лан Имасс не, дори и гадателят на кости. С малки крилца — изненадах се, че това нещо изобщо може да лети. Не много добре, щом го хванаха, ха! — Довърши гризийското, хвърли бутилката и тя тупна в дебелия прах, а Сторми се пресегна за напанския белак. — Знаете ли к’ъв ви е проблемът на вас двамата? С’а ще ви кажа. Ще ви го кажа проблема. Вие двамата много му мислите, и си мислите, че с толкова мислене ще стигнете донякъде с всичкото това мислене, само че няма. Вижте, много е просто. Нещо, дето не го харесваш, ти се изпречи на пътя, убиваш го, и като го убиеш, преставаш да мислиш за него, и толкоз.

— Интересна философия, Сторми — рече Бързия Бен. — Но какво правиш, ако това „нещо“ е прекалено голямо, или са твърде много, или е по-гадно от тебе?

— Тогава го режеш до подходящия размер, маг.

— А ако не можеш?

— Тогава намираш някой друг, който го може. Може би накрая се избиват един друг и толкоз. — Махна с полупразната бутилка белак. — Мислите, че можете да правите планове за всичко? Кретени. Клякам и ви сера на плановете!

Калам се усмихна на Бързия Бен.

— Сторми май напипа нещо.

Магът се намръщи.

— С клякането ли?

— Не, с намирането на някой друг, който да ни свърши мръсната работа. Стари кучета сме в тия неща, а, Бързак?

— Само че става по-трудно. — Бързия Бен зяпна нагоре към небесната крепост. — Добре, чакай да помисля…

— О, сега я загазихме!

— Сторми, ти се напи — рече Калам.

— Не съм. Две бутилки вино не могат да ме напият. Не и Сторми, тц.

— Въпросът е следният — заговори магът. — Кой или какво е надвило К’Чаин Че’Малле първия път? И после, тази могъща сила жива ли е все още? Намерим ли отговорите на тези…

— Точно както казах — изръмжа фалариецът. — Приказвате, приказвате, приказвате и не стигате до едно проклето нещо.

Бързия Бен се отпусна примирено и потърка очи.

— Е, добре. Давай, Сторми, да чуем гениалните ти мисли.

— Първо, приемате, че тия гущерски неща са враг, преди всичко. Трето, ако легендите са верни, тия гущери сами са се надвили, тъй че за какво толкова се паникьосвате, в името на посраните гащи на Гуглата? Второ, адюнктата искаше да разбере всичко за тях и накъде са тръгнали, и тъй нататък. Е, небесните крепости не отиват никъде и ние вече знаем какво има в тях, тъй че си свършихме работата. Вие, тъпаци, искате да проникнете в една от тях — за какво? Изобщо не знаете за какво. И пето, това бяло вино ще го пиеш ли, маг? Щот’ оная оризова пикня няма и да я кусна.

Бързия Бен бавно се наведе над масата и хлъзна бутилката към Сторми.

Едва ли беше възможен по-изразителен жест на поражение, реши Калам.

— Хайде, да довършваме. Да се махаме от този проклет лабиринт и да се връщаме в Четиринадесета.

— Исках да обсъдим още нещо — каза Бързия Бен.

— Давай — подкани го добродушно Сторми и размаха кълка от яребицата. — Сторми е готов с отговорите, м-да.

— Чух някакви истории… малазански ескорт, който се сблъскал с флота загадъчни кораби край брега на Джени. Според описанието на врага приличат на Тайст Едур. Сторми, онзи ваш кораб как се казваше?

— „Силанда.“ Мъртва сган със сиво-зелена кожа, всички посечени на палубата, а капитанът беше нанизан на копие, закован за проклетия му от Гуглата стол в каютата му… богове подземни, ръката, която го беше хвърлила онзи…

— И глави… на Тайст Андий.

— Телата бяха долу, натискаха греблата.

— Онези със сивата кожа са били Тайст Едур — рече Бързия Бен. — Не знам, може би не трябва да ги свързвам, но нещо около тях ме изнервя. Откъде е дошла тази флота на Тайст Едур?

Калам изсумтя.

— Светът е голям, Бързак. Могли са да дойдат откъде ли не, някоя буря да ги е отклонила от курса, или да са били на някаква изследователска експедиция.

— Рейд по-скоро — каза Сторми. — Щом са нападнали така веднага. Все едно, там, където намерихме „Силанда“… там също беше имало битка. Срещу Тайст Андий. Кървава.

Бързия Бен въздъхна и отново потърка очи.

— Близо до Корал, по време на Панионската война, беше намерено тялото на един Тайст Едур. Беше дошло от дълбоките води. — Поклати глава. — Имам чувството, че не сме видели последния от тях.

— Селението на Сянка — каза Калам. — Някога е било тяхно и сега искат да си го върнат.

Магьосникът го изгледа с присвити очи.

— Котильон ли ти го каза това?

Калам сви рамене.

— Все до Сенкотрон стигаме, нали? Нищо чудно, че съм нервен. Тоя хлъзгав кучи син…

— Ташаци на Гуглата — изпръхтя Сторми. — Я ми я подай оная оризова пикня, като ще го сучете така. Сенкотрон не е страшен. Сенкотрон е просто Амманас, а Амманас е просто Келанвед. Както Котильон е Танцьора. Гуглата знае, императора го познаваме достатъчно добре. И Танцьора. Нещо кроят? Какво толкова. Те винаги кроят нещо, от самото начало. Казвам ви го и на двамата… — Спря да удари глътка от оризовото вино, намръщи се и продължи: — Като улегне всичката прах, ще блестят като перли върху купчина тор. Това богове, Древни богове, дракони, немрящи, духове и страшното пусто лице на самата Бездна — нищо няма шанс пред тях. За Тайст Едур ли държиш да се тревожиш, маг? Давай. Може и да са управлявали Сянка някога, но Сенкотрон ще им види сметката. Заедно с Танцьора. — Оригна се. — И знаеш ли защо? Ще ти кажа защо. Щот’ никога не се бият честно, затуй.

Калам погледна празния стол и бавно присви очи.

Залитаха, пълзяха, тътреха се през засипаното с бяла пепел корито — и всички се сбраха около седналия Ботъл. Небето — въртоп от звезди над главите им. Всички войници, без нищо да кажат, и всеки поред направи един нежен жест — пресегна се и с един пръст докосна по главичката плъха Ю’Гатан.

Много нежно, с голямо благоговение — а тя ухапваше всеки пръст и бойците рязко дръпваха ръка и съскаха проклятия.

Един по един, Ю’Гатан ухапа всички.

Понеже е гладна, обясни Ботъл, и бременна. Така им обясни. Или поне се опита, но никой така и не го слушаше. Дори като че ли им беше все едно. Ухапването й вече бе част от ритуала, цена в кръв, отплащане за помощта й.

На тези, които искаха да слушат, каза, че е ухапала и него.

Но не беше. Не и тя. Не и него. Душите им вече бяха неразривно свързани. А такива неща бяха сложни, дълбоки дори. Огледа замислено животинката в скута си. Дълбоки, да, това беше думата.

Погали я по главата. „Скъпото ми плъхче. Милото ми… ох! Проклета да си! Кучка!“

Отдолу го изгледаха черни лъскави очички. Мустакатото носле помръдна.

„Зли, отвратителни същества.“

Пусна гадинката долу — да ходи от някоя урва да скочи, все тая му беше. Плъхът обаче се сви до десния му крак, сгуши се и заспа. Ботъл огледа стъкмения набързо бивак. Никой не беше напалил огън. Смешно, по някакъв гаден начин.

Бяха се измъкнали. Още му беше трудно да го повярва. А Геслер се беше напъхал отново, за да излезе пак по някое време. С Коураб Билан Тену’алас — воинът мъкнеше Стрингс, после самият той рухна на земята. Ботъл чуваше хъркането му — не престана половината нощ.

Сержантът беше жив. Намазаният мед в раните му, изглежда, осигуряваше цяр, неотстъпващ на Висш Денъл, което доказваше, че медът съвсем не е обикновен — сякаш странните видения не бяха достатъчно доказателство. Все пак дори това не можеше да замени кръвта, която Стрингс беше загубил, а тази загуба на кръв трябваше да го е убила. Но въпреки това ето, че сержантът спеше, твърде изтощен, за да може да прави нещо друго, но все пак жив.

Ботъл съжаляваше, че и той не изпитва същата тази умора, носеща топлина и блаженство. Вместо това душевно изтощение изпъваше нервите му и образите се връщаха непрестанно, образи от кошмарното пътуване сред погребаните кости на Ю’Гатан. А с тях — и горчивият вкус на онези мигове, в които всичко изглеждаше загубено, безнадеждно.

Капитан Фарадан Сорт и Синн бяха донесли вода и храна, но колкото и вода да изпиеше, Ботъл не можеше да отмие вкуса на дим и пепел от устата си. И още нещо имаше, което го гореше отвътре. Адюнктата ги беше изоставила и с това беше принудила капитана и Синн да дезертират. Вярно, беше съвсем разумно да се приеме, че никой не е останал жив. Знаеше, че онова, което изпитва, е неоправдано, но все пак го глождеше.

Капитанът им беше казала за чумата, настъпваща към тях от изток, и за необходимостта армията да се задържи далече пред нея. Адюнктата беше изчакала, колкото бе могла. Ботъл разбираше всичко това. И все пак…

— Мъртви сме, знаеш ли — обади се Корик: седеше наблизо, кръстосал крака, със заспало до него дете.

— Ако сме мъртви, защо се чувстваме така ужасно?

— За адюнктата сме мъртви. Можем просто да… се разкараме.

— И къде да отидем, Корик? Полиел вилнее из Седемте града…

— Никаква чума не може да ни убие. Вече не.

— Ти какво, въобразяваш си, че сме безсмъртни ли? — Ботъл поклати глава. — Вярно, този ужас го преживяхме, но това нищо не значи. Гуглата да ме вземе, изобщо не значи, че следващото, на което се натъкнем, няма да ни убие на място. Може би се чувстваш неуязвим — към всичко, което светът тепърва може да хвърли срещу ни. Но повярвай ми — не сме.

— По-добре това, отколкото всичко друго — измърмори Корик.

Ботъл се замисли.

— Смяташ, че някой бог е решил да ни използва? Измъкнал ни е нарочно?

— Или е това, Ботъл, или твоят плъх е гений.

— Плъхът е само четири крачета и добър нос, Корик. Душата му беше обвързана. Към мен. Гледах през неговите очи, усещах всичко, което усещаше тя…

— А тя сънуваше ли, когато ти сънуваше?

— Е, това не знам…

— А избяга ли?

— Не, но…

— Значи е изчаквала. Да се събудиш. За да можеш отново да плениш душата й.

Ботъл не отвърна.

— Само да се опита някой бог да ме използва… ще съжали — тихо каза Корик.

— С всички тези фетиши, дето ги носиш по себе си, бих си помислил, че ще се зарадваш на вниманието.

— Грешиш. Това, което нося, не е за да търся благословията им.

— За какво са тогава?

— Да ме пазят.

— Всички?

Корик кимна.

— Правят ме невидим. За богове, духове, демони…

Ботъл се вгледа във войника в тъмното.

— Е, може би не действат.

— Зависи.

— От какво?

— Дали сме мъртви, или не.

Смайлс някъде наблизо се изсмя.

— Загубил си си ума, Корик. Нищо чудно, като е толкова малък, а и вътре беше толкова тъмно…

— Не като призраци и разни такива — изръмжа Корик. — Разсъждаваш като десетгодишна, Смайлс.

Ботъл неволно потръпна.

Нещо издрънча в камъка до Корик и той се сепна.

— Какво правиш, в името на Гуглата?

— Замеря те с нож — каза Ботъл. — Удивително, запазила е един за теб.

— Повече — обади се Смайлс. — И, Корик, не се целех в крака ти.

— Казах ти, че не си неуязвим — подхвърли Ботъл.

— Все пак съм… все едно.

„Все пак съм жив, искаше да кажеш. Но благоразумно го премълча.“

Геслер седна на земята пред капитана и въздъхна.

— Разнебитена пасмина сме. Но се съвземаме доста добре. Капитане, не знам какво ви е накарало да повярвате в Синн дотам, че да избягате от армията, но адски се радвам, че сте го направили.

— Всички бяхте под командването ми — отвърна тя. — След това много се отдалечихте. Направих всичко, което можех, за да ви намеря, но целият този дим и пламъците… — Извърна очи. — Не можех да оставя нещата така.

— Какви са загубите? — попита Геслер.

Тя сви рамене.

— Поне две хиляди. Попаднахме в капан. Юмрук Кенеб и Баралта, с около осем хиляди, бяха от другата страна на пролома — докато Синн не изтласка огъня, не ме питай как. Казват, че била нещо като Върховен маг. Нищо сбъркано нямаше у нея онази нощ, сержант, и не мислех, че е полудяла, когато се опита да се върне в града.

Геслер кимна, помълча малко и се изправи.

— Жалко, че не мога да заспя… и като гледам, май не съм единственият. Защо ли е така?

— Звездите, сержант — каза Фарадан Сорт. — Блестят.

— Да, може би е само това, и нищо друго.

— Нищо друго? Мисля, че е повече от достатъчно.

— М-да. — Погледна ухапаното на показалеца си. — И всичко заради един проклет плъх.

— Глупаци. Всички май ви е хванала чумата вече.

Геслер се сепна, после се усмихна.

— Само да се опита, кучката.

Балм изтърка последната спечена кал по лицето си и изгледа навъсено ефрейтора си.

— Детсмел, мислиш ли, че не чух как се молеше и ломотеше като побъркан долу? Опитваш се да ме избудалкаш, но не можеш. Колкото и да се опитваш, не можеш ме избудалка.

Детсмел, опрял гръб на един голям камък, му отвърна, без да отваря очи:

— Сержант, опитваш се, но ние знаем. Всички знаем.

— Какво знаете?

— Защо само приказваш и приказваш.

— За какво говориш?

— Радваш се, че си жив, сержант. И се радваш, че цялото ти отделение се измъкна читаво, единственото освен това на Фид, и на Хелиан може би, доколкото мога да кажа. Бяхме омагьосани, това е цялата работа. Скапано омагьосани, а ти все още не можеш да го повярваш. Е, и ние не можем, не разбираш ли?

Балм се изплю в прахта.

— Чуй си жалкия хленч само. Сантиментален боклук. Чудя се кой ме е проклел така, че още съм се лепнал за всички вас. Фидлър мога да го разбера. Той е Подпалвач на мостове. И боговете бягат, като видят Подпалвач на мостове. Но ти, ти си никой и това не мога да го разбера. Всъщност, ако го разбера…

„Урб. По-лош е от жреца, дето изчезна. Бившият жрец, как му беше името? Как изглеждаше? Изобщо не приличаше на Урб, в това съм сигурна. Но точно толкова подъл, измамен, също толкова гнил и зъл като името му, каквото там беше.“

„Вече не ми е ефрейтор, в това съм сигурна. Искам да го убия… о, богове, главата ме боли. Челюстта ми… зъбите ми се клатят.“

„Капитанът казва, че й трябвали още сержанти. Ами да го вземе него, с цялото там отделение, дето ще му го даде, ще се моля за тях и ще ги жаля. Това е сигурно. Само да не е при мен. Каза, че имало паяци и може да е имало, и може да не съм била в съзнание, за да не мога да полудея, а сигурно щях да полудея, но това не променя истината, от сигурно по-сигурно е, че са пълзели по мен. Навсякъде… още усещам малките им лепкави остри крачета, как се забиват в кожата ми. Навсякъде. А той просто ги е оставил да ме лазят.“

„Може пък капитанката да е донесла някоя бутилка. Може би, ако я повикам и й поговоря наистина мило, разумно, може да ме развържат. Няма да убия Урб. Обещавам. Можеш да го вземеш, капитане. Това ще й кажа. А тя ще се поколебае — аз бих, — но ще кимне после — тъпачка — и ще ги среже тези въжета. И ще ми даде бутилка, а аз ще я довърша. Ще я довърша и всички ще рекат, хе, всичко е наред. Ето, че се оправи.“

„И тогава ще му скоча на гърлото. Със зъби — не, те са разклатени, няма да свършат работа. Нож, нож трябва да намеря. Или меч. Мога да заменя бутилката за меч. Обратното съм го правила вече, нали? Половината бутилка. Другата половина ще я изпия. Половин бутилка — половин меч. Нож. Половин бутилка за нож. И тоя нож ще му го забия в гърлото, а после го връщам, за другата половина бутилка — ако съм достатъчно бърза, може да стане идеално. Взимам ножа и цялата бутилка.“

„Но тя първо трябва да ме развърже.“

„Щото нищо ми няма, всички го виждат. Кротка, замислена…“

— Сержант?

— Какво има, Урб?

— Мисля, че още искаш да ме убиеш.

— Какво те кара да мислиш така?

— Ами ръмжиш и скърцаш със зъби.

„Не ръмжа, няма начин. И не скърцам със зъби.“

„О, от това ли ме болят зъбите така? С това скърцане още повече съм ги разклатила. Богове, сънувала съм го това, как ми окапват зъбите. Кучият син ме удари. Същият е като онзи, дето изчезна, как се казваше де?“

— Ще ми се. — Флашуит въздъхна и намести туловището си в пясъка.

Мейфлай присви устни и намести носа си — не помнеше вече колко пъти го е чупила. Изпука, щом го раздвижи с пръсти, и звукът, кой знае защо, я задоволи.

— Какво ти се ще?

— Да знам някои неща.

— Какви?

— Ами, чуй само Ботъл. И Геслер, и Детсмел. Те са умни. Говорят си за разни работи, нали… Това ми се ще.

— Хм, толкова мозъци, пълно хабене, нали?

— Какво искаш да кажеш?

Мейфлай изсумтя.

— Флашуит, двете с тебе сме тежка пехота, нали? Заставаме в строй и не отстъпваме пред нищо. Всичко друго е без значение.

— Но Ботъл…

— Хабене, Флашуит. Те са войници, в името на Трийч. Войници. За какво му е мозък на един войник? Гледаш си войниклъка и не е добре да мислиш за други неща. Понеже почваш да имаш мнение и може да не искаш вече да се биеш толкова.

— Че защо да не искаш да се биеш повече заради някакво си мнение?

— Просто е, Флашуит. Повярвай ми. Ако войниците вземат да мислят твърде много за това, което правят, няма да искат да се бият.

— Добре де, а защо съм толкова уморена, обаче не мога да заспя?

— И това е просто.

— Тъй ли?

— Да. И не е от звездите. Чакаме да се вдигне слънцето. Всички искаме да го видим това слънце, щото изглеждаше, че няма да го видим повече.

— М-да. — Дълго, умислено мълчание, след което отрони: — Ще ми се.

— Сега пък какво ти се ще?

— Да бях умна колкото теб, Мейфлай. Толкова си умна, че нямаш никакви мнения, а т’ва е толкова умно, че ме кара да се чудя дали не се хабиш, като си в тежката, и всичко това… Войник.

— Не съм умна, Флашуит. Повярвай ми. И знаеш ли как го разбрах?

— Не. Как?

— Щото… там долу… двете с тебе, и Солтлик, и Шортноус и Уру Хела и Хано, ние, от тежката. Не се уплашихме, нито един от нас, така го разбрах.

— Че то не беше страшно. Само тъмно, и изглеждаше, че ще чакаме вечно Ботъл да ни измъкне, хм, малко досадно ставаше понякога, знаеш ли.

— М-да, а огънят уплаши ли те?

— Е, изгореното боли, нали?

— Много ясно.

— Това не ми хареса.

— И на мен.

— И какво мислиш, че ще правим всички сега?

— Четиринайсета ли? Не знам. Спасяваме света може би.

— М-да. Може би. Това ми харесва.

— И на мен.

— Ей, онова там не е ли слънцето?

— Ами, там, дето става по-светло, е изток, тъй че май да, то трябва да е.

— Страхотно.

Кътъл намери сержантите Том Тиси, Корд и Геслер на склона към западния път. Изгревът на слънцето като че ли не ги интересуваше много.

— Много сериозни сте нещо — каза сапьорът.

— Чака ни път, затова — отвърна Геслер.

— Адюнктата не е имала избор. Беше си огнен ад — няма как да е знаела, че ще има оцелели — да изпълзят отдолу целия този път.

Геслер погледна другите двама сержанти и кимна.

— Всичко е наред, Кътъл. Знаем. Не обсъждаме убийство или нещо такова.

Кътъл се загледа към бивака.

— На някои от войниците им се въртят други неща в главите.

— Да. Но докато свърши този ден, ще ги вкараме в пътя — каза Корд.

— Добре. Работата е, че… — Поколеба се, после се обърна към сержантите. — Мислех си за нещо. Кой, в името на Гуглата, ще ни повярва? По-скоро сякаш сме се спазарили с Кралицата на сънищата. Водим със себе си човек на Леоман в края на краищата. А и с капитана и Синн, като са дезертирали, хм, може да ни вземат всички за предатели или нещо такова.

— Не сме се спазарили с Кралицата на сънищата — отвърна Корд.

— Сигурен ли си?

Тримата го изгледаха мълчаливо. Кътъл сви рамене.

— Ботъл е странен тип. Знае ли човек, може да се е спазарил с някого. С Кралицата на сънищата или с може би с някой друг бог.

— Щеше да ни го каже, нали? — попита Геслер.

— Не знам. Потаен е, кучият му син. Проклетият плъх, дето ни нахапа всичките, нещо ме изнервя. Все едно че тая гадинка знаеше какво става, а ние — не.

— А бе нали е плъх — рече Том Тиси. — Не е питомен, защо да не пи ухапе?

— Чуй ме, Кътъл — заговори Геслер. — Имам чувството, че просто си си намерил нов повод за тревоги. Какъв смисъл има? Това, което ни чака сега, е дълъг път, а сме без броня, без оръжие и буквално без дрехи — слънцето ще ни опече всичките.

— Трябва да намерим някое село — каза Корд. — И да се надяваме чумата да ни е изпреварила, Гуглата да ни вземе.

— Видя ли, Кътъл — ухили се Геслер. — Ето ти го новия повод.

Паран започна да подозира, че конят му знае какво предстои: мяташе глава, цвилеше и биеше с копита, бореше се с юздите през целия път надолу. Пресноводното море беше неспокойно, тинестите вълни в залива лениво прииждаха и се разбиваха в избелелите от слънцето варовикови скали. Мъртви пустинни храсти полюшваха сухите си като скелети клони над разкаляните плитчини, насекоми бръмчаха навсякъде.

— Това не е древното море — промълви Ганат, щом се приближиха до брега.

— Не е — призна Паран. — Допреди половин година Рараку беше пустиня, каквато е била от хиляди години. След това стана… някакво прераждане.

— Няма да е вечно. Нищо не е вечно.

Той изгледа за миг жената Джагът. Беше се загледала в жълтеникавите води и това продължи десетина мига, после бавно закрачи надолу към плитчините. Паран върза конете, като едва избегна злобния опит на своя да го ухапе. После развърза походната торба и са захвана да стъкми бивака. Сухият плавей беше в изобилие и имаше и много изтръгнати из корен дървета, и скоро малкият огън вече се беше разпалил.

Щом свърши с къпането, Ганат се върна при него. Водата се стичаше по странно оцветената й гладка кожа.

— Духовете на дълбоките извори са се събудили — каза тя. — Сякаш това място отново е станало младо. Младо и диво. Не разбирам.

Паран кимна.

— Младо е, да. И наранимо.

— Да. Ти защо си тук?

— Ганат, може би ще е по-безопасно за теб да си отидеш.

— Кога започваш ритуала?

— Той вече започна.

— Странен бог си ти. Яздиш някакво жалко същество, което мечтае да те убие. Палиш огън, на който да си сготвиш храната. Кажи ми, в този нов свят всички ли богове са като теб?

— Не съм бог — отвърна Паран. — На мястото на древните Плочи на Крепостите — да ти призная, не съм сигурен дали са се наричали точно така — все едно, сега има Драконова колода, фатид, съдържащ Върховните домове. Аз съм Господарят на Колодата…

— Господар, също като Блудния?

— Кой?

— Господарят на Крепостите по мое време — отвърна тя.

— Е, тогава предполагам, че да.

— Той беше асцендент, Гъноуз Паран. Почитан като бог от Имасс, Баргаст и Трелл. Държаха му устата пълна с кръв. Никога не изпитваше жажда. Нито знаеше мир. Чудя се как е паднал.

— Мисля, че и аз бих искал да знам тази подробност — каза Паран, потресен от думите й. — Мен никой не ме почита, Ганат.

— Ще те почитат. Отскоро си се възнесъл. Дори и в този ваш свят, сигурна съм, поклонници няма да липсват — от онези, които отчаяно жадуват да вярват. А те ще изловят всички други и ще ги направят жертви. Ще ги режат и ще пълнят купи с невинната им кръв в твое име, Гъноуз Паран, и така ще търсят твоето благоволение, застъпничеството ти за праведната кауза, която ще измислят. Блудния мислеше да ги надвие, както навярно ще поискаш и ти, и така стана богът на промяната. Вървеше по пътя на неутралността, но го вкусваше с насладата на непостоянството. Врагът на Блудния беше скуката, застоят. Затова Форкрул Ассаил поискаха да го унищожат. И всичките му смъртни поклонници. — Замълча, след това добави: — Навярно са успели. Ассаил не се отклоняват лесно от избраната цел.

Паран не отвърна. В думите й имаше истини, които дори и той осъзнаваше, и тези истини тежаха, улягаха непредвидимо в душата му. Всички тежести се пораждаха от загубата на невинност. На наивност. Докато невинните копнееха да изгубят невинността си, онези, които вече я бяха изгубили, завиждаха на невинните и изпитваха скръб за това, което са изгубили. Никаква размяна на истини не беше възможна помежду им. Паран долавяше свършека на един вътрешен път и не изпитваше радост от това, че го съзнава, нито го радваше мястото, където се беше озовал. Не му допадаше това, че невежеството неизменно е свързано с невинността и че загубата на едното означава загуба и на другото.

— Но аз разтревожих ума ти, Гъноуз Паран.

Той вдигна смутено глава.

— Каза ми го… тъкмо навреме. За мое голямо съжаление, но все пак… — Сви отново рамене. — Може би така е най-добре.

Тя се извърна отново към морето и Паран проследи погледа й. Заливът беше потънал във внезапно затишие, макар белите гребени все така да разрошваха водите зад него.

— Какво става? — попита тя.

— Идват.

Последва далечен шум, извиращ като от дълбока кухина, и сиянието на залеза се замъгли, после лумна, все едно багрите на сто хиляди залези и изгреви се бяха сплели в небесна война. А хоризонтите се стесняваха тръпнещи в мрак, дим и вихрушки от пясък и прах.

Повърхността на залива се раздвижи, лениви облаци се надигнаха от дълбините му и ето, че покоят се разстла навън, на юг, над бурните морски води.

Ганат отстъпи назад.

— Какво си направил?

Приглушен, но усилващ се грохот и тътен, хлопот и далечно глухо гърлено ръмжене, звук на воинства в марш, ек на стегнати в плътни редици щитове, тимпанен ритъм на железни и бронзови оръжия, фургони, скърцащи по коловозите на разорани пътища, стени от конска плът и редици вдигнати пики, цвилене, изпълващо въздуха и заглъхващо, за да се извиси отново грохотът, по-силен този път и по-близо, и тропот на железни подкови — всичко това проряза бразда през залива, оставаше зад себе си блед кално-кафяв път, който извираше навън и се стапяше, потъваше в дълбините. Гласове, вече зовящи и гърлен рев, жалост и гняв, впримчен живот, и всеки иска да се отдели в неистовата жажда да заяви своето съществуване, неповторимото, онова с очи и глас. Отчаяни умове, вкопчени в спомени, които се откъсват като дрипави знамена с всяко бликване на изгубената кръв, с всяко смазващо поражение — войници, умиращи и умиращи…

Пред очите на Паран и Ганат избелели прогизнали пряпорци раздраха водната повърхност, копията се вдигнаха във въздуха и тиня закапа от тях — пряпорци, знамена, пики, понесли зловещи гниещи трофеи, издигащи се вече по цялата ивица на брега.

Морето на Рараку връщаше своите мъртви.

Отзовало се на повика на един човек.

Бели, разсекли небитието костеливи ръце, стиснали дръжки от черно дърво, лакти под раздрана кожа и ръждясали ризници и след тях, надигнали се над водата — гнили шлемове и лица без плът. Човешки лица, на Трелл, на Баргаст, на Имасс и Джагът. „Расите и всичките техни расови войни. О, да можех да довлека всеки смъртен историк тук, на този бряг, да види настъплението ни в цялата му слава, да види нашия марш, марш на омраза и унищожение.“

„Колцина биха се опитали с цялото си усърдие да потърсят причини и оправдания? Каузи, престъпления и възмездия…“ Мислите на Паран се вцепениха, щом осъзна, че и той, също като Ганат, отстъпва назад, стъпка по стъпка, пред лицето на откровението. „О, тези вестоносци биха си навлекли толкова… гняв. И хули. А тези мъртви, о, как щяха да се смеят, разбрали добре защитната тактика на пълната атака. Мъртвите ни се надсмиват, надсмиват ни се и не е нужно да казват нищо…“

„Всички онези врагове на разума — но разумът не като сила или бог, не разумът в хладния му, критичен смисъл. Разумът само в най-чистата му броня, когато крачи напред, обкръжен от мразещите всякаква търпимост… о, богове подземни, изгубен съм, изгубен съм сред всичко това. Не можеш да воюваш с неразумието, както ще ти кажат всички тези мъртви — както го казват в самия този миг — убедеността е врагът.“

— Тези… — зашепна Ганат, — тези мъртви нямат кръв, която да ти дадат, Гъноуз Паран. Те няма да се кланят. Няма да те следват. Няма да бленуват за слава в очите ти. Свършили са те с всичко това. Какво виждаш, Гъноуз Паран, в тези зяпнали очни кухини, които някога са били очи? Какво виждаш?!

— Отговори — отвърна той.

— Отговори? — Гласът й бе станал хриплив от ярост. — На какво?

Без да отвърне, Паран се насили да пристъпи напред. Една крачка. После втора.

Първите редици стояха на самата линия между вода и бряг, пяна кипеше около костеливите им стъпала, а зад тях — хиляди и хиляди техни събратя. Стиснали оръжия от дърво, кост, рог, кремък, мед, бронз и желязо. Снаряжени в късове броня, кожа, плъст. Вече мълчаливи и неподвижни.

Небето отгоре бе притъмняло, ниско надвесено и затаено, сякаш някоя буря бе поела първия си дъх… за да го задържи.

Паран бавно огледа ужасяващия строй. Не беше сигурен как трябва да го стори това — не беше знаел дори дали призивът му ще успее. А сега… „Толкова са много.“ Окашля се и започна да извиква имената.

— Шанк! Еймлес! Рънтър! Деторан! Бъклънд, Хедж, Мълч, Тууз, Тротс! — И още и още имена, изстъргваше ги от паметта си, от спомените, всеки Подпалвач на мостове, за когото знаеше, че е умрял. При Корал, край Пейл, в Леса на Черния пес и леса на Мот, на север от Дженабарис и на североизток от Натилог — имена, които бе скрепил някога в главата си, докато проучваше — за адюнкта Лорн — набъбналата мрачна история на Подпалвачите на мостове. Извличаше имена на дезертьори, макар да не знаеше дали все още са живи, или вече са мъртви, дали са се върнали в лоното, или не. Онези, които бяха изчезнали в големите тресавища на Черния пес, изгубили се бяха след завземането на град Мот.

А когато свърши, когато вече не можеше да си спомни нито едно име повече, започна списъка отново.

После видя как една фигура в първата редица се разпадна, стопи се на мътно петно, а то се изсипа в плитката вода и бавно се отнесе. А на негово място се извиси мъж, когото познаваше, опърленото от пламъци лице се ухили — Паран със закъснение осъзна, че в жестоката усмивка няма никакъв смях, само спомен за предсмъртна гримаса. И ужасната рана, оставена от някакво оръжие.

— Рънтър — прошепна Паран. — Черен Корал…

— Капитане — прекъсна го мъртвият сапьор. — Какво търсите тук?

„Да можеше да престанат да ме питат това.“

— Трябва ми помощта ви.

Нови и нови Подпалвачи на мостове изникваха в първия ред. Деторан. Сержант Бъклънд. Хедж — изцапа от водата и каза:

— Капитане. Винаги съм се чудел защо сте толкова труден за убиване. Вече знам.

— Нима?

— Аха. Обречен си да ни мъчиш! Ха! Ха-ха!

Другите зад него започнаха да се смеят.

Стотици и стотици призраци, всички включени в този смях, звук, който Паран никога, никога не искаше да чуе отново. За щастие се оказа кратък, сякаш цялата армия изведнъж забрави повода засмях.

— Е — каза накрая Хедж. — Както виждаш, заети сме. Ха!

Паран изпъна ръка.

— Моля, не започвайте отново, Хедж.

— Типично. Хората трябва да умрат, за да развият истинско чувство за хумор. Знаеш ли, капитане, от тази страна светът изглежда много по-смешен. Смешен по един глупав, безсмислен начин, вярно…

— Стига, Хедж. Мислиш, че не усещам отчаянието тук? Всички вие сте в беда — нещо по-лошо, имате нужда от нас. От живите, и точно това не искате да признаете…

— Признах го съвсем ясно — отвърна Хедж. — На Фид.

— Фидлър?

— Да. Той не е много далече оттук, знаеш ли. С Четиринайсета.

— С Четиринайсета? Да не си е изгубил ума?

Хедж се подсмихна.

— За малко. Но се оправи, благодарение на мен. Засега. Не за първи път крачим сред живите, капитане, Богове подземни, да беше видял само как му накъдрихме косата на Корболо — на него и проклетите му Убийци на кучета — страхотна нощ беше, чакай да ти разправя…

— Не, не си прави труда. Трябва ми вашата помощ.

— Добре, така да бъде. С какво да ти помогнем?

Паран се поколеба. Трябваше да стигне дотук, но сега, след като вече бе дошъл, това беше последното място, където искаше да е.

— Тук… В Рараку, в това море… има един проклет портал. Между кошмара, от който идвате, и моя. Трябвате ми, Хедж, за да призовем… нещо. От другата страна.

Множеството призраци се присви стъписано и въздухът лъхна над морето.

Друг мъртъв Подпалвач на мостове, магът Шанк, попита:

— Кого имаш предвид, капитане, и какво искаш да направи?

Паран погледна през рамо Ганат, после отново извърна глава към тях.

— Нещо се е измъкнало на свобода, Шанк. Тук, в Седемте града. Трябва да бъде убито. Унищожено. — Замълча. — Не знам, може би тук има същности, които биха могли да го направят, но нямам време да ги търся. Разбирате ли, това… нещо… се храни с кръв, и колкото повече кръв изпива, толкова по-силно става. Най-тежката грешка на Първия император, опитът му да сътвори своя версия на Древен бог — знаете го, нали? За какво — за кого — говоря. Знаете… То е тук, на свобода, неоковано и избива…

— О, избива и още как — каза Хедж. — Пуснаха го на свобода, под оброк, после и кръвта си му дадоха — кръвта на шестима Върховни магове, жреци и жрици на Безименните — глупаците се принесоха в жертва сами.

— Защо? Защо ще пускат Дежим Небрал на свобода? Какви оброци са му наложили?

— Просто още един път. Може да ги изведе там, където са искали, може и не, но Дежим Небрал вече е свободен от клетвите си. И вече просто… избива.

Шанк попита, с тон, изпълнен с подозрение:

— И кой точно ви трябва, капитане? Да убие проклетото нещо?

— Мога да се сетя само за една… същност. Същата, която го направи първия път. Шанк, искам да ми намерите Дерагот.

9.

Ако небесен гръм може да бъде уловен и затворен в камък, и всичките му ярки последствия бъдат отнети от времето, и десетки хиляди години бъдат заделени, за да терзаят и дращят по този изтерзан образ, то първото спиране на погледа върху него ще разкрие ужасния му смисъл. Такива бяха мислите ми тогава, такива са и сега, макар десетилетия да изтекоха от мига, когато очите ми за последен път се спряха върху онази трагична руина, тъй страстна беше древната й претенция за величие.

Изгубеният град Пат’Апур

Принц И’фарах от Бакун, 987–1032 от Съня на Бърн

Беше отмил повечето засъхнала кръв и след това дълго беше гледал как спадат отоците. Ударите по главата, разбира се, бяха по-проблематични и от тях беше дошла треската, а с треската демоните в ума бяха легион, битките безкрайни и нямаше отдих от тях. Просто жарта на войната, но накрая и това беше отминало — и малко преди обяд на втория ден видя как очите се отвориха.

Объркването трябваше да изчезне бързо, но се задържа и това, реши Таралак Вийд, бе точно както го очакваше. Наля чаша билков чай, докато Икариум бавно се надигаше.

— Заповядай, приятелю. Дълго беше в несвяст.

Джагът взе калаената чаша, изпи я и я подаде за още.

— Жажда, да — отрони разбойникът грал и напълни отново чашата. — Нищо чудно. Загуба на кръв. Треска.

— Бихме ли се?

— Да. Внезапна, необяснима атака. Д’айвърс. Конят ми беше убит и ме хвърли от седлото. Когато се свестих, беше ясно, че си прогонил нападателя ни, но един удар в главата те беше довел до несвяст.

Замълча, след което добави:

— Имахме късмет, приятелю.

— Боят. Да. Това си го спомням. — Нечовешкият поглед на Икариум се взря в очите на Таралак Вийд — питащ, търсещ.

Гралът въздъхна.

— Това се случва често напоследък. Не помниш, нали, Икариум?

— Ммм… не съм сигурен. Спътник…

— Да. Вече от много години. Твоят спътник. Таралак Вийд, някога от племето грал, но вече заклет в по-висша кауза.

— И тя е?

— Да вървя редом с теб, Икариум.

Джагът зяпна в чашата в ръцете си.

— Вече от много години, казваш. По-висша кауза… не го разбирам. Аз съм… нищо. Никой. Изгубен съм… — Вдигна очи и повтори: — Изгубен съм. Нищо не знам за по-висша кауза, която да те накара да оставиш своя народ. Да вървиш редом с мен, Таралак Вийд. Защо?

Гралът си плю в дланите, разтърка ги и приглади косата си назад.

— Ти си най-великият воин, който светът е виждал някога. Но си прокълнат. Да бъдеш, както каза, изгубен завинаги. И затова трябва да си имаш спътник, който да ти напомня за великата задача, която те чака.

— И каква задача е това?

Таралак Вийд се изправи.

— Ще разбереш, когато дойде времето. Тази задача ще ти се разкрие толкова ясно, така съвършено, че ще разбереш, че си бил създаден — от самото начало, — за да дадеш отговор. Жалко, че не мога да ти помогна повече, Икариум.

Погледът на джага обходи малкия бивак.

— А, виждам, че си прибрал лъка ми и меча.

— Да. Достатъчно ли се оправи за път?

— Да, поне така мисля. Макар че съм… гладен.

— Имам пушено месо в торбата. Можем да ядем по пътя.

Икариум бавно стана.

— Да. Наистина изпитвам някаква спешност. Все едно… все едно, че съм търсил нещо. — Усмихна се на грала. — Може би собственото си минало…

— Когато откриеш какво търсиш, приятелю, цялото знание за миналото ти ще се върне у теб. Така е предречено.

— А. Добре, приятелю Вийд, имаме ли някаква посока наум?

Таралак вдигна багажа си.

— На север и на запад. Търсим дивия бряг срещу остров Сепик.

— Спомняш ли си защо?

— Инстинкт, както каза ти. Чувството, че си… длъжен. Довери се на тези инстинкти, Икариум, както си правил и в миналото. Те ще ни преведат, каквото и да се изпречи на пътя ни.

— Защо трябва нещо да се изпречва на пътя ни? — Джагът окачи меча си, взе чашата и допи последните капки чай.

— Имаш врагове, Икариум. Дебнат ни, дори и в този миг, затова не можем повече да се бавим тук.

Икариум вдигна лъка, пристъпи да подаде чашата на грала и промълви:

— Ти си ме пазил, Таралак Вийд. Чувствам… чувствам, че не заслужавам такава вярност.

— Не е голямо бреме, Икариум. Вярно, липсва ми жената, децата ми. Племето ми. Но не можеш да се отдръпнеш от такава отговорност. Правя каквото съм длъжен. Ти си избран от всички богове, Икариум, за да освободиш света от голямо зло, и знам в сърцето си, че няма да се провалиш.

Воинът въздъхна.

— Да можех само да споделя вярата ти в моите способности, Таралак Вийд.

— Е’напата Н’апур — това име не разбужда ли спомените ти?

Икариум се намръщи и само поклати глава.

— Град на злото — обясни Таралак. — Преди четири хиляди години — с един като мен, който стоял до рамото ти — ти извади страховития си меч и тръгна към залостените му врати. Пет дни, Икариум. Пет дни. Толкова ти трябваха, за да убиеш тиранина и всеки войник в онзи град.

Ужас се изписа на лицето на Икариум.

— Аз… Какво съм направил?

— Разбра необходимостта, Икариум, както си я разбирал винаги, когато се изправиш пред такова зло. Разбра също, че на никого не трябва да се позволи да носи спомена за онзи град. И защо беше необходимо да убиеш всеки мъж, жена и дете в Е’напата Н’апур. Да не оставиш никого да диша.

— Не. Не съм бил длъжен. Таралак, не, моля те — няма такава ужасна необходимост, която да ме принуди да извърша такова клане…

— Ах, скъпи ми спътнико — отвърна с безкрайна скръб Таралак Вийд. — Това е битката, която си длъжен да водиш винаги, и тъкмо затова някой като мен трябва да е на твоя страна. Да те придържа към истината за света, истината за собствената ти душа. Ти си Убиецът, Икариум. Вървиш по Кървавия път, но този път е прав и верен. Най-хладното правосъдие, но чисто. Толкова чисто, че и ти се ужасяваш от него. — Отпусна ръка на рамото му. — Хайде, можем да поговорим повече по пътя. Изричал съм тези думи много и много пъти, приятелю, и всеки път ти си един и същ, съжаляваш с цялото си сърце, че не можеш да избягаш от себе си, от онова, което си. Уви, не можеш, и затова трябва за сетен път да се научиш да бъдеш твърд.

— Врагът е зъл, Икариум. — Той въздъхна. — Лицето на света е зло. Ето защо, приятелю, твоят враг е…

Воинът извърна глава и Таралак Вийд едва чу шепота му:

— Светът.

— Да. Ще ми се да можех да скрия тази истина от теб, но нямаше да мога да твърдя, че съм твой приятел, ако направех такова нещо.

— Нямаше, вярно. Добре, Таралак Вийд, нека, както казваш, поговорим за това по пътя си на запад. Към брега срещу остров Сепик. Да, чувствам, че… там има нещо. Очаква ни.

— Трябва да си готов за това — каза гралът, а Икариум кимна.

— Ще бъда, приятелю.

Всеки път завръщането беше по-трудно, по-мъчително и много, много по-несигурно. Имаше неща, които уж трябваше да го улеснят. Първо — това, че знаеш къде си бил, второ — че знаеш къде трябва да се върнеш. „Връщане към… здравомислието?“ Но Хеборик Призрачните ръце вече нямаше ясна представа какво е здравомислието, как изглежда, какво е на допир, на мирис. Възможно бе да не го е знаел никога.

Скалата беше кост. Пръстта — плът. Водата беше кръв. Множество наслоени утайки, превърнали се в пластове, а върху тези пластове — още и още, и още, докато се сътвори свят, докато всичката тази смърт стане годна да удържи нозете ти там, където стоиш, и да се вдига, за да срещне всяка твоя стъпка. Здраво ложе, на което да лежиш. Толкова за света. „Смъртта ни крепи.“ А сетне бяха диханията, които изпълваха, което правеха въздуха, издуващите и отпускащи гърдите утвърждения, бележещи потока на времето като резки по дъгата на един живот, на всеки живот. Колко ли от тези дихания бяха последни? Последното издъхване на звяр, на насекомо, растение, на човек, с мътната ципа, забулваща гаснещите очи? Тогава как, как можеше изобщо някой да вдишва този въздух в дробовете си? Щом знае колко е изпълнен със смърт, колко наситен е с покруса и поражение?

Този въздух го задавяше, изгаряше гърлото му, вкусът му бе като на най-люта киселина. Разтваряше го и го поглъщаше, докато не се превърне само в… утайка.

Колко млади бяха неговите спътници. Нямаше как да са разбрали мръсотията, по която, в която, през която газеха. И която поемаха в себе си, за да изхвърлят отново част от нея, примесена този път със собствената им гнусота. А когато спяха, всяка нощ, бяха като някакви празни неща. Докато Хеборик се бореше да надвие ужасното знание, че светът вече не диша. Не. Вече не. Светът се давеше.

„И аз се давя с него. Тук, в тази прокълната пустиня. В пясъка, зноя и прахта. Давя се. Всяка нощ. Давя се.“

Какво можеше да му даде Трийч? Този дивашки бог с ненаситния му глад, страсти и нужди. С безумната му жестокост, сякаш можеше да върне и отново да вдиша всеки дъх в зверските си дробове и с това — да се опълчи на света, на стареещия свят и неговия смъртен потоп. Грешно беше избран, всички призраци му казваха това — не с думи, но с непрестанното си тълпене, с надигането си, със смазващите си обвинителни погледи.

А имаше и още. Шепотите в сънищата му, гласовете, надигащи се умолително от море от нефрит. Той беше странникът, дошъл сред тях; направил беше нещо, което никой друг не беше правил досега: проникнал бе в зеления затвор. И те му се молеха, молеха го да се завърне. Защо? Какво искаха?

Не искаше отговори на тези въпроси. Искаше да върне този прокълнат нефритов дар, тази чужда сила. Искаше да я запокити обратно в пустошта и да се свърши.

Да се вкопчи в това означаваше да опази разума си. Ако този страдалчески живот можеше да се нарече здравомислие. „Давя се, давя се и все пак… тези проклети котешки дарби, това гъмжило от усещания, толкова щедри, толкова великолепни… чувствам как се мъчат да ме изкусят. Да ме върнат в този мимолетен свят.“

На изток слънцето пълзеше бавно към небето, като резец на огромен железен меч, току-що изваден от наковалнята. Загледа се в червеното сияние, прорязало мрака, и се зачуди на странното усещане за заплаха, стаило предутринния въздух.

Откъм купчината одеяла, където спеше Сцилара, се чу стон, а след него:

— Край на блажената отрова.

Хеборик потръпна, пое си дълбоко дъх и бавно въздъхна.

— Коя ще да е тази блажена отрова, Сцилара?

Нов стон. Тя бавно се надигна.

— Боли ме, старче. Гърбът, бедрата, навсякъде. И сън не ме хваща — както и да се наместя, ми е неудобно, а и трябва да пикая непрекъснато. Това… това е ужасно. Богове, защо го правят жените? И не спират, и не спират — полудели ли са всички?

— Би трябвало да го знаеш по-добре от мен — отвърна Хеборик. — Но ще ти кажа, мъжете не са по-малко необясними. В това, което мислят. В това, което правят.

— Колкото по-рано изхвърля този звяр от себе си, толкова по-добре — рече тя и сложи ръце на издутия си корем. — Само ме виж, отпуснала съм се цялата. Навсякъде. Отпусната плът.

Другите също се събудиха, Фелисин зяпна Сцилара ококорено — с разкритието, че е бременна, доскоро беше изпитвала преклонение. Изглежда, бе дошъл ред на разочарованието. Кътър стана да разпали огъня. Демонът не се виждаше никакъв. Сигурно беше излязъл на лов.

— Ръцете ти изглеждат особено зелени тази сутрин, старче — подхвърли Сцилара.

Той не си направи труда да потвърди наблюдението й. Достатъчно добре усещаше чуждия напор.

— От призраците е — отвърна той. — Ония отвъд булото, от самите дълбини на Бездната. О, как плачат. Сляп бях някога. Да можех сега да съм глух.

Изгледаха го странно — както правеха често, след като проговореше. Истини. Неговите истини, онези, които те не можеха нито да видят, нито да проумеят. Все едно. Знаеше каквото знаеше.

— Днес ни очаква един огромен мъртъв град. Жителите му са били избити. Всички. От Икариум, преди много време. На север е имало друг град — град побратим. Когато чули какво се е случило, дошли тук, за да видят сами. И тогава, млади мои приятели, решили да погребат Е’напата Н’апур. Целия град. Погребали го непокътнат. Хиляди години са изтекли и ветровете и дъждовете вече са разровили този дебел покров. Старите истини отново са оголени.

Кътър сипа вода в калаеното котле, окачено на куката, провиснала от желязна тринога.

— Икариум. Пътувах с него по едно време. С Маппо и Фидлър. — Намръщи се. — И с Искарал Пъст, оня побъркан пор. Разправяше, че бил Върховен жрец на Сянка. Върховен жрец! Ако това е най-доброто, което може да направи Сенкотрон… — Кътър поклати глава. — Икариум беше… хм… ами, беше трагичен, предполагам. Но си мисля, че… не би нападнал един град без причина.

Хеборик се изсмя горчиво.

— Момче, причини на този свят колкото щеш. Кралят залостил портите и отказал да го пусне. Твърде много мрачни приказки съпътстват името на Икариум. Някакъв войник на бойниците изстрелял предупредително стрела. Рикоширала от един камък и забърсала левия крак на Икариум, после се забила дълбоко в гърлото на спътника му — горкият кучи син се удавил в собствената си кръв — и гневът на Икариум се отприщил.

— Щом не е имало оцелели, откъде знаеш всичко това? — попита Сцилара.

— Призраците бродят наоколо — отвърна Хеборик. Махна с ръка. — Тук някога е имало ферми, преди да настъпи пустинята. — Огледа ги с усмивка. — Всъщност днес е пазарен ден и пътищата — само аз мога да ги видя — са пълни с ръчни колички, каруци с волове, мъже и жени. Деца и кучета. От двете страни джелепи потропват с криваците си да подкарат стадата си овци и кози. От бедните стопанства най-близо до града старици излизат с кошовете си да събират торта за нивите си.

— Виждаш ли всичко това? — прошепна Фелисин.

— Да.

— Сега?

— Само глупците мислят, че миналото е невидимо.

— А тези призраци, те виждат ли те? — попита Фелисин.

— Може би. Онези, които ме виждат, хм, те знаят, че са мъртви. Другите не знаят и не ме виждат. Осъзнаването на смъртта е ужасно нещо; те бягат от него, връщат се към илюзията си — тъй че се появявам и изчезвам, не съм нищо повече от мираж. — Хеборик се изправи. — Скоро ще се приближим до самия град и там ще има войници, и тези призраци ще ме видят, о, да, и ще въззоват към мен. Но как мога да отвърна, като не разбирам какво искат? Зоват ме, като в признание…

— Ти си дестраянтът на Трийч, Тигъра на лятото — каза Кътър.

— Трийч беше Първи герой — отвърна Хеборик. — Соултейкън, спасил се от Избиването. Като Риландарас и Риктер, Толен и Денесмет. Нима не разбираш? Тези призрачни войници — те не са почитали Трийч! Не, техният бог на войната е бил от Седмината, които един ден стават Светите. Един от облиците на Дессимбелакис, нищо повече. Аз не съм нищо за тях, Кътър, но те няма да ме оставят на мира!

Кътър и Фелисин се присвиха от избухването му, но Сцилара се беше ухилила.

— Смешно ли ти е? — попита я той сърдито.

— Да. Виж се. Бил си жрец на Финир, а сега си жрец на Трийч. И двамата — богове на войната. Хеборик, колко лица според теб има богът на войната? Хиляда. А в старите векове? Десетки хиляди? Всяко проклето племе, старче. Все различни, но един и същ. — Запали лулата си, димът замъгли лицето й, и продължи: — Не бих се изненадала, ако всички богове са просто аспекти на един бог и цялата тази борба е просто доказателство, че този единствен бог е побъркан.

— Побъркан? — Хеборик се разтрепери. Усещаше как сърцето му блъска като някакъв освирепял демон на вратата на душата му.

— Или може би просто объркан. Всичките тези дърлещи се негови поклонници, всичките убедени, че тяхната версия е вярната. Представи си да приемаш молитви от десет милиона вярващи и нито един от тях не вярва в същото, в което вярва коленичилият до него. Представи си всичките Свещени книги, нито една от които не съвпада в нищо с другите, но всички настояват, че те са словото на единствения бог. Представи си две армии, които се унищожават взаимно, и двете — в името на същия този бог. Кой не би се побъркал от всичко това?

— Е — промълви Кътър в тишината, възцарила се след думите на Сцилара. — Чаят е готов.

Сивожаб клечеше на една плоска скала над тях и ги гледаше. Коремът му беше пълен, но пък дивата коза все още подритваше вътре. „Мрачно. Не се погаждат. Трагичен списък, повтарян апатично. Издута от дете прелест е измъчена от болки и дискомфорт. По-млада прелест се чувства стъписана, уплашена, самотна. Ала навярно ще отхвърли нежна утеха, предложена от обожаващ Сивожаб. Угрижен убиец обзет от нетърпение, а за какво — не знам. И ужасен жрец. Ах, какво злощастно съжителство! Каква нерадост! Отчаяние! Навярно мога да избълвам коза обратно, че да споделим въпросна чудесна храна. Чудесна, още ритаща храна. Айй, какво ужасно храносмилане!“

— Сивожаб! — подвикна отдолу Кътър. — Какво правиш там?

„Приятел Кътър. Дискомфорт. Разкаяние за рогата.“

Дотук, прецени Сеймар Дев, знаците на картата се бяха оказали точни. От трънлив пущинак до равнини, а сега — най-сетне — петна широколистна гора, разхвърляни между блатисти долчини и упорити останки от истинска степ. Два, може би три дни още път на север и щяха да стигнат леса.

Тази дива земя се делеше от пътуващи на малки дружини ловци на бедерини. Видели бяха такива дружини отдалече и се бяха натъквали на следи от биваци, но беше ясно, че дивите номади не държат да се срещат с тях. Едва ли беше изненадващо — Карса Орлонг беше достатъчно плашещ, яхнал своя джагски кон, с настръхналите оръжия и зацапаната с кръв бяла кожа, заметната на широките му рамене.

С наближаването на обраслите с трепетлика земи стадата бедерини се бяха пръснали на по-малки групи. Нямаше много смисъл в преселението на тези огромни зверове, доколкото Сеймар Дев можеше да прецени. Вярно, сухият горещ сезон беше към края си и нощите ставаха хладни, достатъчно, та листата на дърветата да станат ръждивочервени, но зимата на Седемте града изобщо не беше люта. Повече дъжд може би, макар че и той рядко стигаше навътре в сушата — в края на краищата Джаг Одан на юг си оставаше непроменен.

— Мисля, че това е някакъв древен спомен — каза тя.

— На мен по-скоро ми прилича на гора, жено — изсумтя Карса.

— Не, тези бедерини — големите изгърбени туловища ей там, под дърветата. Мисля, че някакъв древен инстинкт ги води на север в тези гори. От време, когато зимата е навявала сняг и вятър.

— Дъждовете ще направят тревата тучна, Сеймар Дев — отвърна теблорът. — Идват тук, за да трупат тлъстина.

— Това звучи доста разумно. Браво на ловците обаче.

Преди няколко дни бяха минали покрай място на голямо клане. Част от стадо бедерини беше заделена и подкарана към ръба на стръмна урва. Четири-пет дузини ловци се бяха събрали и сечаха месо, жените поддържаха огньовете за опушване и нанизваха на шишове едрите късове месо. Полудиви псета — по-скоро вълци, отколкото псета всъщност — подгониха Сеймар Дев и Карса, когато се доближиха прекалено, и тя видя, че са без кучешки зъби — сигурно им ги бяха извадили като малки, но те и така представляваха достатъчна заплаха и двамата предпочетоха да не се приближават повече.

Впечатлиха я тези диви племена, живеещи тук сред пущинаците. Подозираше, че нищо не се е променило за тях от хиляди години; о, железните оръжия и сечива бяха довели до някаква форма на търговия с по-цивилизованите народи на изток, но коне не използваха, което й се стори странно. Но пък впрягаха кучетата в шейни от два пръта. И използваха предимно кошове вместо делви от печена глина, което беше обяснимо, след като пътуваха пеш.

Тук-там самотни високи дървета се издигаха сред степта и всичките като че ли бяха средоточие на някакъв култ към духове, ако се съдеше по фетишите, навързани по клоните, еленовите рога и бедеринските черепи, набити в чаталите — някои бяха толкова стари, че дървото беше израснало около тях. И близо до дърветата — самотни стражи — винаги имаше гробище, издигнати дървени платформи и увити в кожа трупове на тях, и, разбира се, грачещите по клоните врани.

Карса и Сеймар избягваха да нарушават границите на тези свети места. Сеймар подозираше, че за теблора щяха да са добре дошли малко боеве, колкото да убият скуката от пътуването. Но въпреки цялата си войнственост Карса Орлонг се беше оказал добър спътник, макар и мълчалив и склонен към размисъл. Но каквото и да го терзаеше, нямаше нищо общо с нея, нито пък беше склонен да си го изкарва на нея — рядко и ценно качество сред мъжете.

— Мисля си — изведнъж каза той и я сепна.

— За какво, Карса Орлонг?

— Бедерините и онези ловци, в подножието на пропастта. Двеста мъртви бедерина най-малко, а те ги оголваха до кокал и след това варяха и кокалите. А ние ядем само зайци и от време на време — по някоя сърна. Мисля си, Сеймар Дев, че и ние трябва да си убием някой бедерин.

— Не се заблуждавай, Карса Орлонг. Много по-бързи са, отколкото изглеждат. И пъргави.

— Да, но са стадни животни.

— Какво от това?

— Мъжкарите ще се грижат повече да опазят десет женски и телетата им, отколкото за една женска, отделена от другите.

— Може би. И как смяташ да отделиш една? Само не забравяй, тази женска няма да е кротка — може да те събори с коня ти, ако й се удаде шанс. И после да те стъпче.

— Не аз трябва да се притеснявам от това. Ти трябва да се притесняваш, Сеймар Дев.

— Защо аз?

— Защото ти ще си стръвта, примамката. Тъй че гледай да си бърза и да си нащрек.

— Стръв? Чакай малко…

— Бърза и нащрек. За другото ще се погрижа аз.

— Не ми харесва това, Карса Орлонг. Всъщност съм си доволна със зайците и сърните.

— Аз обаче не съм. И искам кожа.

— За какво? Колко кожи смяташ да носиш?

— Намери ни някоя малка група животни — не се плашат от коня ти толкова, колкото от моя.

— Това е, защото джагските коне отвличат телета понякога. Така четох… някъде.

Теблорът се озъби, все едно беше много смешно.

Сеймар Дев въздъхна.

— Има едно малко стадо, ей там, напред и вляво — преместиха се от тази поляна, когато се приближихме.

— Добре. Като стигнем при следващата, искам да препуснеш към тях.

— Това ще привлече бика, Карса — колко очакваш да се доближа до тях?

— Достатъчно, за да те подгонят.

— Няма. Това няма да доведе до нищо…

— Женските ще се разбягат, жено. И от тях ще си избера жертва. Колко смяташ, че ще те гони бикът? Ще се обърне да си събере харема…

— И ще нападне теб.

— Стига приказки.

Запровираха се през тополи и трепетлика, конете газеха през високи до гърдите им храсталаци. Малко по-напред имаше друга поляна, издължена, тъмните туфи издаваха влагата отдолу. От другата страна, може би на четиридесет крачки, под клоните на дърветата се виждаха двадесетина тъмни изгърбени туловища.

— Тук е блатисто — отбеляза Сеймар Дев. — Може би да намерим друго…

— Препускай, Сеймар Дев.

Тя дръпна юздите на коня си.

— А ако не искам?

— Упорито дете. Ще те оставя тук, разбира се — бездруго само ме бавиш.

— Чувствата ми ли трябваше да нарани това, Карса Орлонг? Искаш да убиеш бедерин само за да си докажеш, че си по-добър от ловците. Без пропаст, без маскировка или огради, без глутницата полувълци, които да подкарат бедерините. Не, искаш да скочиш от коня си и да се сбориш с някой от тях, да го събориш на земята и да го удушиш, или може би да го запокитиш в някое дърво, или просто да го вдигнеш и да го въртиш, докато не умре от замайване. И смееш да ме наричаш мен дете? — Изсмя се. Защото знаеше много добре, че смехът ще го ужили.

Но никакъв гняв не помрачи лицето му, а очите му я изгледаха съвсем кротко. А след това й се усмихна.

— Гледай.

И излезе на поляната. Мастилено тъмна вода се плисна под копитата на джагския кон, звярът нададе някакво ръмжене и препусна в галоп към стадото. Бедерините се пръснаха с пращене на скършени храсти и клони. Два обаче се понесоха право срещу Карса.

Грешка, осъзна в този миг Сеймар Дев — допускането, че мъжкият е само един. Единият явно беше по-млад от другия, но и двете животни бяха огромни, с кървясали от ярост очи; водата кипна около тях, щом се понесоха срещу нападателя.

Хавок изведнъж свърна настрани, присвил предните си крака под корема, после се хвърли върху гърба на по-едрия бик. Но бедеринът се оказа по-бърз, изви се и надигна масивната си глава, за да прониже с рога корема на коня.

И този замах нагоре го уби, защото главата му се натъкна на върха на каменния меч на Карса и той се хлъзна в мозъка под основата на черепа и отсече по пътя си повечето от гръбнака.

Хавок скочи сред пръски тиня от другата страна на падащия звяр, далеч извън обхвата на втория мъжкар, който зави смайващо бързо и се втурна да догони Карса.

Воинът завъртя коня наляво, копитата заудряха в мократа земя и Хавок препусна покрай дърветата, подгонил няколко женски и телета, изскочили на поляната. Вторият бик ги догонваше бързо.

Кравите и телетата се пръснаха, една побягна в посока, различна от останалите. Хавок свърна след нея и след миг вече препускаше редом до подивялото животно. Зад тях вторият мъжкар се беше отдръпнал, за да пази другите женски, след това цялата група навлезе с трясък в гората.

Карса Орлонг се наведе на една страна, замахна с меча и посече животното в гръбнака, малко пред задницата.

Задните крака на женската се подвиха, затънаха в тинята.

Карса мина от лявата страна на женската, замахна и острието се вряза в сърцето й.

Животното рухна на една страна, изрита два пъти и замря.

Карса скочи от коня и без да се обръща, подвикна на Сеймар Дев:

— Направи бивак.

Тя го зяпна.

— Страхотно! Показа ми, че всъщност не съм нужна. Поне на теб. Какво сега? Очакваш да ти направя бивак, а след това, предполагам, и да ти помогна да изкормиш тая крава. Може би и да легна тази нощ под теб, за да се закръгли всичко?

Той вече беше извадил нож и клекна сред блатната вода до кравата.

— Ако искаш…

„Варварски кучи син… какво пък, не трябваше и да очаквам нещо друго, нали?“

— Добре де, все пак това месо ще ни трябва — в земята с камъни и езера на север оттук безспорно ще има дивеч, но не толкова обилен и много по-неуловим.

— Аз ще взема кожата на бика — рече Карса, докато срязваше корема на бедерина. Вътрешностите се изсипаха. Наоколо вече бръмчаха стотици насекоми. — Искаш ли кожата на кравата, Сеймар Дев?

— Защо не? Ако някой ледник падне отгоре ни, поне няма да замръзнем.

Той я погледна през рамо.

— Ледниците не падат, жено. Те пълзят.

— Зависи кой ги е направил, Карса Орлонг.

Той се озъби.

— Легендите за Джагът не ме впечатляват. Ледът винаги е бавно движеща се река.

— Ако вярваш в това, Карса Орлонг, значи знаеш много по-малко, отколкото си мислиш.

— Цял ден ли смяташ да седиш на този кон, жено?

— Докато намеря сухо място за бивака, да.

„Гледай, каза той. И преди го е казвал, нали? Някакъв племенен обичай има в това. Е, добре, гледах. Както и онзи дивак, дето се криеше в сенките, в другия край на поляната. Дано местните не се чувстват собственици на тези бедерини. Иначе приключенията ни ще са безкрайни и на Карса сигурно ще му хареса. Колкото до мен, най-вероятно ще съм мъртва, докато това не свърши.“

„Е, малко е късно за такива тревоги.“

А после се зачуди на колцина прежни спътници на Карса Орлонг са им минавали през главите подобни мисли. Преди теблорът отново да се окаже сам на пътя си.

Разядените зъбери на рида мятаха плетеница от сенки по скалната издатина малко по-долу, а в тези сенки пет чифта змийски очи се взираха надолу към виещата се стена прах по равнината. Търговски керван, седем фургона, две карети, двадесет души конна охрана. И три бойни кучета.

Доскоро бяха шест, но три бяха усетили миризмата на Дежим Небрал и нали си бяха глупави същества, спуснаха се да убият Т’ролбарала. Успели бяха да намерят д’айвърса и кръвта им сега пълнеше коремите на петте останали звяра.

Треллът беше зашеметил Дежим Небрал. Да прекърши един от вратовете му — това не беше по силите дори за Тартено… а един се беше опитал, преди много време. След това да довлече другия, да го хвърли през ръба на урвата, за да издъхне долу сред назъбените канари. Тази дързост беше… непростима. Изтощен и ранен, Дежим Небрал избяга от мястото на засадата и скита полуобезумял от гняв и болка, докато не се натъкна на дирята на този керван. Колко дни и нощи бяха изтекли, нямаше представа. Имаше го само глада, нуждата да се изцери — и тази неотменна потребност изпълваше ума на д’айвърса.

И ето, че спасението вече бе тук, пред Дежим Небрал. Достатъчно кръв, за да наплоди нови на мястото на онези, които бе загубил в засадата; може би достатъчно, за да сътвори и още един, осми.

Щеше да удари по здрач, в мига, в който керванът спреше за нощувка. Първо щеше да избие охраната, после останалите кучета, а накрая тлъстите слаби създания, возещи се в жалките си карети. Търговеца с неговия харем смълчани деца, оковани едно за друго и тътрещи се след каляската. Търговец в смъртна плът.

На Дежим Небрал почти му прилоша. Такива отвратителни същества бе имало и по време на Първата империя и покварата така и не беше изчезнала. Щом обаче наложеше властта си над тази земя, над осквернителите на плът щеше да се въздаде ново правосъдие. Дежим щеше да се храни първо с тях, а после — и с други престъпници: с убийците, с насилниците на безпомощните, с хвърлячите на камъни, с мъчителите на духа.

Създателят му беше замислил той и неговият вид да са стражите на Първата империя. Оттук — и смешението на кръв, за да е силно, богоподобно чувството за това съвършенство. Твърде силно, разбира се. Т’ролбарал нямаше да търпят властта на несъвършен господар. Не, щяха да властват те, защото само така можеше да се въздаде истинска справедливост.

Справедливост. И… разбира се… естествен глад. Нуждата ковеше свои закони и тези закони бяха неотменими. Щом наложеше своята власт, Дежим Небрал щеше да сътвори равновесие между двете господстващи сили в душата на д’айвърс, а ако смъртните глупци страдаха под бремето на тази справедливост — така да е. Заслужаваха истината за своята вяра. Заслужаваха острите като нокти ръбове на възхваляваните от самите тях достойнства. Достойнствата не бяха само думи, бяха оръжия. И беше повече от справедливо оръжията да се обърнат срещу своите владелци.

Сенките вече се спускаха от стръмнината тук, в завета на гаснещото слънце. Дежим Небрал ги последва надолу, пет чифта очи, един ум. И всичко това съсредоточено в едно, неумолимо едно.

Блажена касапница. Изумително червено, в чест на зловещия слънчев пламък.

Щом се понесе над равнината, чу лая на псетата.

Миг на жалост към тях. Колкото и глупави да бяха, разбираха необходимостта.

Беше голяма борба, но все пак успя да се смъкне, с много стонове, заради схванатите стави, от широкия гръб на мулето. И въпреки това нито капка не разля от драгоценното си ведро. Затананика си под нос някакво заклинание — беше забравил откъде го беше измъкнал от огромния том на „Свети песнопения“, а и важно ли беше всъщност? — понесе ведрото към сияещите тъпи усмивки на вълните на морето Рараку и навлезе сред нежно вихрещия се пясък и жадно тръпнещите тръстики.

Изведнъж спря.

Огледа се трескаво, подуши влажния въздух. Ново озъртане, очите му пробягваха отчаяно насам-натам, оглеждаха всяка сянка, ушите се вслушваха във всяко странно шумолене на тръстика и трънливи храсти. След това се наведе, клекна в плитчините и намокри опърпания си халат.

Сладки, стоплени от слънцето води.

Последно недоверчиво озъртане на всички страни — повечко предпазливост никога не вреди, — след което тържествуващ и доволен топна ведрото в морето.

И загледа с блеснали очи как десетките малки рибки се разбягаха във всички посоки. Е, не точно се разбягаха, поседяха си по-скоро на място известно време, сякаш стъписани от свободата. Или навярно беше някакъв временен шок от промяната в температурата или от множеството невиждани богатства, с които щяха да се тъпчат, за да станат тлъсти, гладки и изпълнени с блажена енергия.

Първата риба в морето Рараку.

След това Искарал Пъст се изправи и захвърли ведрото.

— Стягай си гърба, муле! Сега ще скоча и ще те възседна, о, да, и не ми се изненадвай, като изведнъж се усетиш, че препускаш в галоп — о, повярвай ми, муле, знаеш ти как да препускаш в галоп, край вече на онова тъпо подрусване в тръс, дето ми разклати горките зъби! О, не, ние с теб ще сме като вятъра! Не някакъв си вял, полъхващ на пресекулки ветрец, а силен, бурен вятър, гръмовен вихър, който препуска през целия свят по дирята на нашата небивала скорост, ох, как ще се размазват копитцата ти в очите на всички!

Стигна до мулето и скочи във въздуха.

А то стреснато се дръпна встрани.

Искарал Пъст изврещя и изпъшка, щом тупна на земята и се изтъркаля в прахта и камънаците, мокрите пешове на халата тежко изплющяха и пръснаха пясък, а мулето изтича на безопасно разстояние, обърна се да изгледа господаря си и примига с дългите си ресници.

— Отвращаваш ме, животно! И се обзалагам, че мисълта е взаимна при това! Но дори да си мислиш това, какво пък, ще се съглася с теб! Напук! Ще ти хареса ли това, ужасно същество такова? — Върховният жрец на Сянка се надигна и изтупа пясъка от халата си. — То си мисли, че ще го ударя. Ще го прасна с някоя дебела тояга. Глупаво муле. О, не, аз съм много по-хитър. Ще го изненадам с доброта… докато не се успокои и не приспя цялата му бдителност, и тогава… ха! Ще го фрасна по муцуната! Няма ли да се изненада! Никое муле не може да се мери по ум с мене. О, да, много са се опитвали и почти всички са се проваляли!

Докара добродушна усмивка на сбръчканото си лице и бавно се приближи към мулето.

— Трябва да препуснем — замърмори му кротко, — двамата с теб. Да бързаме, приятелю, че да не закъснеем много, никак няма да е добре, ако закъснеем много. — Спря на ръка разстояние от юздите, провиснали под главата на мулето, и срещна очите му. — Охо, миличкият ми слуга, виждам злост в този тъй кротък поглед, нали? Искаш да ме ухапеш. Колко лошо. Аз съм единственият наоколо, който може да хапе. — Сграбчи юздите, като едва избегна щракналите зъби, и непохватно се покатери на широкия гладък мулешки гръб.

Двайсет крачки от брега — и светът около тях се раздвижи, сля се в мътна вихрушка от сенки, затварящи се от всички страни. Искарал Пъст кривна глава, подсмихна се и доволно се отпусна.

Стотина мига след като Върховният жрец на Сянка се скри в своя лабиринт, една трътлеста чорлава далхонийска жена изпълзя от храстите. Мъкнеше голямо буре за ейл. Пълно беше обаче с вода, не с ейл.

Запъхтяна, Могора с мъка довлече бурето в плитчините. Наклони го на една страна и с почти беззъба усмивка на сбръчканото лице загледа как няколкото малки акули се хлъзнаха като змии в морето Рараку.

После изрита бурето настрана и изгази от водата. От устата й се изтръгна кикот. С няколко бързи жеста тя отвори лабиринт и се гмурна в него.

Като диплеше сянка след сянка, Искарал Пъст бързо остави зад себе си двадесетина левги. Наполовина виждаше, наполовина — усещаше пустинята, хаотичните гънки на деретата и каньоните, през които минаваше, но всичко това не го интересуваше много, докато, след почти цял ден пътуване, не зърна пет лъскави фигури да прекосяват долината напред и вляво от него.

Спря мулето, присви очи и се вгледа. Нападаха нечий керван.

— Нагли палета — измърмори той и заби пети в хълбоците на мулето. — Атака, казвам! Атака, дебел муден кучи сине!

Мулето затича надолу по склона с гръмък рев.

Чуха го и извърнаха глави. Като един. И петимата Т’ролбарал се спуснаха срещу Искарал Пъст.

Ревът на мулето се извиси до кресчендо.

Д’айвърс се развърнаха и безшумно се понесоха над земята. Ярост и жажда за кръв изригнаха пред тях в почти видима, извита в дъга вълна, силата запращя и замята искри между лабиринта на Сянка и отвъдния свят.

Зверовете от двете страни възвиха, за да заобиколят във фланг, а трите в центъра се разредиха, за да връхлетят заедно.

Искарал Пъст едва успя да се съсредоточи, толкова силно се друсаше и подскачаше на гърба на мулето. Щом Т’ролбарал се доближиха на тридесетина крачки, мулето изведнъж закова на място. А Върховният жрец на Сянка изхвърча напред, през главата на животното. Присви се, превъртя се на кълбо и тупна на гръб сред пръсналия се чакъл и прах.

Първото същество скочи, изпънало ноктести ръце, прелетя във въздуха и се приземи там, където беше паднал Искарал Пъст… и разбра, че го няма. Вторият и третият звяр за миг се объркаха, щом плячката им изчезна, след това усетиха присъствието му отстрани. Рязко извърнаха глави, но се оказа късно, магическата вълна се стовари върху тях. Изкованата от Сянка сила изпращя като мълния и съществата изфучаха във въздуха, след тях се размазаха мъгливи облаци кръв. Паднаха на земята на петнайсетина крачки и се загърчиха.

Двата д’айвърс по фланговете нападнаха. И щом Искарал Пъст изчезна, се блъснаха, гърдите им изтътнаха като гръм, зъби и нокти се забиха в кожите. Отдръпнаха се един от друг, засъскаха и заръмжаха.

Появил се отново зад Т’ролбарал, Искарал Пъст отприщи нова вълна от магия, видя я как порази и петте звяра поред, видя как се плисна кръв и телата се затъркаляха, заритаха в паника, докато магията заплиташе около тях искрящи мрежи. Камъни заподскачаха и се разхвърчаха по земята, пясък заизригва на гейзери и навсякъде се разхвърча кръв.

Т’ролбарал изчезнаха, изхвърлени от лабиринта на Сянка — навън в света, и се пръснаха, забравили напълно за кервана, паниката стискаше гърлата им в невидимите си ръце.

Върховният жрец на Сянка изтупа прахта от дрехите си и се приближи до заковалото се на място муле.

— То пък и от теб една помощ! Можехме вече да сме ги избили до един, но не, о, ти си уморен от тичане. Който си е въобразил, че мулетата заслужават четири крака, е бил идиот! Ти си съвсем безполезен! Ба! — Млъкна и вдигна пръст пред сбръчканите си устни. — Но чакай, ами ако наистина се бяха ядосали? Ако бяха решили да се бият докрай? Тогава какво? Щяхме да я оплескаме тогава, о, и още как. Не, по-добре да ги оставим някой друг да се оправя с тях. Не бива да се разсейвам. Представи си обаче! Да предизвикат Върховния жрец на Сянка в целите Седем града! По-тъпи са от котки тия Т’ролбарал. Капка съчувствие не изпитвам.

Качи се отново на гърба на мулето.

— Е, все пак беше забавно, нали? Тъпо муле. Май ще хапнем мулешко на вечеря този път, какво мислиш? Идва часът на сетната саможертва за теб, а? Какво мислиш? Уф, на кой му пука какво мислиш. Е, а сега накъде? Слава на боговете, че един от нас поне знае накъде да вървим. Натам, муле, и бързо. Бегом, проклето да си, бегом!

Искарал Пъст заобиколи кервана — кучетата още лаеха — и отново задипли сенките.

Когато стигнаха крайната си цел, светът извън лабиринта вече бе потънал във вечерен сумрак.

Сред нападалите камънаци подскачаха лешояди и се трупаха около една цепнатина, но не можеха или все още не искаха да пропълзят надолу. Единият ръб на пукнатината беше зацапан с изсъхнала кръв, а сред камънаците отстрани се виждаха останки от мъртъв звяр — беше изкълван от лешоядите, но не беше трудно да се разпознае. Един от Т’ролбарал.

Лешоядите изразиха хорово възмущението си, щом Върховният жрец на Сянка слезе и се приближи. Като ръсеше злобни проклятия, той разгони грозните като Могора същества и се вмъкна в цепнатината. Миришеше на кръв и гниеща плът.

На малко повече от един човешки бой надолу цепнатината се стесни и той видя заклещено тяло. Провря се до него и опря длан на широкото рамо, но по-настрана от явно натрошената ръка.

— От колко дни, приятелю? Ах, само Трелл може да преживее това. Първо ще трябва да те измъкнем оттук, а за това си имам здраво вярно муле. А после — е, после ще видим, нали?

Нито беше чак толкова здраво, нито особено вярно, а и неохотата му да съдейства забави значително работата с ваденето на Маппо Рънт, така че вече съвсем се беше стъмнило, когато Искарал Пъст издърпа трелла от цепнатината и го извлече на равния откос пясък.

Двете лоши счупвания в лявата ръка бяха най-малкото от ужасните наранявания на грамадния Трелл. Счупени бяха и двата крака, а единият ръб на цепнатината беше отпрал парче кожа и плът от гърба на Маппо — оголеното месо вече гъмжеше от личинки, а провисналата тъкан явно не можеше да се изцери, посивяла в средата и почерняла и замирисала на гнило по краищата. Искарал Пъст я отряза и я хвърли в пукнатината.

След това се наведе и се вслуша в дишането на трелла. Плитко, но бавно — още ден без грижи и щеше да е умрял. Но и с грижи можеше да умре.

— Билки, приятелю — заговори Висшият жрец, щом почна да почиства раните. — И мазила на Висшия Денъл, еликсири, отвари, мехлеми, лапи… дали не забравих нещо? Не, мисля, че не. Вътрешни рани, о, да, счупени ребра, цялата тази страна. Толкова вътрешно кървене, но явно недостатъчно да те убие на място. Забележително. Ти си почти толкова инат, колкото слугата ми тук. — Вдигна глава. — Ей, звяр, бързо да вдигнеш шатрата и да ни напалиш огън! Направи го и може и да те нахраня, а ако не, хи-хи, да се нахраня с теб…

— Идиото с идиото! — Викът проехтя в тъмното от едната му страна и след миг Могора се появи от сумрака.

„Сумракът, да, това обяснява всичко.“

— Какво правиш тук, дърто?

— Спасявам Маппо, разбира се.

— Какво? Аз вече го спасих!

— От тебе го спасявам! — Тя се дотътри до него. — Каква е тая стъкленица в ръката ти? Това е отрова от паралт! Проклет идиот, ще го убиеш с това! След всичко, което е изтърпял!

— Паралт ли? Вярно, жено, паралт е. Ти дойде и се канех да го изпия.

— Видях, че се справи с оня Т’ролбарал, Искарал Пъст.

— Видя? — Замълча и наведе глава. — Обожанието й вече е пълно! Как би могла да не ме обожава? Аз съм си вече почти за обожание. Тя затова ме е последвала чак дотук. Не може да ми се нарадва. Все едно и също с всички — просто не могат да ми се нарадват…

— Най-могъщият Върховен жрец на Сянка — прекъсна го Могора, докато вадеше разни целебни мазила от торбата си, — не може да оцелее без добра жена до него. Като си нямаш добра, имаш си мене, тъй че свиквай, магьоснико. Хайде, дръпни се, че да мога да се погрижа за този беден окаян Трелл.

Искарал Пъст се дръпна.

— И сега какво да правя аз? Безполезен ме направи, жено!

— Това е лесно, мъжо. Вдигни бивака.

— Вече казах на мулето да го направи.

— То е муле, идиот такъв… — Думите й бързо заглъхнаха, щом забеляза мигащата светлина от огън от едната страна. Обърна се и огледа голямата платнена шатра, опитно изпъната, и ограденото с камъни огнище, на което под триногата вече вреше котле с вода. Мулето стоеше наблизо и зобеше от торбата си овеса. Могора се намръщи, поклати глава и се върна към работата си. — Погрижи се за чая тогаз. Да си полезен.

— Аз бях полезен! Докато не дойде ти и не обърка всичко! Най-могъщият Върховен жрец в Седемте града няма нужда от жена! Всъщност това е най-малкото, което му трябва!

— Ти не можеш един забрал нокът да изцериш, Искарал Пъст. Този Трелл има черна отрова в жилите. Ще ни трябва повече от Висш Денъл за това…

— О, пак се почна! Вещерските ти глупости. Висшият Денъл ще надвие черната отрова…

— Сигурно, но мъртвата плът ще си остане мъртва, ще е сакат, полупобъркан, сърцата му ще отслабнат. — Замълча и го изгледа навъсено. — Сенкотрон те прати да го намериш, нали? Защо?

Искарал Пъст се усмихна мило.

— О, сега пък ми е подозрителна, нали? Но няма да й кажа нищо. Само намек, най-скромният намек за огромните ми знания. О, да, познавам аз ума на скъпия ми бог — извратен, хаотичен, лукав ум, и още как. Всъщност толкова много знам, че думи нямам — ха, виж я само как подозрително е присвила тези черни оченца като бръмбари, все едно смее да е наясно за дълбокото ми невежество по всички неща, свързани с моя прескъп видиотен бог. Смее и се кани открито да ме предизвика. И аз да рухна пред този удар, разбира се. — Замълча, усмихна се мило, разпери ръце и каза: — Скъпа ми Могора, Върховният жрец на Сянка трябва да има своите тайни, скрити дори от жена му, уви. Ето защо те моля да не ме притискаш по този въпрос, че да не те сполети капризният гняв на Сенкотрон…

— Ти си пълен глупак, Искарал Пъст.

— Нека да си мисли така — рече той и придружи думите си с кикот. — Ето, че ще се чуди защо съм се изсмял — не, не изсмял, а изкикотил, което, общо взето, е още по-притеснително. В смисъл, прозвуча като кикот, тъй че трябваше да е било, макар да го опитвам или чувам за пръв път, между другото. Докато едно кискане, е, щеше да е друго. Обаче не съм достатъчно дебел за кискане, уви. Понякога ме е яд…

— Иди седни там до огъня на мулето ти — рече Могора. — Трябва да си подготвя ритуала.

— Виж как я притесни кикотенето ми! Разбира се, скъпа моя, иди си поиграй с твоето малко ритуалче, мила. Аз пък ще направя чай за мен и мулето ми.

Стоплен от пламъците и чая от трялб, Искарал Пъст загледа — доколкото можеше да види нещо в тъмното — как Могора се захвана за работа. Първо събра разни камъни, повечето остри, и ги нареди по пясъка в елипса около изпруженото тяло на трелла. След това почна да пикае върху камъните, правеше го с необичайно полурачешко, полупатешко клатушкане, широко разкрачена; движеше се обратно на часовниковата стрелка, докато не стигна там, откъдето беше тръгнала. Искарал се възхити на върховния контрол над мускулите, да не говорим за обема, с който Могора явно разполагаше. През последните няколко години собствените му усилия с уринирането се натъкваха на съмнителен успех, а напоследък самото започване и спиране като че ли се превръщаше във върховно изпитание за вътрешностите му.

Задоволена от пишкането си, Могора почна да скубе косми от главата си. Нямаше много, а онези, които подбираше, като че ли все се оказваха с толкова дълбок корен, че Искарал очакваше да си съдере скалпа с всяко дръпване. Очакването му обаче да види нещо такова му донесе само разочарование, след като, със седем дълги сиви косъма в едната ръка, Могора пристъпи в елипсата и се разкрачи над трелла. Замърмори нещо вещерско и хвърли космите в мастилената чернилка над главата си.

Инстинктът привлече погледа на Искарал нагоре след сребристите косми и той дори малко се притесни, като видя, че звездите горе изчезнаха. Докато далече ниско над хоризонта си оставаха ярки и светли.

— Богове, жено! Какво направи?

Без да му обръща внимание, тя излезе от елипсата и започна да пее на Женския език, който, разбира се, беше неразбираем за ушите на Искарал. Също както Мъжкия език — който Могора наричаше дуднене — беше напълно непонятен за нея. Причината за това бе, Искарал Пъст го знаеше, че Мъжкият език наистина беше дуднене, измислен специално за да обърква жените. „Факт е, че мъжете нямат нужда от език, но жените имат. Ние си имаме пениси в края на краищата. На кого му трябват думи, щом си има пенис? Докато при жените има две цици, което подканва към разговор, точно както един добър задник предлага съвършена целенасоченост, нещо, което знае всеки мъж.“

„Какво му е сбъркано на света? Попиташ някой мъж и той ти рече: «Не ме питай.» Попиташ жена и ще си умрял от старост, преди да е свършила. Ха. Ха-ха.“

Странни ефирни нишки започнаха да се спускат над тялото на трелла.

— Какво са това? — попита той. После се сепна, щом една го забърса по челото, и видя, че е паешка коприна и че в единия й край има паяк, дребен колкото кърлеж. Погледна разтревожено към небето. — Паяци ли има там горе? Що за лудост е това? Какво търсят горе?

— Млъкни.

— Отговори ми!

— Небето е пълно с паяци, мъжо. Носят се на ветровете. Вече ти отговорих, тъй че я затвори тая твоя уста, да не пратя няколко хиляди от сестрите ми в нея.

Зъбите му изщракаха и той седна до огнището. „Горете, гадни твари. Горете!“

Нишките паяжина вече покриваха трелла. Хиляди — десетки, стотици хиляди… паяците увиваха цялото тяло на Маппо Рънт.

— А сега — заяви Могора — е време за луната.

Чернилката в небето изчезна сред внезапно лумналата сребриста светлина. Искарал Пъст изпищя и падна по гръб — толкова стъписваща беше метаморфозата, и се озова зяпнал право нагоре в огромна пълна луна, надвиснала толкова ниско, че сякаш можеше да я докосне. Ако посмее. Не посмя.

— Ти си смъкнала луната! Луда ли си? Тя ще ни смачка!

— О, я стига. Само изглежда така — е, може и да съм я дръпнала малко — но ти казах, че това е сериозен ритуал, нали?

— Какво си направила с луната?!

Тя изграчи с налудничав смях.

— Това е просто малкото ми ритуалче, скъпи. Харесва ли ти?

— Накарай я да се махне!

— Уплашен ли си ми? Би трябвало! Аз съм жена! Вещица! Тъй че защо просто не си завлечеш мършавия задник в онази шатра и да си траеш там, скъпи ми съпруже? Това тук е истинска сила, истинска магия!

— Не е! В смисъл, това не е вещерска магия, нито далхонийска — не знам какво е това…

— Прав си. Не знаеш. Хайде, бъди добро момченце и си лягай да спиш, Искарал Пъст, докато се мъча да спася жалкия живот на този трелл.

Искарал помисли да възрази, но се отказа. Вмъкна се в шатрата.

А отвън се чу:

— Ти ли дуднеш така, Искарал?

„О, я млъкни!“

Лостара Юил отвори очи.

До каменен сводест портал с гръб към нея стоеше загърната в сиво наметало фигура. Грубо иззидани стени, оформящи кръгла камера, и Лостара — положена върху олтар в центъра. Пред фигурата струеше лунна светлина и като че ли се хлъзгаше видимо. Сякаш луната отвън се спускаше от небето.

— Какво… — понечи да попита тя, но се закашля неудържимо, защото рязка болка прониза дробовете й. Съвзе се, примига да махне сълзите от очите си, огледа се отново.

Той вече се беше обърнал към нея.

„Танцьорът на Сянка. Богът. Котильон.“

Сякаш в отговор на първоначалния й въпрос, той заговори:

— Не знам. Някакво дръзко чародейство, някъде сред пустинята. Лунната светлина беше… открадната. Признавам, че никога не бях виждал такова нещо.

Докато го изричаше, спомените на Лостара се върнаха на порой. Ю’Гатан. Огньове навсякъде. Изпепеляващ зной. Жестоки изгаряния — о, как крещеше от болка плътта й…

— Какво… какво е станало с мен?

— А, това ли имаше предвид? Моите извинения, Лостара Юил. Е, с две думи, измъкнах те от пожара. Вярно, рядкост е един бог да се намеси, но Т’рисс първа изрита вратата…

— Т’рисс?

— Кралицата на сънищата. Създаде прецедента. Повечето ти дрехи бяха изгорели — извинявам се, ако новите се окажат не по твоя вкус.

Тя погледна грубата тъкан, покриваща тялото й.

— Риза на послушница — каза Котильон. — Ти си в храм на Рашан, таен. Изоставен с въстанието, мисля. Намираме се на левга и половина от доскорошния Ю’Гатан, на около четиридесет разтега северно от пътя за Сотка. Храмът е добре прикрит. — Махна с облечената си в ръкавица ръка към арката. — Това е единственият изход и вход.

— Защо… защо си ме спасил?

Той се поколеба.

— Ще дойде време, Лостара Юил, когато ще се изправиш пред избор. Ужасен избор.

— Какъв избор?

Тоя я изгледа за миг, после попита:

— Колко дълбоки са чувствата ти към Перла?

Тя се сепна. После сви рамене.

— Моментно увлечение. Мина, за щастие. Освен това напоследък той е неприятна компания.

— Това мога да го разбера — отвърна Котильон малко загадъчно. — Ти ще трябва да избираш, Лостара Юил, между своята вярност към адюнктата… и всичко, което представлява Перла.

— Между адюнктата и императрицата? Но това е безсмислено…

Той вдигна ръка да я прекъсне.

— Не си длъжна да решаваш веднага, Лостара. Всъщност бих те посъветвал да не бързаш. Засега те моля само да обмислиш въпроса.

— Какво става? Какво знаеш, Котильон? Да не би да замисляш отмъщение срещу Ласийн?

Той повдигна вежди.

— Не, нищо такова няма. Всъщност аз не съм пряко замесен в този… ъъ, проблем. Поне засега. Истината е, че само предвиждам определени неща, някои от които може и да се случат, други — не. — Извърна отново лице към арката. — До олтара има храна. Изчакай до съмване и тогава излез. Долу на пътя. Там ще намериш… приятни спътници. Версията ти е следната: успяла си някак да излезеш от града, след това, заслепена от пушека, си се спънала, ударила си си главата и си загубила съзнание. Когато си се свестила, Четиринадесета вече си е била отишла. Паметта ти е разстроена, разбира се.

— Така си е, Котильон.

Той се подсмихна.

— Боиш се, че вече си ми длъжница, Лостара Юил. И че един ден ще дойда при теб и ще поискам да си платиш дълга.

— Не правят ли точно така боговете?

— Някои от тях. Но виждаш ли, Лостара Юил, това, което направих за теб преди четири дни в Ю’Гатан, беше моето отплащане, за дълг, който ти дължах.

— Какъв дълг?

Около Котильон вече се трупаха сенки и тя едва успя да чуе отговора му:

— Забравяш. Веднъж те гледах как танцуваш…

След което изчезна.

А след него се изсипа лунна светлина, като живак.

Тихо похъркване откъм шатрата. Могора седеше на един плосък камък на пет крачки от тлеещия огън. Ако се беше събудил, Искарал Пъст щеше да въздъхне облекчено. Луната се беше върнала на мястото си. Не че я беше местила всъщност. Това вече щеше да е доста трудно, а и щеше да привлече твърде много внимание. Но беше извлякла от силата й, малко, за миг, достатъчно, за да предизвика по-дълбокото изцеряване, от което имаше нужда треллът.

Някой пристъпи от сенките. Бавно обиколи в кръг отпуснатия в сън Маппо, после спря и я погледна.

Тя се навъси, рязко кимна към шатрата.

— Искарал Пъст ви е Магът на Върховен дом Сянка.

— Впечатляващо лечение, Могора — отбеляза Котильон. — Ти естествено разбираш, че тази дарба може всъщност да е проклятие, нали?

— Ти прати Пъст тук да го намери!

— Сенкотрон всъщност, не аз. По тази причина не мога да кажа дали милостта се брои за нещо.

Могора отново хвърли поглед към шатрата.

— Маг… Този бъбрив идиот!

Котильон се втренчи в нея и след малко рече:

— А ти си на Ардата, нали?

И тя се разсипа на купчина паяци.

Богът погледа как побягнаха да се скрият във всяка дупка и цепнатина — след няколко мига ги нямаше. Въздъхна, огледа за последен път наоколо, срещна за миг кротките очи на мулето и изчезна сред вихрушка от сенки.

10.

Когато само мрак познаваше денят

и вятър като просяк ням размесваше звезди и прах

в забравените езера под старата, все още

читава стена, където белите реки

от пясък сипеха зърна в незримото,

и всеки миг основи ще се люшнат с хоризонта,

там се намерих сред приятели

и леко беше краткото сбогуване.

„Умиращият войник“

Фишер кел Тат

Излязоха от лабиринта сред воня на пушек и пепелища, а пред тях, в усилващата се светлина на зората, се очерта разрушен град. Тримата постояха дълго неподвижни, смълчани, всеки се мъчеше да побере гледката в ума си.

Сторми заговори пръв.

— Все едно Имперският лабиринт се е излял тука.

Пепел и душен въздух, светлината — вяла и апатична. Калам не се изненада от наблюдението на десантчика. Тъкмо бяха напуснали място на смърт и пустош, за да се озоват на друго като него.

— Обаче още си личи кой град е — каза убиецът. — Ю’Гатан.

Сторми се изкашля и изплю храчката.

— Ега ти обсадата.

— Армията е продължила — отбеляза Бързия Бен. — На запад.

Сторми изсумтя и посочи.

— Виж онзи пролом в стената. Морантски муниции, цял проклет фургон според мен.

През пролома беше изтекла гъста река, вече застинала — блестеше на утринната светлина. Стопено стъкло и метали. Тук се беше разразил истински огнен щорм, осъзна Калам. Поредната злочестина, сполетяла Ю’Гатан. Сапьорите ли бяха направили това?

— Зехтин — каза изведнъж Бързия Бен. — Реколтата зехтин е била прибрана в града. — Помълча и добави: — Нещо ме кара да се чудя дали е било случайна злополука.

Калам погледна накриво магьосника.

— Малко крайно изглежда, Бързак. А и според това, което съм чувал за Леоман, той не е от хората, които ще си жертват живота току-така.

— Ако се е задържал дълго.

— Понесли сме загуби тук — каза Сторми. — Ей там, под пепелта, има гробна могила. Ужасно е голяма, освен ако не са погребали и бунтовници.

— За тях правим отделни ями — подхвърли Калам, макар много добре да знаеше, че и Сторми го знае. Нищо тук не изглеждаше добре, но и тримата не изпитваха охота да го признаят. Не и на глас. — Дирята изглежда отпреди няколко дни поне. Трябва да догоним Четиринайсета.

— Първо да го обиколим това — отвърна Бързия Бен, премрежил очи към разрушения град. — Има нещо… утайка някаква… не знам. Само…

— Стабилен аргумент от устата на Върховния маг — каза Сторми. — Убеди ме.

Калам отново погледна гробната могила и се зачуди колко ли от приятелите му лежат затрупани под тази пръст, неподвижни сред вечния мрак, и личинките и червеите вече са се заловили да отнемат всичко, което ги бе правило неповторими. Не беше от най-приятните мисли, но ако той не постоеше тук да им отдели още няколко мига размисъл, кой друг щеше да го направи?

По пътното платно и равното край пътя се въргаляха овъглени отломки. Колове на шатри все още държаха на място изгорели дрипи платно, а в един изкоп оттатък завоя към някогашната градска порта бяха хвърлени десетина подути конски трупа, краката стърчаха като костеливи клони сред облаци жужащи мухи. Воня на изгорял леш бе надвиснала в неподвижния въздух.

Апсалар спря и бавно огледа опустошението. А после очите й уловиха движение на двеста крачки напред и вляво. Отпусна се в седлото, щом позна походката и жестовете на две от трите фигури, запътили се към останките на Ю’Гатан. Телораст и Кърдъл изприпкаха от двете страни на коня й.

— Ужасна вест, Не-Апсалар! — извика Телораст. — Очакват ни трима ужасни мъже, ако продължим в тази посока. Ако си решила да ги унищожиш, добре, чудесно. Желаем ти успех. Иначе предлагам да бягаме. Веднага.

— Аз съм съгласна — добави Кърдъл и закима, ситнеше нервно на място с щръкнала във въздуха опашка.

Конят вдигна копито и двата скелета побягнаха — знаеха вече, че прекалената близост до животното е опасна.

— Познавам двама от тях — каза Апсалар. — Освен това вече ни видяха. — Смуши коня и бавно го подкара напред към мага, спътника му убиец и малазанския войник, които вече бяха сменили посоката и се приближаваха с отмерени крачки.

— Те ще ни унищожат! — изсъска Телораст. — Сигурна съм… о, този маг, никак не е добър той, никак…

Двете същества побягнаха да се скрият.

Унищожение. Тази възможност съществуваше, призна си Апсалар, предвид нещата, които бе преживяла с Бързия Бен и Калам Мекхар. Но пък, от друга страна, те бяха знаели, че е обсебена, а и след това беше пътувала месеци наред с Калам, първо през Долината на Търсача, от Даруджистан и чак до Ерлитан, и през това пътуване не се беше случило нищо неприятно. Това донякъде й внуши успокоение, докато ги чакаше да се приближат.

Калам заговори пръв:

— Малко неща на този свят са смислени, Апсалар.

Тя сви рамене.

— Всеки от нас си има своите пътувания, Калам Мекхар. Колкото до мен, не съм особено изненадана, че пътищата ни се събират пак.

— Виж, това твърдение е обезпокоително — каза Бързия Бен. — Освен ако не си тук, за да удовлетвориш жаждата на Сенкотрон за възмездие, не виждам никаква възможна причина пътищата ни да се съберат. Не и тук. Не и точно сега. Мен със сигурност нито ме дърпа, нито ме подбутва някой заговорничещ бог…

— Аурата на Гуглата те е обкръжила, Бързи Бен — заяви Апсалар — наблюдение, което явно стъписа Калам и войника. — Такава утайка идва само от дълги беседи с Бога на Смъртта, така че, макар и да държиш, че си свободен, навярно мотивите за това, което правиш и къде избираш да отидеш, не са чак толкова чисто твои, колкото би искал да вярват другите. Или колкото сам би искал да вярваш, впрочем. — Погледът й се плъзна към Калам. — Докато убиецът е почувствал присъствието на Котильон, и то едва наскоро. А колкото до фаларийския войник, неговият дух е обвързан с един Т’лан Имасс. И тъй — огън, сянка й смърт, събрани наедно, докато силите и боговете на тези сили намерят съюз срещу един-единствен враг. Все пак се чувствам длъжна да ви предупредя — този враг вече не е единствен и навярно никога не е бил. А сегашните съюзи може да не удържат.

— Защо ли нещо във всичко това не ми харесва? — каза Бързия Бен.

— Може би защото усещаш желанието ми, Бързак — което едва сдържам — да натреса юмрука си в лицето ти — изръмжа му Калам.

Богът на Смъртта? Какво, в името на Бездната, все пак се случи в Черен Корал?

— Целесъобразност! — сряза го чародеят, без да откъсва очи от Апсалар. — Това се случи. В цялата онази проклета война срещу Панион Домин. Трябваше да е очевидно от самото начало — съюзът на Дужек с Каладън Бруд беше само първото колосално нарушение на правилата.

— Значи сега работиш за Гуглата?

— Мноого студено, Калам. За да разширим каламбура, Гуглата знае, той работеше за мен.

— Нима? А сега?

— А сега… — Кимна към Апсалар. — Както казва тя, боговете са във война. — Сви рамене, но жестът му бе някак притеснен. — Трябва да разбера двете страни, Калам. Трябва да задам въпроси. Трябват ми отговори.

— И Гуглата ли ти ги осигурява?

Погледът, който Бен хвърли на убиеца, беше почти колеблив.

— Бавно.

— А Гуглата какво получава от тебе?

Магьосникът настръхна.

— Опитвал ли си се някога да извиеш ръката на мъртвец? Не става. — Ядосаният му поглед се измести от Калам към Апсалар. — Слушай. Помниш ли онези игри, които играеха Хедж и Фид? С Драконовата колода? Идиотска работа, но не това е важното. Важното е, че те измисляха правилата в движение, и точно това правя аз сега, разбрано? Богове, дори един гений като мен си има граници.

Фаларийският войник изсумтя и оголи зъби. Магьосникът пристъпи срещу него.

— Стига, Сторми! Ти и твоят проклет каменен меч! — Махна побеснял към руините на Ю’Гатан. — На хубаво ли ти мирише това?

— Още по-хубаво ще ми замирише Върховният маг на адюнктата, насечен на парчета и поднесен в яхния на Качулатия. — Посегна към имасския меч и се ухили още по-широко. — И аз съм точно подходящият да го направи…

— Хайде, успокойте се и двамата — каза Калам. — Добре, Апсалар, всички сме тук, и това е повече от странно, но не толкова странно, колкото може би трябва да е. Все едно. — Обхвана с широк жест себе си, Бързия Бен и Сторми. — Тримата се връщаме при Четиринадесета армия. Или ще се върнем, след като обиколим града и Бързака се увери, че е толкова мъртъв, колкото изглежда…

— О, мъртъв е — каза магьосникът. — Все пак ще обиколим руините. — Посочи с пръст Апсалар. — Колкото до теб, не пътуваш сама, нали? Къде се крият? И какво са те? Домашни любимци?

— Можеш да ги наречеш така.

— Къде се крият? — настоя той.

— Не знам. Някъде наблизо. Те са… боязливи. — И нищо повече не добави, доволна от намръщената физиономия на мага.

— Накъде отиваш, Апсалар? — попита Калам.

Тя повдигна вежда.

— Ами, с вас, разбира се.

Не й беше трудно да забележи, че това не ги зарадва, но поне не възразиха. Колкото до нея, това бе идеалният завършек на тази част от пътуването й. Защото съвпадаше с най-неотложната задача — крайната цел за убийство. Единствената, която не можеше да бъде пренебрегната.

Винаги беше знаела, че Котильон е изключително коварен кучи син.

— Е, добре — каза сержант Хелиан, — кой от вас двамата иска да е новият ми ефрейтор?

Тъчи и Бретлес се спогледаха.

— Какво? — попита Тъчи. — Ние? Но ти вече си имаш Балгрид и Тавос Понд. Или даже…

— Това е моето ново отделение и аз решавам тези неща. — Изгледа с присвити очи останалите войници. — Балгрид е маг. Както и Тавос Понд. — Намръщи се и на двамата. — Не обичам магове, винаги изчезват точно когато искаш да ги попиташ нещо. — Погледът й се плъзна по последните двама. — Мейби е сапьор и това говори достатъчно, а Лютс е лечителят ни. Така остават… — Хелиан отново се обърна към близнаците. — Само вие двамата.

— Чудесно — каза Тъчи. — Аз ще съм ефрейтор.

— Почакай — намеси се Бретлес. — Аз искам да съм ефрейтор! Няма да приемам заповеди от него, сержант. Абсурд. Имам си мозък, тъй де…

Тъчи изсумтя.

— Явно не знаеш какво да правиш с толкова мозък и затова го хвърляш на вятъра.

— Ти си дебел тъп лъжец, Тъчи…

— Млък! — Хелиан посегна за меча си. Но се сети и вместо него извади ножа. — Още една дума и ще се порежа.

Отделението я зяпна.

— Аз съм жена, ясно? Така се разправяме с мъжете ние. Всички сте мъже. Само ме ядосайте и ще го забия тоя нож в ръката си. Или в крака. Или ще си отрежа едната цица. А вие, кучи синове, ще трябва да го преглътнете. До края на дните си ще живеете с това, че сте били такива задници, че сте накарали Хелиан да се осакати.

Никой не проговори.

Усмихната, Хелиан прибра ножа в канията.

— Добре. Е, Тъчи, Бретлес, реших. И двамата сте ефрейтори. Точка.

— Но ако искам да заповядам на Бретлес…

— Е, не можеш.

Бретлес вдигна пръст.

— Чакай, ами ако дадем различни заповеди на другите?

— Не се притеснявай за това — рече Мейби. — Бездруго хич няма и да ви слушаме. И двамата сте тъпаци, но щом сержантът иска да ви направи ефрейтори — чудесно. Все ни е тая. От тъпаци се получават добри ефрейтори.

— Добре — заяви Хелиан и стана. — Сега всички да стоите на място и не се размотавай, капитанът иска да сме готови за марш. — Остави ги и тръгна умислена нагоре към билото.

Капитанката й беше взела Урб и го беше направила сержант. Лудост. Явно старото правило за тъпаците, от които се получават добри ефрейтори, се разширяваше и за сержанти, но нищо не можеше да направи по въпроса. Можеше да иде да го убие, но щеше да си навлече голяма неприятност. Урб беше едър, в края на краищата, и къде щеше да скрие трупа? Поне тук наоколо — нямаше къде.

Трябваше да намерят някое село. Можеше да си продаде ножа… не, това нямаше как да стане, щеше само да развали заканата й и отделението можеше да се разбунтува. Освен ако следващия път не добавеше и нокти към възможните оръжия — да си извади едното око примерно, нещо такова. Огледа си ноктите… „О, че то почти ги няма. Ужас…“

— Виж я само — каза Мейби. — Каза ни да не се размотаваме, а тя какво прави? Размотава се. Тръгнала към билото, за какво? Хе, гледа си ноктите. О, ама те са изгризани! Богове, имаме си истинска жена за проклет от Гуглата сержант…

— Тя не е истинска жена — каза Тъчи. — Изобщо не я познаваш, сапьор. Виж, ние с Бретлес, ние бяхме двама от нещастните глупаци, които първи влязоха в храма в Картуул, където започна целият този кошмар.

— За какво говориш? — попита намръщен Балгрид.

— Някой беше влязъл и беше изклал всичките жреци в храма на Д’рек и ние бяхме първите, озовали се там. Все едно, знаете как става. Това беше нашият квартал, нали? Не че можехме да патрулираме вътре в храмовете, разбира се, тъй че не ни обвиниха. Но пък откога здравият разум се брои за нещо в Империята? Тъй че трябваше да ни отпратят. С надеждата, че ще ни убият и всичко това няма да се…

— Обаче се разчу — каза Тавос Понд и се почеса по грубите, зацапани със съсирена кръв превръзки, стегнали едната страна на лицето му.

— За какво говориш? — попита отново Балгрид. — И какво прави сержантът там?

Мейби погледна сърдито към Лютс.

— Още е глух. Направи нещо!

— Ще се оправи — отвърна лечителят и сви рамене. — Е, почти. Само че трябва повечко време.

— Все едно — подхвана отново Тъчи, — тя не е истинска жена. Пие…

— Така е — прекъсна го Бретлес. — А защо пие? Защото я е страх от паяци!

— Това не е важно — изсумтя брат му. — Обаче сега е трезвена и това е лошо.

— Какво? — попита Балгрид.

— Чуйте ме. Всички. Дайте просто да я държим пияна и всичко ще е наред…

— Идиот — изсумтя Мейби. — Сигурно не сте разбрали кой е убил всички ония жреци точно защото сержантката ви е била пияна. Тя се справи добре в Ю’Гатан, забравихте ли? Живи сте благодарение на нея.

— Това скоро ще се изтърка, сапьор. Само почакай. Искам да кажа, виж я само — а бе гледа си ноктите бе!

Приемането на тежка пехота в едно отделение изобщо не беше лесно, Геслер го знаеше. Тежките пехотинци не разсъждаваха нормално, сержантът дори не беше сигурен дали са човешки същества. Нещо средно между чистокръвен Имасс и Баргаст може би. А ето, че имаше четирима от тях. Шортноус, Флашуит, Уру Хела и Мейфлай. Флашуит сигурно можеше да пребори вол, а и беше напанка освен това, макар че зашеметяващите й зелени очи сигурно идваха някъде от другаде; а Шортноус май имаше навика да губи разни части от тялото си и нямаше как да се разбере докъде е стигнал, ако не се брояха липсващият нос и ухо. Уру беше проклета женска от Корелри, навярно предопределена за Бурния вал, преди да се качи на борда на търговския кораб от Джакатан, което означаваше, че не се е чувствала длъжница на никого. Мейфлай просто лесно се объркваше, но явно беше не по-малко корава от другите.

А си бяха корави това, тежката пехота. Трябваше някак да пренастрои мисленето си за това как да се оправи с отделението. „Но ако се издам, Сторми ще ги заобича много тия.“

Може би в едно отношение беше разумно да се реорганизират отделенията, но Геслер не беше сигурен доколко капитанът е избрал подходящия момент. Все едно, отговорността беше на Юмрук Кенеб, а той вероятно предпочиташе просто да разпредели войниците, които вече до един бяха ветерани. Какво пък, тези грижи бяха за офицерите. Това, което най-много го притесняваше в момента, бе фактът, че общо взето бяха без оръжие и броня. Само да се натъкнеше на тях някоя банда разбойници и кокалите на още малазански войници щяха да избелеят на слънцето. Трябваше да се движат, да догонят проклетата армия.

Прикова поглед в западния път, нагоре по склона. Хелиан вече се бе изкачила на билото. Огряна от изгряващото слънце. Странна жена, но все нещо трябваше да е направила както трябва, след като бе успяла да измъкне войниците си от онази бъркотия. Геслер нямаше да обърне повече очи назад към Ю’Гатан. Всеки път, когато го беше правил досега, образите се връщаха: Трут, метнал през рамо торбите с муниции, как тича през пушека и пламъците. Фидлър и Кътъл, как тичат назад, далече от онова, което прииждаше. Не, не си струваше изобщо да хвърля последни погледи към онзи прокълнат град.

А и какво ли можеше да вземе човек от това? Леоман ги беше подмамил вътре, превърнал беше града в паяжина, от която нямаше измъкване — „Само че… ние успяхме, нали? Но колко не успяха?“ Капитанът им беше казала. Над две хиляди, толкова ли беше? И всичко това — само за да загинат няколкостотин фанатици, които сигурно щяха да са също толкова доволни да се избият сами, без никой друг, само за да изтъкнат някаква си там тяхна безумна, безсмислена идея, заради която чувстваха, че си струва да умрат. Точно така разсъждаваха фанатиците в края на краищата. Избиването на малазанци само подслаждаше вече бездруго сладкия им последен миг. „Всичко това, за да блеснат очите на някой бог.“

„Не забравяй, лъскаш ли нещо достатъчно дълго, то блясва.“

Слънцето вдигна огнените си очи над хоризонта. Почти беше време да тръгват.

Десет, може би повече малки — всичките розови, сбръчкани и писукащи като старо лястовиче гнездо, паднало от оронила се стена. Ботъл ги гледаше удивен как мърдат в шепите му. Майка им се беше вкопчила в лявото му рамо, помръдваше носле и сякаш размисляше дали да не скочи — било към безпомощните си рожби, било към врата му.

— Спокойно, мила — зашепна й той. — Те са толкова мои, колкото и твои.

Някой се окашля зад него, след това се изсмя. Смайлс.

Ботъл я погледна ядосано.

— Нищо не разбираш, краво нещастна.

— Не мога да повярвам, че искаш да вземеш тая гадна твар с теб. Добре, тя ни измъкна, обаче разкарай я вече. Освен това няма как да ги опазиш живи — тя трябва да ги храни, нали, значи трябва да ходи за храна. Кога ще го прави това? Ние сме в поход, тъпак такъв.

— Можем да се оправим — отвърна той. — Те са племенни същества, плъхове. Освен това имаме достатъчно храна — само Ю’Гатан трябва да яде. Малките само сучат. Тя ще си ги кърми.

— Престани, че ми прилошава. В този свят има предостатъчно плъхове, Ботъл. Добре, вземи я нея, но малките ги хвърли.

— Тя никога няма да ми го прости.

Корик — гледаше ги как се дърлят — въздъхна и стана.

— Не се отдалечавай много — каза Стрингс.

Корик изръмжа нещо неразбрано и тръгна към северния край на лагера. Тук земята беше надупчена с дълбоки ями. Стигна до ръба на една и надникна долу. Преди много време ямите бяха давали глина на грънчарите, когато близо до повърхността все още беше имало вода. След като водата бе пресъхнала, се бяха оказали полезни за хвърляне на боклука, включително — труповете на несретници.

Ямите най-близо до крепостните стени бяха пълни само с кости, избелели купчини, напукани от слънцето и размесени с опърпани ивици изгнил плат от погребалните савани.

Постоя още миг, загледан в останките, после се смъкна по ронливия бряг.

Войниците бяха загубили повечето кокали, навързани по броните и униформите им. Съвсем редно си беше, помисли си Корик, тези отдавна измрели граждани на Ю’Гатан да предложат своите. „Та нали все пак пълзяхме през костите на самия град. И дори не можем да измерим какво оставихме зад себе си.“

Затънал до колене сред кости, той се огледа. Фетиши колкото искаш. Доволен, започна да си събира.

— Адски гол ми се виждаш без скапаната си броня.

Ефрейтор Тар се намръщи.

— Без скапаната си броня наистина съм като гол, сержант.

Усмихнат, Стрингс извърна глава и затърси с поглед, докато не намери Корик, който тъкмо се спускаше в ямата. Така поне изглеждаше оттук. Странен човек, особняк. Но пък щом толкова държеше да пълзи из ямите — негова работа. Стига да се покажеше, щом подадат сигнала за тръгване.

Кътъл седеше край огъня, доливаше останалото от чая — вариво от някакви местни билки, за които Ботъл реши, че стават на вкус, макар да остана леко сдържан по въпроса колко може да са отровни.

След като огледа отделението си, сержантът отново се залови с бръсненето си: чегърташе вмирисаните опърлени косми с ножа си — единственото оръжие, което му беше останало.

Едно от осиновените деца се беше лепнало за него и седеше насреща му, зяпаше го с ококорени очи. Момиченце. Кръглото му личице беше оцапано с пепел и две мокри мръсни бразди се стичаха от носа му. Облиза напуканите си устни.

Стрингс спря, изгледа я примижал и вдигна вежда.

— Трябва да те окъпем, моме. Ще се наложи да те хвърлим в първия поток, до който стигнем.

Тя се нацупи.

— Няма как — продължи той. — От малазанските войници на Четиринадесета се иска да поддържат известно ниво на хигиена. Дотук капитанът го подминаваше, но повярвай ми, това няма да продължи… — Замълча, щом видя, че детето вече не го слуша. Нито пък го гледаше, гледаше нещо зад и над лявото му рамо. Стрингс се завъртя да проследи погледа й.

И видя конник и трима пешаци. Слизаха към тях от пътя, обикалящ покрай Ю’Гатан.

— Това е Сторми — обади се Геслер. — Тая негова чепата походка ще я позная навсякъде. И Калам, и Бързака. Жената на коня не я знам обаче…

„Аз я знам обаче.“ Стрингс се изправи. Тръгна нагоре по склона да ги посрещне. Чу зад себе си стъпките на Геслер.

— Гуглата да ни вземе дано — възкликна Стрингс, като огледа първо Апсалар, а после — Калам и Бързия Бен. — Половината старо отделение. Всички тук.

Бързия Бен го гледаше, присвил очи.

— Обръснал си се. Напомня ми колко си млад — а бе брадата те правеше старец. — Замълча, после добави: — Добре щеше да е и Малът да е с нас.

— Забрави. — Стрингс махна с ръка. — Той дебелее в Даруджистан и последното, което иска да види, са грозните ни мутри. — Окашля се. — Предполагам, че и Паран е там, гледа си кефа и си пийва изстудено салтоанско.

— Добър капитан се оказа — рече магьосникът. — Кой можеше да го допусне?

Стрингс кимна на жената на коня.

— Здравей, Апсалар. Крокъс къде е?

Тя сви рамене и отвърна:

— Вече се казва Кътър, Фидлър.

„О!“

— Все едно, пътищата ни се разделиха отдавна — добави Апсалар, а Сторми се обърна към Геслер и попита:

— Е, изгубихме ли го?

Геслер извърна очи и кимна мълчаливо.

— Какво стана?

Отвърна му Стрингс:

— Трут ни спаси кожите на всички, Сторми. Направи това, което ние не можахме, когато се наложи. Без дума да каже. Даде си живота за нас. Да можеше да е обратното… — Поклати глава. — Знам, тежко е, когато са толкова млади.

По загорялото от слънцето лице на едрия мъж потекоха сълзи. Без нищо да каже, той тръгна надолу по склона към малазанския бивак. Геслер го проследи с очи, после закрачи след него.

Всички се умълчаха.

— Имах предчувствие — каза след малко Бързия Бен. — Измъкнали сте се от Ю’Гатан… но Четиринадесета е тръгнала.

Фидлър кимна.

— Трябваше да тръгнат. Чумата идва от изток. Освен това сигурно им се е сторило невъзможно… някой да се измъкне от оня огнен ад.

— Вие как успяхте? — попита Калам.

— Скоро ще тръгваме — рече Фидлър, понеже видя Фарадан Сорт да излиза на пътя. — Ще ви разкажа после. И, Бързак, имам си маг в отделението, искам да се запознаеш с него — той ни спаси всичките.

— Какво да направя? Да му стисна ръката?

— Не. Освен ако не искаш да те ухапят.

„Ха, виж му лицето само. Това си го биваше.“

Мостът беше от черни камъни, издялани грубо, но наместени съвършено. Достатъчно широк, за да минат два фургона един до друг, макар да нямаше парапети и краищата да изглеждаха толкова изтъркани и хлъзгави, че попритесниха Паран. Особено след като под моста нямаше нищо. Нищичко. Сиви мъгли и бездънно море. Сиви мъгли, поглъщащи самия мост на двайсетина крачки надолу; сиви мъгли, забулващи небето отгоре.

Полуроден, мъртъв в помятането свят, свят със студен лепкав въздух, миришещ на приливни вълни. Паран придърпа по-плътно наметалото около раменете си и измърмори:

— Хм, почти същият си е, както го видях.

Призрачната фигура на Хедж, застанала на самия ръб на моста, бавно се извърна.

— Бил ли си тук, капитане?

— Видения. Нищо повече. Трябва да минем и…

— М-да — отвърна сапьорът. — В един отдавна забравен свят. Дали е на Гуглата? Трудно е да се каже. — Скритите под изпъкналото чело очи на призрака се изместиха и се спряха на Ганат. — Май не трябваше да си променяш решението, Джагът.

— Трябваше.

— Това е по-старо от Крепостите, нали? — попита я Паран. — И ти е познато, нали, Ганат?

— Да, в отговор и на двата ти въпроса. Това място е на Джагът — на митовете ни. Това е нашата представа за долния свят, Господарю на Колодата. Вердит’анат, Мостът на Смъртта. Трябва да намериш друг път, Гъноуз Паран, за да намериш онези, които търсиш.

Той поклати глава.

— Не. Боя се, че е този.

— Не може да бъде.

— Защо?

Тя не отвърна.

Паран се поколеба.

— Това е мястото във виденията ми. Откъдето трябва да започна. Но… хм, сънищата така и не продължаваха оттук — не знам какво има напред. Тъй че имах само това, което виждате пред нас, и съзнавах, че само призрак би могъл да ме преведе през него. — Загледа се в мъглите, обгърнали каменния път. — Има два начина да се разбере това, заключих накрая.

— Кое да се разбере? — попита Ганат.

— Ами, оскъдността на онези видения, както и интуицията ми как да действам. Бих могъл да пренебрегна всичко останало и да се опитам да ги удовлетворя с прецизност, без никакви отклонения — от страх, че ще се окажат пагубни. Или бих могъл да приема всички тези несигурности като възможности и да дам пълна воля на въображението си.

Хедж направи някакво движение все едно, че плюе, макар че нищо не излезе от устата му.

— Струва ми се, че си избрал второто, капитане.

Паран кимна и отново се обърна към Ганат.

— Във вашите митове, Ганат, кой или какво пази този мост?

Тя поклати глава.

— Това място лежи под земята под краката на Гуглата. Той може да знае за това селение, но не би си позволил да държи на господството си над него… или обитателите му. Това е първично място, Господарю на Колодата, както и силите, наричащи го свой дом. Заблуда е да се вярва, че смъртта има само една-единствена проява. Както с всички неща, и тук има пластове и пластове, и след време най-дълбоките, най-тъмните биват забравяни — но все пак са оформили онова, което лежи отгоре. — Като че ли се вгледа в Паран за миг, след което добави: — Ти носиш отатаралски меч.

— С неохота — призна той. — Повечето време го държа заровен под задната стена на имението на Кол, в Даруджистан. Изненадан съм, че го усети — ножницата е от желязо и бронз, а това заличава ефекта му.

Тя сви рамене.

— Преградата е несъвършена. Обитателите на това селение — ако митовете съдържат истина, а те винаги съдържат — предпочитат грубата сила пред магията. Мечът ще си е просто меч.

— Е, аз бездруго не смятах да го използвам.

— Значи просто тръгваме по моста и чакаме нещо да ни изскочи? — попита Хедж. — Капитане, може да съм сапьор, и умрял при това, но дори и аз не мисля, че е много умно.

— Разбира се, че не е — отвърна Паран. — Нещо друго съм намислил. — Извади от торбата си един малък предмет, кръгъл и със спици, и го хвърли на земята. — Не би трябвало да отнеме много време. Каза им се да са наблизо.

Само след миг в мъглите зад тях се разнесе шумотевица — тропот на копита, тежко трополене на грамадни колелета. Появи се впряг, конете мятаха глави с плувнали в пяна муцуни и с подивели очи, а зад тях — каляска на шест колела. Стражи се бяха вкопчили в пищните орнаменти по страните на каляската, някои — вързани с кожени сбруи. Оръжията им бяха извадени и всички гледаха яростно в мъглите във всички посоки.

Водачът на впряга дръпна рязко поводите и нададе кански крясък. Забиха копита, конете почти клекнаха и огромната каляска спря със скърцане и трясък.

Стражите се откачиха и се изсипаха в кръг, с вдигнати заредени арбалети. Кочияшът дръпна спирачния лост, стегна поводите около дръжката, измъкна шише и го изпразни на седем бързи глътки. Оригна се, запуши шишето, прибра го в джоба си и се смъкна от каляската. Дръпна резето на вратичката и Паран зърна движение зад заслоненото прозорче.

Мъжът, който се измъкна навън, беше грамаден, облечен в коприни, пухкавите му ръце и закръгленото лице бяха плувнали в пот.

— Вие трябва да сте Карполан Демесанд — заговори Паран. — Аз съм Гъноуз Паран. Благодаря, че пристигнахте толкова бързо. Но след като знам репутацията на Търговска гилдия Тригали, разбира се, изобщо не съм изненадан.

— И не би трябвало да сте! — отвърна едрият мъж с широка усмивка, зад която лъснаха позлатени, обсипани с диаманти зъби. Усмивката бавно повехна, щом погледът му се спря на моста. — Олеле. — Махна с ръка на двама от най-близките стражи, и двете — жени от племето парду, и двете — с ужасни белези. — Нистар, Артара, до самия край на мъглите на този мост, моля. Огледайте внимателно краищата — без предпазна стена наистина ни чака опасен път. — Мъничките светли очи отново се приковаха в Паран. — Господарю на Колодата, простете ми, ужасно съм изтощен! О, как уморява горкия Карполан Демесанд тази ужасна земя! След това по най-бързия начин трябва да се върнем на скъпия ни континент Седем града — вижте колко съм отслабнал! Това напрежение! Мъките! Лошата храна! — Щракна с пръсти, един слуга се появи от каляската зад него, успя някак да задържи подноса с бокали и кристална кана в едната си ръка, докато се измъкваше пипнешком с помощта на другата. — Съберете се, приятели мои! Не вие, проклети съдружници. Отваряйте си очите, глупаци! Дебнат разни неща там, а много добре знаете какво става, когато дойдат разни неща! Не, за гостите ми говорех! Гъноуз Паран, Господарят на Колодата, неговият призрачен спътник и джагътската чародейка — при мен, моля, приятели капризни, да вдигнем този мирен тост… преди да се отприщи адът!

— Благодаря за поканата — отвърна Хедж, — но след като съм призрак…

— Ни най-малко — прекъсна го рязко Карполан Демесанд. — Знайте, че опитате ли изумителното ми изделие, съвсем не ще се чувствате прокълнат с невещественост, ни най-малко! И тъй… — той подаде пълния бокал на сапьора, — пийте, приятелю мой! И се насладете на възхитителното усещане за вкус, да не говорим за алкохола!

— Щом казвате — отвърна Хедж и прие подадения му бокал. Отпи глътка и смуглото му лице някак светна. — Богове подземни! Е, да, постигнал си го, търговецо! Мисля, че ще копнея за този впряг цяла вечност!

— Уви, приятелю, ефектът се губи с времето. Иначе щяхме да сме изправени пред непосилно бреме, както можете да си представите! Моля, Джагът, няма да ти убегне прелестта на милиардите аромати в това вино, сигурен съм. — Подаде й бокала, целият засиял.

Тя отпи, след което оголи дългите си бивни в нещо, което според Паран трябваше да е усмивка.

— Бик’трара — ледени цветя. Сигурно сте прекосявал джагътски глетчер някога в миналото, за да наберете толкова редки растения.

— О, да, скъпа! Джагътски глетчери и много повече, уверявам ви! Да обясня. Търговска гилдия Тригали пътува през лабиринтите — право, за каквото не претендира никой друг търговец в този свят. Поради което сме и много скъпи, разбира се. — Намигна на Паран. — Много, както Господарят на Колодата знае добре. Като стана дума, вярвам, че носите необходимото.

Паран кимна.

Карполан му поднесе третия бокал.

— Забелязвам, че сте си взели коня, Господарю на Колодата. С нас ли възнамерявате да яздите?

— Така мисля. Проблем ли е?

— Трудно е да се каже — все още не знаем на какво ще се натъкнем на този ужасен мост. Във всеки случай ще трябва да яздите плътно до нас, освен ако не се осланяте на собствената си защита, в който случай защо изобщо е трябвало да ни наемате?

— Вашата защита ще ми трябва, убеден съм — отвърна Паран. — Точно затова се договорих с гилдията ви в Даруджистан. — Отпи от виното и усети как главата му се замая. — Макар че — довърши, като изгледа накриво златистата течност, — ако изпия още глътка от това, може би ще имам проблем със седенето в седлото.

— Ще трябва да се вържете здраво, Гъноуз Паран. За стремената и за седлото. Повярвайте ми, с такова пътуване човек най-добре се справя пиян — или с дробове, пълни с дима на дъранг. Или и двете. Е, вече трябва да започна приготовленията си — макар никога досега да не съм посещавал този лабиринт, започвам да подозирам, че на този гибелно опасен мост ни чакат горчиви изпитания.

— Ако сте склонен, бих могла да се возя вътре с вас — каза Ганат.

— С удоволствие, и ви съветвам да сте готова за достъп до своя лабиринт, Джагът, в случай, че възникне нужда.

Паран изгледа двамата, докато се качат в колесницата, а после извърна поглед към Хедж.

Сапьорът довърши виното в бокала си, след което го остави на подноса, все още в ръката на слугата — старец с червени кръгове около очите и сива коса, изглеждаше опърлена по краищата.

— Колко такива пътувания си правил — попита го Хедж.

— Повече, отколкото мога да изброя, сър.

— Доколкото схващам, Карполан Демесанд е Върховен маг.

— Да, сър. И затова ние, съдружниците, го благославяме ежедневно.

— Не се съмнявам. — Хедж се обърна към Паран. — Ако няма да го пиеш това, капитане, остави го. Трябва да поговорим.

Паран рисковано отпи още глътка, остави бокала и тръгна след Хедж към началото на моста.

— Нещо да не би да се върти в призрачния ти ум, сапьор?

— Много неща, капитане. Но едно по едно. Знаеш ли, когато метнах онази „проклетия“ в Корал, си помислих, че това е краят. Гуглата знае, нямах избор, тъй че бих го направил отново, ако потрябва. Все едно… — Замълча за миг. — За известно време беше само, хм, мрак. От време на време просветваше нещо, нещо като… съзнание. — Поклати глава. — Беше като… все едно, че нямах къде да отида. Душата ми, искам да кажа. Никъде. Повярвай ми, никак не е приятно това чувство.

— Но после си успял — каза Паран. — В смисъл, имаш накъде да вървиш.

Хедж кимна, зареял поглед в мъглите, загърнали пътя напред.

— Чух гласове отначало. После… стари приятели, излизащи от тъмното. Лица, които познавах и, както казах, приятели, разбира се. Но и някои, които не бяха. Трябва да разбереш, капитане, преди твоето време много от Подпалвачите на мостове бяха адски гадни копелета. След като един войник преживее онова, което преживяхме ние, в Рараку, в Леса на Черния пес, накрая се оказваш или от единия вид, или от другия. Или си адски смирен, или започваш да вярваш, че императрицата се прекланя на онова, дето излиза от задника ти, и не само императрицата, а и всички останали. Докато бях жив, така и нямах време за тия копелета — сега очаквам да прекарам цяла вечност с тях.

Паран помълча замислено, след което отрони:

— Продължавай.

— Ние, Подпалвачите… чака ни работа, а някои от нас не я харесват. В смисъл, ние сме мъртви, нали? И разбира се, хубаво е да помагаш на приятели, които още са живи, и може би да помагаш на цялото човечество, ако се стигне до това… съжалявам, че го казвам, но ще се стигне до това. Но все пак човек стига до въпроси, въпроси, на които не може да се отговори.

— Например?

Лицето на сапьора се изкриви.

— Проклятие, звучи ужасно, но… какво ни засяга нас? Озоваваме се в някаква армия на мъртъвци, в едно проклето море там, където е била пустиня. Свършили сме със своите войни, боят за нас е свършил, а сега се оказва, че трябва да продължим в поход… и този поход е дълъг, по-дълъг, отколкото би си помислил, че е възможно. Но това е нашият път, нали?

— И докъде води той, Хедж?

Сапьорът отново поклати глава.

— Какво означава да умреш? Какво означава да се възнесеш? Не че ще съберем десетина хиляди поклонници сред живите, нали? Искам да кажа, единственото общо, което имаме ние, мъртвите войници, е това, че никой от нас не се е оказал достатъчно добър или с достатъчно късмет, за да преживее битката. Ние сме орда от провали. — Изсмя се горчиво. — Няма да е зле да си го запомня това за копелетата. За да ги дразня.

Паран погледна към каляската. Все още никакви действия, макар че слугата се беше прибрал вътре. Въздъхна.

— Асценденти, Хедж. Роля, която не е лесно да се обясни — всъщност аз все още не съм намерил стойностно обяснение какво точно е асцендентството — сред всичките учени трактати, в които съм ровил в библиотеките и архивите на Даруджистан. Тъй че накрая си съставих своя теория.

— Да я чуем, капитане.

— Добре. Да започнем с това. Асцендентите, които си намерят поклонници, стават богове и обвързването е двупосочно. Асцендентите без поклонници са, в известен смисъл, неоковани. Необвързани, на езика на Драконовата колода. Значи, богове, които някога са имали поклонници, но вече нямат такива, си остават асценденти, но са осакатени и остават такива, освен ако култът по някакъв начин не се възобнови. За Древните богове това означава проливане на кръв върху осветена или била някога осветена земя. За по-примитивните духове и други подобни би могло да е просто припомнянето или преоткриването на името им, или някаква друга форма на пробуждане. Забележи, всичко това е без значение, ако асцендентът е окончателно и безвъзвратно унищожен. Тъй че, ако се върнем малко назад, асцендентите, било то богове или не, изглежда, притежават някаква сила. Може би магия, може би лични достойнства, може би нещо друго. А това като че ли означава, че притежават необичайна степен на въздействие…

— Върху какво?

— Голяма беля са, ако се забъркаш с тях, това казвам. Смъртният човек удари някого и да речем, че му счупи носа. Асцендентът удари някого и той мине през стената. Значи, не го казвам буквално — макар че понякога случаят е точно такъв. Не непременно физическа сила, но сила на волята. Когато действа един асцендент, вълните минават през… всичко. И точно това ги прави толкова опасни. Например, преди Финир да бъде низвергнат, Трийч беше Първи герой, старо название за асцендент, и нищо повече. Повечето време или се е бил с други Първи герои, или, към края, е странствал в облика си на соултейкън. Ако на Трийч в този му облик не се беше случило нищо неприятно, възнасянето му след време щеше да се изличи, да се изгуби в примитивния зверски мозък на един малко по-едър от обичайното тигър. Но нещо неприятно се е случило — всъщност две неща. Низвергването на Финир и необичайната смърт на Трийч. И с тези две събития всичко се е променило.

— Добре — каза Хедж, — всичко това е чудесно. Накъде обаче клониш с тази твоя теория, капитане?

— Всяка планина си има връх, Хедж, а през цялата история е имало планини и планини — повече, отколкото можем да си представим, подозирам — планини от човечество, Джагът, Т’лан Имасс, Ерес’ал, Баргаст, Трелл и прочие. Не просто планини, а цели планински вериги. Вярвам, че възвисяването е естествено явление, неизбежен закон на вероятността. Вземи едно множество от същества, където и да било, от който и да е вид, и след време натискът ще се натрупа и ще се издигне планина, и тя ще има своя връх. Ето защо много асценденти се превръщат в богове — след като минат поколения, името на великия герой става свято, превръща се в представител на отдавна изгубения златен век, и това продължава.

— Значи, ако те разбирам, капитане — а признавам, не е лесно и никога не е било лесно — в последно време има твърде много натиск и заради това има твърде много асценденти, и работата става много страшна.

Паран сви рамене.

— Може и така да се приеме. И вероятно винаги е било така. Но всичко уляга с времето. Планини се срутват, върхове пропадат, остават забравени, превръщат се в прах.

— Капитане, каниш ли се да направиш нова карта в Драконовата колода?

Паран изгледа замислено призрака пред себе си.

— В много от Домовете ролята на Войник вече съществува…

— Но не и необвързани войници, капитане. Не и… ние.

— Казваш, че пред вас има дълъг път, сапьор. Откъде знаеш това? Кой ви води?

— Нямам отговор на това, капитане. Затова решихме — като възнаграждение за сделката ни, — че ако направиш карта за нас, това ще е, хм, ще е все едно да поръсиш шепа брашно над невидима паяжина.

— Част от сделката? Можеше да го споменеш в самото начало, Хедж.

— Не, по-добре е, когато вече е късно.

— За вас, да. Добре, ще помисля за това. Признавам, събуди любопитството ми, особено след като не мисля, че ти и призрачната ви армия сте пряко манипулирани. Подозирам, че онова, на което се отзовавате, е далеч по-ефимерно, по-първично. Природна сила, все едно че някой отдавна забравен закон се налага отново, и вие сте тези, които ще го наложите. С времето.

— Интересна мисъл, капитане. Винаги съм знаел, че имаш мозък, но най-сетне започвам да схващам за какво го бива.

— Сега нека аз да ти задам един въпрос, Хедж.

— Щом се налага.

— Онзи дълъг път пред вас. Вашият поход… той е към война, нали? Срещу кого?

— По-скоро какво…

Зад тях настъпи раздвижване, съдружниците бегом се стекоха около каляската, чу се плющене на кожа и щракане на закопчалки, докато десетината мъже и жени се стягаха по местата си. Конете, изведнъж възбудени, замятаха глави и заудряха с копита. Кочияшът отново беше стиснал поводите.

— Вие двамата! — изръмжа той. — Време е.

— Мисля да седна до него — каза Хедж. — Капитане, както каза магът, гледай да караш плътно до впряга. Знам как да ни изведа оттук, но представа нямам какво ни предстои.

Паран кимна и тръгна към коня си, а Хедж се качи до кочияша. Двете жени парду се върнаха от постовете си на моста, качиха се от двете страни на покрива и провериха тежките си арбалети и запасите си от метални стрели с широки върхове.

Паран се метна на седлото.

Капакът на прозорчето на страничната врата беше отворен и капитанът успя да различи кръглото лъскаво лице на Карполан.

— Пътуваме опасно бързо, Гъноуз Паран. Ако някаква метаморфоза сполети коня ви, помислете дали да не го изоставите.

— А ако метаморфозата сполети мен?

— Е, ще направим всичко възможно да изоставим вас.

— Успокоихте ме, Карполан Демесанд.

Къса усмивка, после капакът се затръшна.

Нов дивашки вик от устата на кочияша и юздите изплющяха. Конете се понесоха напред, каляската тежко затрополи зад тях. Затъркаля се напред. По каменния мост.

Паран подкара плътно до нея, до един от съдружниците. Мъжът му хвърли дивашка безумна усмивка. Стискаше тежък арбалет, малазанска направа.

Нагоре по моста и в мъглите.

Десет удара на сърцето, а след тях — хаос. Същества с кожа с охрен цвят се изсипаха от двете страни, сякаш бяха чакали прилепени под моста. Дълги ръце с къси нокти, маймунски крака, малки глави, които сякаш бяха пълни с остри зъби. Хвърляха се върху впряга, мъчеха се да смъкнат съдружниците от него.

Крясъци, трясък на метални стрели, поразили тела, чудовищните същества съскаха от болка. Конят на Паран се вдигна на задните си крака и изрита някакъв звяр, изпълзял под него. Извадил меча, Паран посече в гърба някаква твар, вкопчена и ръфаща късове месо от лявото бедро на най-близкия съдружник. Мечът отпра плът и мускул, оголи ребра. Швирна кръв. Звярът изпищя и падна встрани от пътя.

Други се бяха добрали до впряга и Паран видя как откъснаха една жена от страницата, чу я как изруга, щом я повлякоха долу на камъните — после изчезна под гмежта гладкокожи тела.

Капитанът дръпна юздите и настъпи към гърчещата се купчина.

Никакво бойно изкуство — просто сечене, докато и последното плувнало в кръв тяло не се изтърколи встрани.

Жената на окървавените камъни изглеждаше все едно, че е била сдъвкана от акула и след това изплюта. Но беше жива. Паран прибра меча, слезе и я метна, замаяна и цялата в кръв, на рамо.

Беше по-тежка, отколкото изглеждаше. Успя да я нагласи на задницата на коня и отново се метна в седлото.

Впрягът вече чезнеше в мъглите, от двете му страни падаха охрени тела. Тежките задни колелета се повдигаха, изтрополяваха и се търкаляха напред през пръскащите се трупове.

А между него и впряга — петдесетина или повече същества вече се обръщаха, вдигнали ноктестите си ръце, тракаха със зъби. Паран отново извади меча и заби пети в хълбоците на коня. Животното изцвили озверяло и се понесе напред. Паран засече наляво и надясно, хвърчаха крайници, пръскаха се черепи. Нечии ръце сграбчиха жената и се опитаха да я смъкнат. Паран се изви, посече и ноктестите ръце се свлякоха.

Някакъв звяр скочи буквално в скута му.

Зноен дъх с миризма на презряла праскова. Зейнала паст с остри зъби — проклетата твар още миг и щеше да ги впие в лицето му.

Той удари с глава, ръбът на шлема му разби нос и зъби, кръв плисна в очите, в носа и устата му.

Съществото залитна назад.

Паран замахна с оръжието си отгоре, стовари дръжката на меча като чук в черепа на съществото. Проби го и кръвта плисна нагоре. Той изтръгна оръжието и избута настрани мъртвия звяр.

Конят му продължаваше да препуска, цвилеше, нокти и зъби го деряха по врата и гърдите. Паран се наведе на врата му и засече бясно да го предпази.

После преминаха, конят се впусна в тръс, след това — отново в галоп. Изведнъж разнебитената, полюшваща се и поклащаща се тежко задница на каляската изникна пред очите му. Освободил се от нападателите, Паран дръпна юздите и конят забави и продължи до нея. Той махна с ръка на най-близкия съдружник.

— Още е жива… вземете я…

— Тъй ли? — отвърна мъжът, извърна глава и изплю лъскава черна храчка.

Едва сега Паран видя кръвта, която течеше от зейналите дупки в левия му крак, и тези струи вече секваха.

— Трябва ти лечител, бързо…

— Късно е — отвърна мъжът и се наведе да издърпа изпадналата в несвяст жена. Още ръце се пресегнаха отгоре и я задърпаха. Умиращият съдружник се обърна към Паран с кървава усмивка. — Клинът. Удвоява цената ми. Дано проклетата ми жена да е благодарна. — И докато го казваше, дръпна закопчалото на ремъците, кимна за последно на Паран, пусна се и падна.

Тупна долу, претърколи се и… нищо.

Паран зяпна назад към замрялото тяло на моста. Зверовете го връхлетяха. „Богове, всички тези хора са си изгубили ума!“

— Стебар спечели клина! — рече някой от покрива на каляската. — Някой да има от жетоните му?

Друг глас му отвърна:

— Тука, долу в жлеба… много ли е зле Тирс?

— Ще се оправи, горкото момиче. Е, няма да е хубава вече.

— Каквато я знам, по ще е доволна за клина…

— Забрави, няма си близки, Ефрас. Какъв смисъл от клин, като си нямаш близки?

— Смешен човек излезе, Йорад, бас слагам, че не си го и знаел.

— Аз за какво говоря?

Дивашкото трополене на каляската забави, понеже по пътя се появиха още и още препятствия. Късове ръждясала броня, потрошени оръжия, вързопи дрипави дрехи.

Паран видя парче дърво, като че ли беше игрална дъска на „нощвите“, пръсната и сдъвкана, все едно някакво същество се е опитало да я изяде. „Значи тук, в този гибелен долен свят, има неща, които все още се нуждаят от храна. Което значи, че са живи. Което значи, предполагам, че не са оттук. Натрапници като нас.“ Зачуди се за всички посетители на това селение, паднали под сганта на зверовете-хора с цвят на охра. Как се бяха оказали тук? Случайност, или като него се бяха опитали поради някаква сериозна причина да минат по този проклет мост?

— Хедж!

Призракът, седнал на пейката на коларя, се обърна.

— Да, капитане?

— Този свят… ти как научи за него?

— Ами, ти дойде при нас, нали? Помислих, че ти знаеш за него.

— Това е безсмислица. Ти поведе, аз тръгнах, нали?

— Ти поиска да идем там, където са ставали древните неща, и ето ни тука.

— Но къде е това тука?

Сапьорът само сви рамене.

„Това му е лошото да следваш вътрешните си инстинкти — помисли си Паран. — Представа нямаш откъде идват и с какво се подхранват.“

След около третина левга може би — мостът все още осезаемо се издигаше, — макар да си оставаха гъсти, мъглите сякаш започваха да изсветляват, все едно някакво скрито слънце от бял пламък се беше издигнало над хоризонта. Стига изобщо да съществуваше хоризонт. Не всеки лабиринт действаше по едни и същи правила, Паран го знаеше.

Изведнъж водачът на впряга изруга, дръпна поводите и натисна с крак спирачния лост. Паран дръпна юздите. Впрягът се разтресе и спря.

Отпред — грамада отломки. Огромна купчина, обкръжена от нападали парчетии.

Каляска.

Всички се смълчаха за миг, след това гласът на Карполан Демесанд изригна през усилващата тръба до покрива.

— Нистар, Артара, ако благоволите — огледайте тази преграда.

Паран слезе, извади меча и тръгна след двете жени парду, които застъпваха предпазливо напред към унищожения впряг.

— Това е на Търговска гилдия Тригали — промълви Паран. — Нали?

— Шшшт.

Стигнаха. Двете съдружнички си размениха жестове и се разделиха от двете страни, всяка стиснала в готовност арбалета си. След малко се скриха от погледа на Паран.

Каляската лежеше на една страна, с покрива срещу него. Едно от задните колелета липсваше. Медните листове на покрива изглеждаха очукани, олющени на места, нарязани и вдлъбнати на други. На две от видимите железни халки бяха останали ремъци.

Една от жените се появи отгоре на рамката на страничната врата, после се наведе и надникна в каляската. След миг се спусна вътре. Другата се появи иззад впряга. Паран я изгледа. Носът й беше разбит наскоро, прецени той, следите от отоците личаха на бледи дъги под очите й. А очите й… бяха изпълнени със страх.

Зад тях се появи Карполан Демесанд и бавно се приближи, с Джагъта до него и Хедж след тях.

Паран се обърна и изгледа пребледнялата безизразна физиономия на Върховния маг.

— Познат ли ви е точно този впряг, Карполан?

Кимване.

— Госпожа Дарпарет Вайд. Колежка. Липсва, с всичките си съдружници, от две години. Гъноуз Паран, това е сериозно, защото тя ме надвишаваше в чародейното изкуство. Дълбоко съм натъжен от това откритие, защото ми беше приятелка. Натъжен и разтревожен.

— Спомняте ли си подробности за последната й мисия?

— Колко далновиден въпрос. По принцип… по принцип такива подробности си остават собственост на Търговска гилдия Тригали, защото би трябвало да разбирате, конфиденциалността е качество, за което клиентите ни плащат, с пълната убеденост, че не разкриваме нищо. В този случай обаче са ясни две неща, които облекчават необходимостта да се пази такава тайна. Първо: изглежда, че ако продължим, ще се изправим пред това, което е срещнала Дарпарет. Второ: в тази своя последна мисия тя се е провалила. А се предполага, че ние не желаем да споделим нейната съдба. Следователно, длъжни сме тук и веднага да отприщим дарбите си, първо — за да определим какво е унищожило мисията й, и второ — за да осигурим разумна защита срещу виновния враг.

Другата парду отново се появи горе, погледна Карполан и поклати глава.

— Няма трупове — каза Паран. — Разбира се, онези прегладнели зверове, на които се натъкнахме, като нищо може да са разчистили след това…

— Не мисля — прекъсна го Ганат. — Подозирам, че и тях ги е страх от онова, което дебне напред, и не биха се осмелили да се покажат толкова далече на моста. Във всеки случай щетите, нанесени на този впряг, са от нещо много по-голямо, по-силно. Ако този мост наистина си има страж, подозирам, че тези нещастни пътници са го срещнали.

Паран се намръщи.

— Страж? Защо трябва да има страж? Подобни неща ги има само в приказките. Колко често някой или нещо се опитва да мине по този мост? Трябва да е рядко, което значи, че има страж с твърде много свободно време. Защо просто да не се махне? Освен ако съществото не е съвсем безмозъчно, такава служба би трябвало да го подлуди…

— Достатъчно, за да разкъса всичко, което се появи — подхвърли Хедж.

— По-скоро жадува да го почешат зад ухото — отвърна Паран. — Нелогично е. Съществата трябва да ядат, трябва им компания…

— А ако стражът си има господар? — попита Ганат.

— Това не е Крепост — отвърна Паран. — То няма владетел, нито господар.

Карполан изсумтя.

— Сигурен ли сте в това, Гъноуз Паран?

— Да. Повече или по-малко. Това селение е погребано, забравено.

— Тогава може би — разсъди гласно Карполан — някой трябва да уведоми стража, че е така — че задачата му вече е безсмислена. С други думи, трябва да го освободим от оброка му.

— Стига такъв страж да съществува — каза Паран. — А да не е случайна среща на две сили, запътени в една посока.

Малките очи на търговеца се присвиха.

— Да не би да знаете нещо повече за това, Гъноуз Паран?

— Каква беше мисията на Дарпарет Вайд тук?

— Ах, значи ще трябва да споделяме тайни все пак. Е, добре. Доколкото помня, клиентът беше от Даруджистан. По-точно, от дома Ор. Свръзката беше жена, племенница на покойния Търбан Ор. Лейди Седара.

— А мисията?

— Изглежда, това селение е дом на многобройни същности, отдавна забравени сили, погребани в древността. Мисията включваше изпитание на такива същества. Тъй като лейди Седара придружаваше тази мисия, други подробности не са налице. Предполага се, че е знаела какво търси. Е, Гъноуз Паран, сега е ваш ред.

Намръщен, Паран се доближи до разбитата каляска. Огледа разкъсаното и раздраното по медната обшивка на покрива.

— Винаги съм се чудил къде отиват. И в крайна сметка разбрах накъде вървят. — Извърна се към Карполан Демесанд. — Не мисля, че е имало страж тук. Смятам, че пътниците са се срещнали на този мост и нещастието е сполетяло Дарпарет и Седара Ор. Този впряг е бил унищожен от две Хрътки на Сянка.

— Сигурен ли сте?

„Да. Надушвам ги. Моите… събратя.“

— Това ще трябва да го избутаме настрана. През ръба, предполагам.

— Един въпрос — каза Карполан Демесанд. — Какво е станало с телата?

— Хрътките имат навик да влачат и хвърлят жертвите си. Понякога се хранят, но преди всичко изпитват удоволствие от убиването — а по това време са били едновременно разгневени и възбудени. Защото току-що са били освободени от Драгнипур, меча на Аномандър Рейк.

— Невъзможно — отсече Върховният маг.

— Не, просто е изключително трудно.

— Откъде знаете всичко това? — попита намръщено Карполан.

— Защото аз ги освободих.

— Тогава… вие сте виновен за това.

Паран се обърна към едрия мъж и го изгледа твърдо.

— За голямо мое съжаление. Виждате ли, първо те изобщо не трябваше да са там. В Драгнипур. Аз също не трябваше да съм там. А и в онзи момент не знаех къде ще избягат, нито дори дали изобщо ще избягат. Всъщност изглеждаше все едно, че съм ги пратил в забвение — в самата Бездна. Както се оказа — добави той, след като отново се извърна към потрошената каляска, — трябвало ми е да направят точно това — трябвало ми е да прокарат дирята. Разбира се, щеше да е по-добре, ако не бяха срещнали никого по пътя си. Лесно е да забравиш колко са гадни…

Карполан Демесанд се обърна към съдружниците си.

— Хайде, слизайте всички! Трябва да разчистим пътя!

— Капитане — промълви Хедж. — Наистина започваш да ме плашиш.

Потрошеният впряг изскърца жалостиво, после се хлъзна през ръба и пропадна в мъглите. Съдружниците, струпали се на моста, зачакаха да се чуе някакъв звук отдолу, ала звук не последва. По заповед на Карполан всички се върнаха на местата си по впряга на Тригали.

Върховният маг като че ли нямаше настроение за небрежни беседи с Паран и той засече за миг как джагътската магьосница го изгледа накриво, преди да се качи в каляската. Паран въздъхна. Съобщаването на подобни неприятни новини обикновено го правеше това. Подозираше, че ако възникне беда, ръцете за помощ, протегнати към него, няма да са много. Яхна коня и стисна юздите.

Потеглиха отново. По някое време започнаха да се спускат — мостът беше поне една левга дълъг. Нямаше как да се разбере, освен ако някой не решеше да се спусне под платното, дали стълбове или подпорни стени крепят огромното съоръжение, или то просто виси неукрепено над необятната пустота.

Нещо отпред започна да придобива очертания в мъглите и щом се приближиха, видяха огромен портал, бележещ края на моста. Страничните колони, дебели в основата, нагоре изтъняваха и се извиваха навътре под ъгъл, за да поемат, с усилие като че ли, тежестта на каменния трегер. Цялото съоръжение беше обрасло с мъх.

Карполан спря впряга и изпрати двете съдружнички парду да минат през арката. След като не ги сполетя нищо неприятно и се върнаха да донесат, че пътят напред е чист — поне докъдето можели да видят, — впрягът тръгна отново.

И веднага след каменната арка спря, защото първите коне зашляпаха в тинестата вода на езеро или море.

Паран подкара коня си покрай водата. Намръщи се, огледа наляво и надясно, очите му проследиха ивицата на брега.

Хедж извика:

— Нещо не е наред ли, капитане?

— Да. Това езеро не е наред.

— Защо?

— Не би трябвало да е тук.

— Откъде знаеш?

Паран слезе от коня и приклекна до водата. Никакви вълни — съвършено спокойна. Гребна шепа от прохладната тинеста течност, вдигна ръка и подуши.

— Мирише на гнило. Тази вода е от разлив…

Прекъсна го зловещ жалостив вой.

— Дъх на Гуглата! — изсъска Хедж. — Дробовете, от които излиза това, са огромни.

Паран се изправи, примижа към сумрачните мъгли, откъдето беше дошъл звукът. После отново яхна коня.

— Май не бях прав, че няма страж.

Последва глух тътен, от земята под тях. Каквото и да беше, идеше.

— Да тръгваме — каза Паран. — Нагоре по брега. И бързо.

11.

Вярата ми в боговете е тази: те са безразлични към моето страдание.

Толмос, дестраянт на Финир

?-827 от Съня на Бърн

Ръцете му проникваха в друг свят. Навътре, навън, навътре и пак — навън. Взимане, даване — Хеборик не можеше да разбере кое от двете, май дори не беше нито едното. Навярно нищо повече от човъркането с език на разхлабен зъб, непрестанното опипване, при което те жегва уверението, че работата все пак не е съвсем наред. Отново бръкна и докосна нещо, с импулсивния жест, горчив като благослов, все едно не можеше да не повтаря насмешливия допир на безсилен лечител.

За душите, изгубени в разбитите късове от нефритовите гиганти, Хеборик предлагаше само лъжи. О, допирът им издаваше присъствието му, вниманието му и на свой ред те си спомняха живота, който някога бяха притежавали, но що за дар можеше да предложи това знание? Не изричаше обещания, ала те все пак му вярваха и това беше по-лошо от изтезание, за него, както и за тях.

Мъртвият град беше вече на два дни път зад тях, но невежото му самодоволство все още го терзаеше, призраците и техният лишен от сетива монотонен живот измерваха вървежа му крачка след крачка. Твърде много истини се разкриваха в това терзание, а колкото до безсилието, Хеборик не се нуждаеше да му бъде напомняно.

Преждевременни за сезона облаци обагряха небето в сребро, слънцето зад тях се хлъзгаше в браздата си буквално невидимо. Хапливи насекоми жужаха в хладния въздух, играеха в прибулената светлина по стария търговски път, вдигнаха се на облаци пред Хеборик и спътниците му.

Конете пръхтяха да прочистят ноздрите си, кожата по вратовете и хълбоците им потръпваше. Сцилара редеше неуморно впечатляващия си низ проклятия и гонеше насекомите с валмата дим от ръждивец, вихрещи се около главата й. Фелисин Младша правеше почти същото, но без унилата тирада. Кътър яздеше напред и с това, осъзна Хеборик, бе едновременно виновен, че вдига рояците им, и благословен, че преминава бързо през тях.

Сцилара, изглежда, забеляза същото.

— Защо не язди назад с нас? Така мухите кръвници и бълхите щяха да хапят всички ни, вместо този… този кошмар!

Хеборик не отвърна нищо. Сивожаб тичаше на подскоци от южната страна на пътя. Отвъд демона се простираше непрекъсната, обрасла с шубраци равнина, а на север минаваше верига хълмове — краят на древна планинска верига, сред която лежеше и отдавна мъртвият град.

Наследството на Икариум. Като изтръгнал се от веригите си бог, закрачил на воля по земята, Икариум оставяше след себе си кървави дири. „Такова същество би трябвало да бъде убито. Такова същество е скверно.“ Докато Финир — Финир просто беше изчезнал. След като богът Глиган беше смъкнат на този свят, повечето му сила бе изцедена. „Трябва да намеря начин, начин да върна Финир.“ А ако на Трийч не му харесва — толкова по-зле. Глигана и Вълка можеха да си делят Трона на Войната. Всъщност беше си логично. Винаги бяха съществували две страни на войната. „Ние и те, а нито една страна не може с право да бъде лишена от вярата си.“ Да, подобно гледище съдържаше симетрия.

— Вярно е — заговори той на глас, — никога не съм вярвал в единични отговори, никога не съм вярвал в този… раздвояващ сблъсък на единичности. Силата може да има десет хиляди лика, но взорът в очите на всеки от тях е един и същ. — Озърна се и видя, че Сцилара и Фелисин са го зяпнали. — Все едно е — добави той — дали ще говориш на глас, или в главата си — тъй или иначе никой не слуша.

— Трудно е да те слуша човек, когато говориш безсмислици — каза Сцилара.

— Смисълът иска усилие.

— О, ще ти кажа какво е смислено, старче. Децата са проклятието за жената. Обременяват те и започват да те теглят надолу първо отвътре, а после — и отвън. Колко дълго? Не, не дни, не и месеци, нито години. Десетилетия. Бебетата — по-добре да се бяха раждали с опашки и четири крака, нетърпеливи да побегнат далече от теб и да се сврат в някоя дупка. По-добре да можеха да се пазят сами от мига, в който се изтърсят и избягат на свобода. Виж, това би имало смисъл.

— Ако беше така, както го казваш — каза Фелисин, — тогава нямаше да трябват семейства, села, градчета и градове. Щяхме да живеем в диващина.

— Вместо което сега живеем в затвор — отвърна Сцилара. — Ние, жените поне.

— Не може да е чак толкова лошо — настоя Фелисин.

— Нищо не може да се направи — намеси се Хеборик. — Всеки от нас просто попада в своя живот, и толкова. Имаме своя избор понякога, но повечето вече е избрано вместо нас.

— Е, човек може и така да си го помисли, нали? — върна му Сцилара. — Но виж само това наше тъпо пътуване, Хеборик. Вярно, отначало просто бягахме от Рараку, онова проклето море, изникнало сред пясъците. После беше онзи идиотски жрец на Сянка и Кътър там, и изведнъж се оказа, че следваме теб — накъде? Към острова на Отатарал. Защо? Кой знае, но трябва да има нещо общо с тези твои призрачни ръце, нещо общо с това да поправиш някаква грешка. А аз съм бременна.

— Последната подробност как се връзва с останалото? — попита Фелисин, явно отегчена.

— Просто се връзва и не, нямам намерение да обяснявам. Богове подземни, ще се задавя от тези проклети буболечки! Кътър! Я се върни тук, безмозъчен тъпак!

Хеборик го досмеша от слисаното изражение на младия мъж, щом се обърна.

Даруджистанецът дръпна юздите и ги изчака.

Докато се приближат, вече ругаеше и пъдеше с ръка насекомите.

— Е, вече знаеш как се чувстваме — сопна се Сцилара.

— Тогава трябва да увеличим скоростта — рече Кътър. — Някой да възразява? Ще е добре и за конете ни освен това. Имат нужда да се поразтъпчат.

„Мисля, че всички имаме нужда от това.“

— Наложи скоростта, Кътър. Сигурен съм, че Сивожаб няма да изостане.

— Той скача с отворена уста — каза Сцилара.

— Може би и ние трябва да го опитаме — предложи Фелисин.

— Ха! Моята бездруго вече е пълна!

Никой бог не заслужаваше истински своите поклонници. Във всякакъв смисъл отношението беше неравностойно, каза си Хеборик. Смъртните можеха да принесат в жертва целия си зрял живот в търсене на общение с избрания бог, а какво получаваха в отплата за тази преданост? Не много, в най-добрия случай; често пъти — нищо. Нима смътното докосване от нещо, от някого, далеч по-могъщ — нима това бе достатъчно?

„Когато докоснах Финир…“

В този миг осъзна, че безразличието му навярно щеше да послужи по-добре на Глигана. Мисълта го проряза като нащърбен тъп нож — съвсем не гладко и прецизно — и щом Кътър ги поведе в лек галоп, Хеборик можа само да оголи зъби в корава гримаса срещу болката в душата.

А това пробуди хор шепнещи гласове — всички го молеха, умоляваха го. За нещо, което не можеше да даде. Това ли изпитваха и боговете? Заливани от безкрайни молитви, търсенето на благослова, дара на изкуплението, за който жадуват безброй изгубени души. Толкова много, че богът може само да се свие, пребит и замаян, и да отвърне на всеки настойчив глас единствено с мълчание.

Но изкуплението не беше дар. Изкуплението трябваше да се спечели.

„И затова пътуваме…“

Сцилара подкара до Кътър. Гледа го, докато той не забеляза вниманието й и не обърна глава към нея.

— Какво има? Нещо не е наред ли?

— Кой каза, че нещо не е наред?

— Ами, списъкът ти с оплаквания стана доста дълъг напоследък, Сцилара.

— Не, списъкът е къс. Просто обичам да се повтарям.

Той въздъхна, после сви рамене и каза:

— Сега сме на седмица път от брега. Започвам да се чудя дали беше добре да хванем този път през сушата… през съвсем безлюдни райони. Все си пестим от храната и всички започваме да страдаме от това, освен може би Сивожаб. И ставаме все по-параноични, отбягваме всеки черен път и крайпътна къща. — Поклати глава. — Нищо няма след нас. Нищо не ни преследва. На никого не му пука какво се каним да правим или накъде отиваме.

— А ако грешиш? — попита Сцилара. Окачи юздите на рога на седлото и започна да пълни лулата си. Конят й стъпи накриво и тя потръпна. — Един съвет от мен, Кътър. Ако забременееш някога, не яхай кон.

— Ще се постарая да го запомня. Все едно, права си. Може и да греша. Но не мисля. Не е като да сме наложили силна скорост, тъй че ако имахме преследвачи, отдавна щяха да са ни догонили.

Имаше си сериозен отговор на това, но го премълча.

— Оглеждаш ли наоколо, Кътър? Докато пътуваме? Всички тези седмици в тази уж пустиня?

— Само колкото трябва, защо?

— Хеборик избра този път, но не случайно. Вярно, сега е пустиня, но не винаги е било. Започвам да забелязвам разни неща и не просто очевидните, като онзи порутен град, покрай който минахме. Вървяхме по стари пътища — пътища, които някога са били по-големи, равни, дори издигнати. Пътища от цивилизация, която вече е напълно изчезнала. Погледни ей там. — Посочи на юг. — Виждаш ли вълните? Земята е набраздена, разровена е почти до неузнаваемост, но когато лъчите на светлината се удължат, започваш да виждаш. Някога е била разоравана. Била е плодородна. Виждам го вече от седмици, Кътър. Пътят на Хеборик ни води през костите на един мъртъв век. Защо?

— Защо не попиташ него?

— Не искам.

— Ами, след като е точно зад нас, вероятно ни слуша в момента, Сцилара.

— Все ми е едно. Тебе питам.

— Не знам защо.

— Аз знам — рече тя.

— Добре, защо тогава?

— Хеборик обича кошмарите си. Затова.

Кътър я погледна, после се извърна в седлото и погледна Хеборик.

Той мълчеше.

— Смърт и умиране — продължи Сцилара. — Начинът, по който изсмукваме земята, докато не я изтощим. Как изтръгваме всеки цвят от всяка гледка, дори когато тази гледка ни показва рай. А това, което причиняваме на земята, си го причиняваме и един на друг. Раняваме се един друг. Дори лагерът на Ша’ик имаше своите тераси, своята йерархия, държеше всекиго на мястото му.

— Няма нужда да ми разправяш за това — каза Кътър. — Живях в нещо подобно в Даруджистан.

— Не съм свършила. Заради това Бидитал намери следовници за своя култ. Това, което му придаваше сила, беше несправедливостта, неправдата и това, че кучите синове като че ли винаги печелят. Разбираш ли, самият Бидитал е бил един от тези кучи синове преди. Блаженствал е в своята власт — след това дойдоха малазанците и разсипаха всичко и Бидитал се оказа подгонен, поредният заек, побягнал от вълците. За него, ами, искаше да си я върне всичката тази власт и новият култ, който създаде, беше точно за тази цел. Проблемът беше, че или извади късмет, или беше гений, защото идеята зад неговия култ — не ужасните ритуали, които наложи, а идеята — тя докосваше струна. Стигаше до онеправданите и в това беше гениалността й…

— Не беше негова идея — обади се зад тях Хеборик.

— Чия тогава? — попита Кътър.

— На Сакатия бог. Окования. Прекършено същество, предадено, наранено, несъвършено като уличните просяци, изоставените деца, физически и морално уязвените. И обещанието за нещо по-добро, отвъд самата смърт — е самият рай, за който спомена Сцилара, но рай, който не можем да обезобразим. С други думи, мечтата за място, неуязвимо за нашите зверства, за покварата ни и следователно, за да съществуваш в него, означава да свалиш от себе си всичката тази жестокост, цялата тази поквара. Трябва просто първо да умреш.

— Не изпитваш ли страх, Хеборик? — попита Сцилара. — Описваш една много изкусителна вяра.

— Да, и за двете. Но ако сърцевината й е лъжа, то тогава трябва да превърнем истината в оръжие, оръжие, което най-сетне трябва да достигне до самия Сакат бог. Да се боим от този краен акт би означавало да не окажем съпротива на най-голямата несправедливост от всички, най-дълбоката неправда и най-дълбоката въобразима измяна.

— Ако е лъжа — каза Сцилара. — А дали е лъжа? Откъде знаеш?

— Жено, ако опрощението е свобода, то тогава всичко, което вършим тук и сега, е безсмислено.

— Ами може и да е.

— Тогава дори нямаше да стои въпросът да се оправдава каквото и да било — самото оправдаване ще е безсмислено. Доведеш ли анархия — довеждаш самия хаос.

Тя поклати глава.

— Не, защото има една сила, по-могъща от всичко това.

— О? — учуди се Кътър. — Коя?

Сцилара се засмя.

— Онази, за която говорех. — Махна отново към следите от древна оран. — Огледай се, Кътър. Огледай се.

Искарал Пъст задърпа дебелите снопове паяжина, покриващи широките гърди на Маппо Рънт.

— Махни го това! Преди да се е събудил, проклета вещице. Ти и твоята проклета луна — виж, сега ще завали. Това е пустиня — как тъй ще вали? Ти си виновна за всичко. — Вдигна нагоре очи със зла усмивка. — Тя не подозира нищо, нещастна самка. О, не мога да чакам. — Изправи се, заситни към бамбуковия прът, който си беше намерил — бамбук, за бога — и отново започна да пробива малките дупки в основата.

Извити телени кукички, навързани на интервали с мокро черво чак до фино огладения с восък край. Издялана и излъскана дървена макара с поне половин левга косми от косата на Могора, запредени и сплъстени, или нещо подобно, достатъчно яки, за да издържат всичко, включително нещастен женски кит, мятащ се из плитчините. Вярно, щеше да се наложи да почака година-две, докато малките гърчещи се рибоци попорастат. Може би трябваше да добави няколко по-едри — имаше от онези гигантски морски котки, дето ги беше видял в онова наводнено селение, с всичките ония чудовища, дето газеха по брега. Искарал Пъст потрепери от спомена, но като истински любител на риболова знаеше докъде може да стигне страстта в лова на ценен хайвер. Дори до крайната необходимост да избиваш демони и така нататък. Вярно, точно онази разходка си беше страшничка. Но се беше върнал с хубавици.

Като дете беше искал да изучи изкуството на въдичарството, но жените и стареите в племето това не ги интересуваше, не, само бентове и хвърляне и събиране на мрежите. Тяхното си беше жътва, не риболов, но младият Искарал Пъст веднъж беше избягал с един керван и беше видял местата на въдичарите край Ли Хенг — за ден и половина, докато прабаба му не дойде да го прибере и не го завлече обратно при племето, а той квичеше като недоклано прасе… тъй че Искарал Пъст бе открил съвършения израз на творческото хищничество, израз, който — всеки го знае — е идеалното мъжко занимание.

Тъй че много скоро двамата с мулето щяха да си намерят решителното извинение да оставят зад гърба си стария храм и дом. „Отивам за риба, скъпа.“ Ах, как копнееше да изрече тези думи.

— Ти си идиот — каза Могора.

— Умен идиот, жено, а това ще рече по-умен от тебе. — Замълча, изгледа я и заговори: — Сега трябва само да изчакам, докато заспи, че да мога да й срежа цялата коса — няма да забележи, не е като да ни висят наоколо сребърни огледала, нали? Всичко ще го омеся наедно, косата от главата й, космите от ушите й, изпод мишниците, от…

— Мислиш, че не знам какво си намислил, а? — попита Могора и се закиска като дърта хиена. — Ти не си просто идиот. Ти си и глупак също така. И си заблуден, недорасъл и досаден, и жалък, злобен, снизходителен, отстъпчив, милозлив, нагъл, невежа, своенравен, несъстоятелен, противоречив, и си грозен на всичкото отгоре.

— И какво от това?

Тя го зяпна като беззъб паяк.

— Мозъкът ти е като пемза — хвърлиш ли нещо по него, просто потъва! Изчезва. Няма го. Даже да се изпикая на него, пикнята само ще изсъска! И толкова! О, как те мразя, мъжо. Тебе и всичките ти противни навици — богове, да си чопли носа за закуска — гади ми се, като си го помисля — гледка, която съм прокълната да не забравя никога…

— О, я млъкни. В сополите се събира хранителен полен, както всички знаят много добре…

Прекъсна го тежка въздишка и двамата далхонийци се обърнаха и погледнаха Маппо. Могора изтича до него и почна да дърпа паяжините около овързаното му лице.

Искарал Пъст се наведе по-близо и попита:

— Какво е станало с кожата му? Цялата е набръчкана и намачкана — какво си му направила, жено?

— Белезите от паяците — отвърна му тя. — Цената за лечението.

— Всяка нишка е оставила бръчка!

— Е, той поначало не беше красавец.

Маппо изстена и вдигна с усилие ръка. Тя падна и треллът изстена отново.

— Сигурно и мозъкът му вече е паешки — предсказа Искарал. — Ще почне да плюе по храната си — като тебе. И смееш да наричаш чопленето на носа отвратително.

— Никое самоуважаващо се същество не прави това, което ти направи тази сутрин, Искарал Пъст. Няма да видиш паяци да си чоплят носовете, нали? Ха, знаеш, че съм права.

— Не знам. Просто си представих паяк с осем крака на носа и това ми напомни за теб. Трябва ти подстрижка, Могора, и аз съм подходящият човек.

— Само да ме доближиш с други намерения, освен любовни, и ще те заколя.

— Любовни? Каква ужасна мисъл…

— А ако ти кажа, че съм бременна?

— Ще си утрепя мулето.

Тя скочи върху него.

Пищяха, плюеха и дращеха, и се търкаляха в прахта.

Мулето ги гледаше с кротки очи.

Натрошени и разпръснати, плочките, които бяха оформяли мозайката на живота на Маппо Рънт, бяха вече само някакви смътни отблясъци, разсипани сякаш на дъното на дълбок кладенец. Несвързани късчета, които можеше само да наблюдава, осъзнаваше смисъла им съвсем смътно и отдалече, и в протежение като че ли на безкрайно дълго време те се отдръпваха от него, сякаш той бавно, неумолимо изплуваше нагоре, към някаква неведома повърхност.

Докато не дойдоха сребърните нишки — спускаха се като дъжд, сипеха се през гъстото мътно вещество, което го обгръщаше. И той усети допира им, а после — и тежестта им, как спря движението му нагоре, и след дълго време неподвижност Маппо отново започна да потъва. Към натрошените късове далече долу.

Където го очакваше болката. Не на плътта — все още плът не съществуваше; това бе разкъсване на душата, многобройните рани от измяна, от провал, от самообвинение, същите онези юмруци, разбили всичко, което бе представлявал… преди падането.

Озова се застанал сред високи стълбове от камък, изваяни в заострени колони. Тежки облаци от ковано желязо се стелеха над половината небе, силен вятър дърпаше нишки през другата половина и изпълваше пустошта — сякаш нещо бе пробило през небесата и дупката бавно зарастваше. Стълбовете се издигаха от всички страни, десетки и десетки, оформяха някакъв неопределим рисунък оттам, където бе застанал Маппо. Хвърляха смътни сенки и погледът му бе привлечен към тези сенки, невнятно в началото, а след това — с усилващо се разбиране. Сенки, падащи под невъзможни ъгли, очертаващи смътно доловим ред, плетеница, простираща се на всички страни.

И самият той едва сега осъзна, че стои в центъра й.

Млада жена пристъпи пред очите му иззад един от стълбовете. Дълга коса с цвета на гаснещи пламъци, очи с оттенъка на ковано злато, облечена в развети черни коприни.

— Това е отдавна — заговори тя на езика на Трелл. — Някои спомени е по-добре да бъдат оставени на мира.

— Не съм го избирал аз — промълви Маппо. — Не познавам това място.

— Джакуруку, Маппо Рънт. Четири или пет години след Падането. И все пак е поредният унизителен урок за опасностите, които носи гордостта. — Вдигна ръце и коприните оголиха безукорна кожа и гладки длани. — Ах, виж ме. Отново съм млада. Колко необичайно! Някога мислех, че съм дебела. Чудя се дали всички ни засяга това, че начинът, по който се възприема човек, се променя с времето? Или повечето хора се примиряват, драговолно или не, с непроменливото постоянство на улегналия си живот? Щом поживееш толкова дълго, колкото мен, разбира се, подобни заблуди не оцеляват. — Вдигна очи и го погледна. — Но ти знаеш това, нали? Дарът на Безименните те загръща, дълголетието терзае очите ти като надраскани геми, отдавна изгубили прелестта си, отдавна лишени дори от блясъка на самозаблудата.

— Коя си ти? — попита Маппо.

— Кралица, която ще бъде свалена от своя трон, прокудена от своята империя. Суетността ми скоро ще преживее унизително поражение.

— Древна богиня ли си? Мисля, че те знам… — Посочи. — Тази огромна паяжина, невидимата шарка зад привидния хаос. Да изрека ли името ти?

— По-добре недей. Вече съм изучила изкуството да съм потайна. И не съм склонна да правя услуги. Могора, тази стара вещица, ще се кае за този ден. Забележи, тя може би не е виновна. Из сенките се шепне за теб, Маппо. Кажи ми, какъв интерес би могъл да има Сенкотрон към теб? Или към Икариум, впрочем?

Той се сепна. „Икариум. Аз го провалих! Бездната да ме погълне дано, какво стана?“

— Той жив ли е?

— Да. И Безименните го дариха с нов спътник. — Усмихна се вяло. — Ти беше… изоставен. Защо ли? Може би някакъв провал, проява на колебливост — изгубил си чистотата на своята клетва, нали?

Той извърна очи.

— Защо не са го убили тогава?

Тя сви рамене.

— Вероятно предвиждат приложение на дарбите му. Ах, тази мисъл те плаши, нали? Възможно ли е до този момент наистина да си съхранил вярата си в Безименните?

— Не. Съкрушен съм от мисълта какво ще развихрят. Икариум не е оръжие…

— О, глупако такъв, разбира се, че е. Те го създадоха и сега ще го използват… а, сега разбирам Сенкотрон. Умен кучи син. Разбира се, обидена съм, че той така небрежно допуска, че ще съм му предана. Още повече се обиждам от факта, че допускането му е вярно. — Помълча и въздъхна. — Време е да те връщам.

— Почакай… ти каза нещо… Безименните, че те са създали Икариум. Мислех, че…

— Изкован от техните ръце, а след това, с помощта на защитници като теб, Маппо, наточван отново и отново. Беше ли той толкова пагубен, когато изпълзя от разрухата, в която превърнаха младия му живот? Толкова пагубен, колкото е сега? Едва ли. — Тя го изгледа. — Думите ми те нараняват. Знаеш ли, все повече не харесвам Сенкотрон, а всяко мое дело или дума тук е в съгласие с нечестивото му очакване. Наранявам те, а после осъзнавам, че си му нужен наранен. Откъде ни познава толкова добре?

— Върни ме.

— Дирята на Икариум изстива.

— Веднага.

— О, Маппо, караш ме да се разплача. Правила съм го понякога, когато бях млада. Макар че, вярно, повечето ми сълзи бяха от самосъжаление. И тъй, преобразили сме се. Тръгвай, Маппо Рънт. Направи каквото трябва.

Озова се отново легнал на земята, светеше ярко слънце. Два звяра наблизо се биеха… не, видя той, щом извърна глава, двама човеци. Оцапани с кал и слюнка, с тъмни бразди пот по лицата, скубеха си косите, ритаха се и се хапеха.

— Богове подземни — изпъшка Маппо. — Далхонийци.

Те спряха свадата и се обърнаха.

— Не ни обръщай внимание — каза с кървава усмивка Искарал Пъст. — Ние сме женени.

Не можеха да му избягат. Покрит с люспи и подобен на мечка, звярът беше висок колкото каляската на Тригали и бегът му на дълги отскоци покриваше повече терен, отколкото успяваха изплашените коне, вече бездруго съвсем изтощени. Червени и черни, ръбатите люспи, покриващи съществото, бяха с големината на кръгъл щит и общо взето неуязвими за метателни оръжия, както го доказваха безбройните метални стрели, които се отплесваха от туловището му, докато ги догонваше. Имаше само едно огромно око с фасети като на насекомо и обкръжено от изпъкнала предпазна кост. В грамадните му челюсти имаше по два реда остри като саби зъби, всеки с големината на една човешка ръка до лакътя. Стари белези от битки бяха обезобразили широката му плоска глава.

Разстоянието между преследвача и преследваните се беше стопило до по-малко от двеста крачки. Паран се отказа да поглежда през рамо към звяра и пришпори коня си напред. Препускаше по каменист бряг. На два пъти мина върху костите на някакви огромни същества, подобни на кит — повечето кости бяха изпочупени и пръснати. Напред и леко навътре в сушата теренът се издигаше в нещо подобно на хълм — доколкото можеше да съществуват хълмове в този свят. Паран посочи и извика на кочияша:

— Натам!

— Какво?! — изкрещя мъжът. — Да не си луд!

— Последен напън! После спри и остави другото на мен!

Мъжът — почти старец — поклати глава, но подкара конете по склона, копитата заблъскаха по разкаляната земя, животните се напънаха да издърпат огромния впряг нагоре.

Паран забави коня си и огледа за миг съдружниците, струпали се на задницата на впряга. Всички го зяпнаха, щом дръпна юздите точно на пътя на звяра.

Сто крачки.

Едва успя да удържи изпадналия в паника кон, докато измъкваше от дисагите една дървена карта. Вдигна за миг очи… петдесет крачки, звярът беше навел глава, разтворил широко челюсти. „О, още малко…“

Още четиридесетина крачки — и той запокити картата право на пътя на връхлитащото същество.

Три думи, изречени тихо, без дъх…

Картата не падна. Увисна неподвижно във въздуха.

Покритата с люспи мечка я достигна, нададе оглушителен рев… и изчезна.

Конят на Паран се вдигна на задните си крака, отхвърли го назад, ботушите му се изхлузиха от стремената и той се пързулна по задницата, излетя и тупна на земята. Надигна се и се потърка по задника.

Съдружниците притичаха и се струпаха около него.

— Как го направи това?

— Къде се дяна онова?

— Ей, като си можел да го направиш това по всяко време, защо бягахме?

Паран сви рамене.

— Къде… кой знае? Колкото до „как“, ами, аз съм Господарят на Драконовата колода. Крайно време беше да дам някакъв смисъл на тази титла.

Две облечени в тежки ръкавици ръце го плеснаха по раменете — по-силно, отколкото беше нужно, но той забеляза облекчението на лицата им — ужасът се бе изцедил от очите им.

Дойде и Хедж.

— Добър ход, капитане. Не мислех, че някой от вас може да го направи. Но доколкото видях, много забави нещата — беше на косъм. Видях, че устата ти мърдаше — някакво заклинание ли беше, или какво? Не знаех, че си маг…

— Не съм. Казвах: „Дано да подейства.“

Всички отново го зяпнаха.

Паран отиде при коня си.

— Все едно, от билото на този хълм можеш да видиш целта ни — каза Хедж. — Върховният маг реши, че е добре да го знаеш.

От върха на хълма в далечината се виждаха пет огромни черни статуи, земята между тях беше накъсана от малки езера и блатни треви. Паран огледа извисяващите се изваяния. Чудовищни хрътки, клекнали, предадени със съвършенство, но в огромни мащаби, изсечени изцяло от черен камък.

— Каквото очакваше ли? — попита го Хедж, беше се качил отново в каляската.

— Не бях сигурен — отвърна Паран. — Пет… или седем. Е, вече знам. Двете Хрътки на Сянка от Драгнипур са намерили… ешовете си и отново са се събрали. Значи, както изглежда, някой ги е освободил.

— Нещо ни намести — каза Хедж. — В нощта, в която ние, призраците, унищожихме Убийците на псета. В лагера на Ша’ик.

Паран се извърна и го погледна.

— Не си ми го споменавал досега, сапьор.

— Е, те бездруго не изтраяха дълго.

— Какво, в името на Гуглата, искаш да кажеш с това „не изтраяха дълго“?

— В смисъл, някой ги уби.

— Убил ги е? Кой? Някой бог ли ви навести онази нощ? Някой от Първите герои? Или друг асцендент?

Хедж се намръщи.

— Всичко това е от втора ръка, имай предвид, но както разбрах, беше Тоблакай. Един от охраната на Ша’ик, приятел на Леоман. Не знам много за него, само името, или, предполагам, титлата, тъй като не е истинско име…

— Телохранител, наречен Тоблакай, е убил двете Хрътки Дерагот?

Призракът сви рамене и кимна.

— Общо взето това е, капитане.

Паран смъкна шлема си и прокара длан през косата си — „Богове подземни, колко съм мръсен!“ — после отново се загледа към далечните статуи и низините между тях.

— Езерата изглеждат плитки — би трябвало да можем лесно да стигнем дотам.

Вратата на каляската се отвори и се появи джагътската магьосница Ганат. Огледа за миг чернокаменните монументи и каза:

— Дессимбелакис. Една душа, превърната в седем — вярваше, че това ще го направи безсмъртен. Асцендент, жаден да стане бог…

— Дераготите са много по-стари от Дессимбелакис — каза Паран.

— Удобни съсъди са. Видът им беше почти изчезнал. Той намери последните няколко оцелели и се възползва от тях.

— Било е грешка — изсумтя Паран. — Дерагот са си имали своя история, своя легенда, и тя не се е разказвала в изолация.

— Да — съгласи се Ганат. — Ерес’ал, които били опитомени от Хрътките и осиновени от тях. Ерес’ал, които един ден ще създадат Имасс, които един ден ще създадат човешкия род.

— Толкова просто? — попита Хедж.

— Не, много по-сложно — отвърна тя. — Но за нашите цели е достатъчно.

Паран се върна при коня си.

— Почти сме стигнали — не искам никакви прекъсвания повече. Тъй че да тръгваме, а?

Водата вонеше на гнило, дъното на езерото беше гъста лепкава черна тиня, както се оказа, гъмжаща от пиявици с големина и форма на морски звезди. Конският впряг едва влачеше каляската през тинята, макар за Паран да беше ясно, че Карполан Демесанд прилага магия, за да може някак да я олекоти. Ниските тинести брегове, обрамчили езерата, предлагаха известно облекчение, но пък гъмжаха от хапещи насекоми, които жадно налитаха на рояци, щом съдружниците слезеха от каляската да изтръгнат пиявиците от краката на конете. Един такъв бряг ги доближи до отсрещната суша, отделена само с тесен канал тинеста вода, който прекосиха без трудности.

Пред тях се проточи дълъг нисък склон покрит с тиня чакъл. Щом стигна до билото малко пред впряга, Паран дръпна юздите.

Съвсем наблизо два огромни пиедестала, обкръжени с отломки, отличаваха мястото на някогашните две статуи. В неизменно мократа кал около тях имаше дири — отпечатъци от лапи, следи от някакво боричкане. Веднага след тях се издигаше първият от непокътнатите монументи, с матовочерния камък — плашещо жив в изразяването на козината и мускулите. В основата му се издигаше някаква постройка.

Каляската се приближи и Паран чу как се отвори вратата. Съдружниците вече скачаха от нея и се подреждаха в защитен кръг.

Паран слезе от коня и тръгна към постройката. Хедж го настигна и закрачи до него.

— Някой е построил тук проклета къща — изръмжа сапьорът.

— Не изглежда обитаема.

— Е, то си личи.

Построена изцяло от плавей, постройката беше с грубо правоъгълни очертания, дългите страни бяха успоредни на пиедестала на статуята. Паран я огледа и каза:

— Не мисля, че е била предназначена за къща. По-скоро за храм.

— Може и да си прав — между плавеите няма никакъв пълнеж, който да запълни празнините. Някой зидар, като го погледне това, ще каже, че е временна постройка, от което излиза, че е по-скоро храм или заграждение за добитък…

Стигнаха до единия край и видяха вход с форма на полумесец. По глинестата земя пред него бяха подредени клони, оформящи нещо като пътека. По нея бяха газили крака — безброй, но нито една следа не беше отскоро.

— Носили са мокасини — отбеляза Хедж, след като клекна да огледа следите. — Шевът е бил косо нагоре, освен на петата, където е кръстосан. Ако бяхме в Дженабакъз, щях да кажа, че са риви, с изключение на едно нещо.

— Кое? — попита Паран.

— Ами, тези хора са били с широки стъпала. Много широки.

Главата на призрака бавно се извърна към входа на сградата.

— Капитане, нещо е умряло тук.

Паран кимна.

— Надуших го.

Ганат и Карполан Демесанд, с двете съдружнички парду от двете му страни, се приближиха. Търговецът-маг направи гримаса, щом усети вонята на леш. Погледна намръщено зейналия вход.

— Ритуалното кръвопролитие — каза и се изплю, нещо нехарактерно за него. — Дерагот са си намерили поклонници. Господарю на Колодата, тази подробност ще се окаже ли проблематична?

— Само ако се появят — отвърна Паран. — В края на краищата може да се окаже, че са преосмислили вярата си. Това пък би могло да се окаже трагично за тях…

— Вие преосмисляте ли? — попита Карполан.

— Де да можех да си позволя такъв лукс. Ганат, ще дойдеш ли с мен да огледаме вътрешността на храма?

Тя леко повдигна вежди, после кимна.

— Разбира се. Забелязвам, че вътре властва мрак. Ще ти трябва ли светлина?

— Едва ли. Но няма да навреди.

Оставиха другите и закрачиха към входа. Ганат каза тихо:

— Подозираш същото, каквото и аз, Гъноуз Паран.

— Да.

— Карполан Демесанд не е глупак. Скоро ще разбере.

— Да.

— Тогава огледът ни трябва да е кратък.

— Съгласен.

Щом стигнаха до прага, Ганат махна с ръка и пред тях засия мътна синкава светлина.

Пристъпиха вътре.

Единично помещение — без вътрешни стени. Подът беше от пръст, отъпкана от много крака. В самия център господстваше преобърнат дървесен ствол, корените се изпъваха почти хоризонтално, сякаш дървото беше расло върху плоска скала, изпънало пипалата си на всички страни. Сърцевината на ствола беше издялана като корито, пълно с черна засъхнала кръв. За изпънатите корени бяха вързани кръстато два трупа, и двата — на жени, изгнили, все едно стопили се, с щръкнали тук-там кокали. Мъртви личинки лежаха на купчини под телата.

— Седора Ор — предположи Паран. — И Дарпарет Вайд.

— Допускането изглежда основателно — отвърна Ганат. — Магьосницата на Тригали трябва да е била ранена по някакъв начин, предвид споменатата й мощ.

— Да, впрягът й беше разбит.

— Несъмнено. Достатъчно ли видяхме, Гъноуз Паран?

— Кървав ритуал — умилостивяване на Древен. Бих допуснал, че са били привлечени Дерагот.

— Да. Което означава, че не си имал голям избор, след като си ги освободил.

— Дано Карполан съобрази това. — Погледна я. — При наистина опасна ситуация, Ганат, можеш ли да… съдействаш?

— Вероятно. Както знаеш, не ми харесва това, което възнамеряваш да направиш. Но това, което би ми харесало още по-малко, е да бъда разкъсана от Хрътки на Мрака.

— Много добре те разбирам. И тъй, ако те призова на помощ, Ганат, ще знаеш какво да направиш?

— Да.

Паран въздъхна.

— Може да звучи нелогично, но съчувствието ми към вероятната участ на тези поклонници някак понамаля.

— Да, нелогично е. Вашият вид почита от страх в края на краищата. А това, което ти ще развихриш тук, са петте лика на този страх. И тези нещастни хора ще пострадат.

— Ако не ги интересуваше вниманието на боговете им, Ганат, щяха да избегнат проливането на кръв на осветена земя.

— Някой сред тях е търсил такова внимание и силата, която би могла да се получи от него. Върховен жрец или шаман според мен.

— Да. Ако Хрътките не убият този Върховен жрец, следовниците му ще го постигнат.

— Суров урок, Гъноуз Паран.

— Това го кажи на двете мъртви.

Ганат не отвърна.

Излязоха от храма, светлината зад тях се стопи.

Паран веднага забеляза пронизващия поглед на Карполан Демесанд, безпогрешния ужас, който се четеше в очите му, и бавно кимна. Търговецът извърна очи и колкото беше уморен досега, умората му сякаш натежа десетократно.

Хедж се приближи.

— Може да са били от съдружниците…

— Не — каза Ганат. — Две жени, и двете — скъпо облечени. Може да се допусне, че съдружниците са срещнали своята участ другаде.

— Сега идва последната ти задача, сапьор — каза Паран на Хедж. — Призоваването на Дерагот — но първо прецени това — те са близо и ще ни трябва време да…

— Да се източите като червата на Гуглата, да. — Хедж надигна една торба да му я покаже. — И преди да си ме питал къде съм го крил това, не си прави труда. Тук такива подробности са без значение. — Ухили се. — Някои биха взели злато със себе си, щом тръгнат на път. Аз винаги ще взема морантски муниции вместо злато. В края на краищата човек не знае какво ще срещне от другата страна, нали? Тъй че винаги е по-добре да се придържаш към мнението, че ще ти се наложи да гръмнеш разни неща.

— Разумен съвет, Хедж. А тези муниции ще подействат ли тук?

— Абсолютно, капитане. Това място някога е било дом на смъртта, нали?

Паран погледна най-близката статуя.

— Смяташ да ги взривиш?

— Да.

— Заряд със закъснител?

— Да.

— Само че имаш да нагласиш пет, а най-далечната е поне на двеста-триста крачки.

— Да. Това ще е проблем — е, да го наречем предизвикателство. Вярно, Фид е по-добър в тези тънкости от мен. Но я ми кажи нещо, капитане — сигурен ли си, че тези Дерагот не се мотаят наоколо?

— Сигурен съм. Ще се върнат в родното си селение — точно това направиха първите две, нали?

— Да, но те си имаха своите сенки. Тези може да тръгнат да гонят първо своите.

Паран се намръщи. Не беше помислил за това.

— О, разбирам. В селението на Сянка тогава.

— Ако Хрътките на Сянка са там в момента, да.

„Проклятие!“

— Добре, поставяй си зарядите, Хедж, но не бързай да обръщаш пясъчния часовник.

— Ясно.

Паран изчака, докато сапьорът се отдалечи. После извади Драконовата колода. Спря, погледна през рамо към Ганат, после — към Карполан Демесанд. И двамата видяха какво държи. Търговецът на Тригали пребледня и бързо се шмугна в каляската. След малко — след дълъг неразгадаем поглед — жената Джагът го последва.

Паран си позволи лека усмивка. „Да, защо да се натрапваме пред онзи, който ще бъде повикан?“ Клекна и постави с лице надолу колодата върху клонките на пътеката. После вдигна горната карта и я постави отдясно. „Върховен дом Сянка — кой е главният тук, проклета Колодо, ти или аз?“

— Сенкотрон — измърмори. — Обърни ми внимание.

Смътният образ на Дом Сянка си остана съвсем безжизнен върху лакираната карта.

— Добре — каза Паран. — Ще го кажа иначе. Сенкотрон, говори с мен тук и сега, или всичко, което си направил и което се каниш да правиш, ще бъде, съвсем буквално, накъсано на парчета.

Последва сияние, което още повече размъти нещата, после се появи нещо като смътна фигура, седяща на черен трон. Изсъска глас:

— Само гледай да е важно. Зает съм и освен това дори от идеята за Господар на Колодата ми прилошава, тъй че казвай.

— Дерагот скоро ще бъдат пуснати на свобода, Сенкотрон.

Явно оживление.

— Кой идиот с мозък колкото на муха иска да направи това?

— Не може да се избегне, опасявам се…

— Ти!?

— Виж, имам си причини и те може да се намерят в Седемте града.

— О! Онези причини. Е, да. Умно при това. И все пак изключително глупаво.

— Сенкотрон — каза Паран, — двете Хрътки на Сянка, които Рейк уби. Двете взети от Драгнипур.

— Какво?

— Не съм сигурен колко знаеш, но аз ги освободих от меча. — Изчака поредното възклицание, но… не последва нищо. — А, значи знаеш. Добре. Е, открих къде са отишли… тук, където са се събрали с близките си и са били освободени — не, не аз. И както разбирам, след това са били убити. Окончателно този път.

Сенкотрон вдигна дългопръстата си ръка — тя изпълни почти цялата карта — и я сви в юмрук.

— Да видим дали те разбирам — измърка кротко. Единият пръст се изпъна напред. — Идиотите Безименни отиват и пускат на воля Дежим Небрал. Защо? Защото са идиоти. Собствените им лъжи са ги догонили, тъй че е трябвало да се отърват от един слуга, който е правил каквото те са искали да прави, само че го е правил прекалено добре! — Гласът на Сенкотрон постепенно се извисяваше. Изпъна се втори пръст. — След това ти, Господарят идиот на Драконовата колода, решаваш да освободиш Дерагот, за да те отърве от Дежим Небрал. Но чакай, още по-добре! — Трети пръст. — Някой друг, сериозно гаден, обикалящ из Седемте града, тъкмо е убил два Дерагота и може би този гадняр все още е наблизо и му се ще да помъкне още няколко трофея зад проклетия си кон! — Гласът вече стигна до крясък. — А сега! Сега! — Ръката отново се сви в юмрук и затрепери. — Искаш от мен да пратя Хрътките на Сянка в Седемте града! Защото най-сетне му е хрумнало на оня червив орех, който наричаш мозък, че Дерагот няма да се занимават с Дежим Небрал, докато не намерят моите Хрътки! А ако дойдат да ги търсят тук, в моето царство, нямат спиране! — Изведнъж млъкна, със замръзнал във въздуха юмрук. После пръстите се разтвориха рязко и се разшаваха. Сенкотрон изръмжа и ръката му изчезна. Шепот: — Чист гений. Защо аз не се сетих за това? — Тонът му се извиси наново: — Защо? Защото аз не съм идиот!

След тези думи картата изсветля и божието присъствие изчезна.

Паран изсумтя и рече:

— Така и не ми каза дали ще пратиш Хрътките на Сянка в Седемте града.

Стори му се, че чува смътно врясък на безсилие, но може и да си го беше въобразил. Върна картата в колодата, прибра я в един от вътрешните си джобове, бавно се изправи и въздъхна.

— Е, не беше чак толкова лошо, колкото си мислех.

Когато Хедж се върна, Ганат и Карполан излязоха. Погледите, които му хвърляха, определено бяха притеснени.

Призракът махна с ръка на Паран да се приближи и заговори тихо:

— Няма да се получи, както го искахме, капитане. Твърде голямо е разстоянието между тях — докато се добера до най-близката, най-далечната ще трябва да е хвръкнала и ако Хрътките са наблизо, хм… както казах, няма да стане.

— Какво предлагаш?

— Няма да ти хареса, сигурен съм. Но е единственият начин.

— Казвай, сапьор.

— Оставете ме. Вие тръгвайте. Веднага.

— Хедж…

— Не, чуй ме, разумно е. Аз вече съм си мъртъв — мога сам да се измъкна.

— Може би ще можеш да се измъкнеш, Хедж. По-вероятно е онова, което е останало от теб, да бъде разкъсано на парчета, ако не от Дерагот, то от цялата орда тукашни кошмари.

— Капитане, това тяло не ми трябва — то е само за показ, за да има някакво лице, което да гледаш. Повярвай ми, това е единственият начин ти и другите да се измъкнете живи.

— Да опитаме нещо компромисно — каза Паран. — Изчакваме колкото е възможно.

Хедж сви рамене.

— Както искаш. Но не чакайте твърде дълго.

— Тогава тръгвай, Хедж. И… благодаря ти.

— Сделката си е честна, капитане.

Призракът тръгна. Паран се обърна към Карполан Демесанд.

— Колко сте убеден, че ще можете да ни измъкнете бързо оттук?

— Тази част би трябвало да е сравнително лесна — отвърна магьосникът. — Щом бъде намерен път в лабиринт, връзката му с другите става ясна. Успехът на Търговска гилдия Тригали зависи изцяло от нейните проучватели — от картите й, Гъноуз Паран. С всяка мисия тези карти стават все по-пълни.

— Сигурно са ценни документи — отбеляза Паран. — Вярвам, че ги пазите добре защитени.

Карполан Демесанд се усмихна, без да отвърне нищо.

— Пригответе се за път тогава — каза Паран.

Хедж вече се беше скрил от поглед, изгубен някъде в сумрака отвъд най-близките статуи. В падините се бяха утаили мъгли, но небесата с цвят на живак отгоре изглеждаха по-далечни от всякога. При все това, забеляза Паран, светлината намаляваше. Само един ден ли бяха стояли тук? Изглеждаше… невероятно.

До ушите му стигна глух взрив — острилка.

— Това е сигналът — каза Паран и закрачи към коня си. — Най-далечната статуя ще се взриви първа.

Метна се на седлото и подкара коня към каляската, Карполан и Ганат вече се бяха качили в нея. Страничното прозорче се отвори и се чу глас:

— Капитане…

Прекъсна го гръмовен взрив. Паран се обърна и видя издигащия се стълб от пушек и прах.

— Капитане, изглежда, че… за голяма моя изненада…

Нова експлозия, по-близо този път, и втората статуя сякаш просто се стопи в небитието.

— Както съм казвал винаги, изглежда, че възможностите ми за избор са много по-ограничени, отколкото…

От далечината се чу гърлен зверски рев.

Първият Дерагот.

— Гъноуз Паран! Както винаги съм казвал…

Третата статуя се взриви, изригна вълна от пушек, камък и прах. С прерязани предни крака, огромният монумент се наклони напред, назъбени пукнатини прорязаха скалата и задълбаха надолу. След което статуята се пръсна.

Каляската подскочи, после отново се друсна на земята. Някъде вътре издрънча счупено стъкло.

Земята се разтърси от вълните на взрива.

Конете зацвилиха и се задърпаха да се отскубнат, подбелиха очи.

Втори вой проряза въздуха.

Паран примижа през прахта и пушека, мъчеше се да види Хедж. Но не успя да зърне никакво движение в усилващия се мрак. Изведнъж изригна и четвъртата статуя — и по някаква странна случайност се килна на една страна и удари петата.

— Трябва да тръгваме!

Викът беше на Карполан Демесанд.

— Задръж…

— Гъноуз Паран, вече не съм убеден, че…

— Просто задръж…

Трети вой, повторен от вече появилите се Дерагот — а последните два рева бяха… близо.

— Проклятие. — Не можеше да види Хедж. Последната статуя, вече прорязана с пукнатини, рухна, щом мунициите в основата й се взривиха.

— Паран!

— Добре — отваряй проклетия портал!

Конете се понесоха напред, повлякоха каляската надолу по склона. Паран смуши коня си, погледна рисковано през рамо… и видя огромен изгърбен звяр, появил се от облаците прах, блесналите му в насмешка очи се приковаха в него и в бягащия впряг. Масивната широка глава на Дерагот се приведе и чудовището бясно се втурна напред.

— Карполан!

Порталът се разтвори като пукнат мехур — водниста кръв или друга някаква течност плисна от ръбовете му — точно пред тях. Паран чу как засъска и се затръшна зад тях, а след това — от всички страни — безумие.

Изгнили лица, протягащи се оглозгани ръце, отдавна мъртви, умоляващи очи, разядени усти:

— Вземи ни! Вземи ни със себе си!

— Не ни оставяй!

— Той ни е забравил — молим те, умоляваме те…

— На Гуглата му е все едно…

Костеливи пръсти се вкопчваха в Паран, дърпаха, теглеха, протягаха се към него от цялата тази гмеж. Други бяха успели да се вкопчат в каляската и се влачеха след нея.

Отчаяните вопли преляха в ярост:

— Вземете ни — или ще ви разкъсаме на парчета!

— Дери ги… хапи ги… късай ги на парчета!

Паран с усилие измъкна дясната си ръка, успя да стисне дръжката на меча и го извади, започна да сече наляво и надясно.

Цвиленето на конете беше гласът на самото безумие, съдружниците вече също крещяха и сечаха с оръжията си.

Очите на Паран за миг обходиха необятната равнина — равнина от гърчещи се фигури, немрящите, всички лица обърнати към тях — немрящи, десетки и десетки хиляди — немрящи, струпали се върху земята така, че можеха само да стоят прави, от хоризонт до хоризонт, и гласовете им се издигаха в отчаян хор…

— Ганат! — изрева Паран. — Изведи ни оттук!

Рязък пукот, като пращене на лед. Зъл вятър се завихри около тях, земята се килна на една страна.

Сняг, лед… немрящите — нямаше ги.

Кръжащо синьо небе. Планински зъбери…

Пронизително цвилене. Хвърчащи от впряга трупове. Каляската се извиси пред Паран, задницата й се хлъзна и се завъртя.

Бяха на ледник. Хлъзгаха се надолу, все по-бързо.

Паран отчетливо чу думите на една от съдружничките парду:

— О, това си е много по-добре!

След това, със замъглен поглед, докато конят бясно се хлъзгаше надолу, не му остана нищо, освен да се стегне за стръмното спускане — надолу по безкраен планински склон, както се оказа.

Лед, после сняг, след него киша — кишата се разгъна като вълна пред конете и пързалящата се на една страна каляска, надигна се, килна се и забави спускането им. А после отстъпи място на кал, после на камък…

Конят на Паран изпревари каляската тъкмо когато тя се преобърна с трясък. Телата на съдружниците се разхвърчаха по склона.

Всички коне освен един паднаха, ритаха оплетени в сбруята.

С бухащо като чук сърце, Паран спря коня, обърна го и бавно подкара нагоре.

Неколцина от съдружниците вече се надигаха замаяни. Един започна да кълне и отново се смъкна в калта, кракът му беше счупен.

— Благодаря — изграчи към Паран един почти труп и зацапа с ръце в калта. — Колко ти дължа?

Каляската лежеше на една страна. Трите колелета, врязали се в калта и камъните, се бяха разбили, две от онези срещу тях не бяха оцелели след търкалянето. Единственото здраво се въртеше като воденичен камък. Капаците на товарния отсек отзад се бяха отворили и всичко се беше разпиляло по склона. На покрива, още стегнато в ремъците, беше останало премазаното тяло на един от съдружниците, кръвта му се стичаше като вода от топящ се лед по медните плочи, ръцете и краката му висяха отпуснати, разкъсаната плът изглеждаше сивкава на ярката слънчева светлина.

Една от жените парду се надигна от калта и изкуцука до Паран.

— Капитане… мисля, че трябва да вдигнем бивак.

Той я изгледа отгоре.

— Добре ли си?

Тя го погледна втренчено за миг, после извърна глава и изплю кръв. Избърса устата си и сви рамене.

— Гуглата знае, имали сме и по-лоши пътувания…

Жестоката рана от портала, вече затворен, все още загрозяваше натежалия от прах въздух. Хедж пристъпи от пиедестала, зад който се беше прикрил. Дерагот ги нямаше — побързали бяха да се махнат час по-скоро от това неприятно, гибелно място.

Е, беше проточил малко нещата. Все едно, оказа се достатъчно убедителен и бе постигнал желания резултат.

„И ето ме тук. Сам, в трапа на Гуглата, забравен от него самия. Трябваше добре да го обмислиш, капитане. Нищо добро нямаше в тази сделка за нас и само глупци могат да я приемат. Е, нали това, че бяхме глупци, ни уби — и ни е втръснало да го учим този урок.“

Огледа се, опита се да се ориентира. В това място всяка посока бе толкова добра, колкото всяка друга. Освен към проклетото море, разбира се. „Е, свърши се. Време е да проучим…“

Призракът остави зад гърба си отломките на разрушените статуи — самотна, почти безплътна фигура, закрачила по голата кална земя. Кривокрак, какъвто си беше и приживе.

Смъртта не оставя зад себе си подробности в края на краищата. И повече от сигурно — никакво опрощение не чака падналите.

Опрощението идва от живите, не от мъртвите. И както много добре знаеше Хедж — трябва да се спечели.

Спомняше си разни неща. Най-сетне, след толкова време. Майка си, войнишката курва, която си разтваряше краката за целия Ашокски полк, преди да го изпратят в Дженабакъз. След като си отиде, тя просто взе, че умря, все едно без всички онези войници можеше само да издишва, не и да вдишва, а вдишването е онова, което ти дава живот. Просто така. Умря. Издънката й бе оставена да се оправя сама. Самичка — без някой да се грижи за нея. Без обич.

Луди жреци, извратени култове и, каквато майката — такова и детето, нова войска, след която да се влачи. Всяка пътечка на лична свобода се оказваше задънена отбивка от този много по-добре отъпкан път, път, водещ от родител към дете — това поне вече й беше повече от ясно.

После Хеборик, дестраянтът на Трийч, я беше извлякъл — преди и тя самата да започне само да издишва до последния си дъх — но не, преди това го имаше Бидитал и неговите вцепеняващи дарове, изричаните му с шепот уверения, че тленното страдание не е нищо повече от хризалида, а със смъртта тя ще излети на воля, ще разгърне многоцветните си криле. „Раят.“

О, колко изкусително бе това обещание! И давещата й се душа се беше вкопчила в утехата на повличащата надолу към гибелта негова тежест. Мечтала беше някога сама да наранява млади ококорени послушнички, да стисне ножа в своите ръце и да изреже, да изстърже всякакво удоволствие. „Нещастието обича — нуждае се — от компания; нищо алтруистично няма в споделянето. Егоизмът се подхранва от злобата и всичко друго отпада.“

Твърде много беше видяла в краткия си живот, за да повярва на някой, който проповядва друго. Любовта на Бидитал към болката беше захранвала потребността му да нанася вцепененост и безчувственост. Вцепенеността у него самия го правеше годен да нанася болка. А прекършеният бог, когото твърдеше, че почита — е, Сакатият знаеше, че никога няма да му бъде потърсена сметка за лъжите, за фалшивите му обещания. Търсеше същества с похабен живот и с тяхната смърт бе свободен да изхвърли онези, чийто живот е похабил. Това, съзнаваше тя, бе най-изтънчената форма на заробване: вяра, чийто основен принцип беше недоказуем. Нищо не можеше да убие такава вяра. Сакатият бог щеше да си намира множество гласове, които да провъзгласят празните му обещания, а сред жестоките ограничения на неговия култ злото и скверното щяха да процъфтяват необуздани.

Вяра, основана на болката и чувството за вина, не можеше да утвърждава морална чистота. Вяра, вкоренена в кръв и страдание…

— Ние сме падналите — каза изведнъж Хеборик.

Сцилара се изсмя презрително, натика още листа ръждивец в чашката на лулата и дръпна силно.

— Думи, подходящи за устата на един жрец на войната, нали? А какво ще кажеш за бляскавата слава, която намират в жестокото клане, старче? Или не вярваш в необходимостта от равновесие?

— Равновесие? Илюзия. Все едно да се опиташ да се съсредоточиш върху петънце светлина и да не видиш нищо от потока и света, който този поток ти разкрива. Всичко тече, всичко е в движение.

— Като тези проклети мухи — измърмори Сцилара.

Кътър, който яздеше право пред тях, я погледна през рамо.

— Точно на това се чудех. Хранещи се с мърша мухи — дали не отиваме към някое бойно поле, как мислите? Хеборик?

Старецът поклати глава, кехлибарените му очи сякаш лумнаха на следобедната светлина.

— Нищо такова не усещам. Земята напред е такава, каквато я виждаш.

Наближаваха някаква широка котловина, осеяна с петна сухи жълти тръстики. Самата повърхност беше почти бяла, напукана като разбита мозайка. Тук-там се виждаха могили, като че ли от сухи клони и тръстика. Спряха.

По брега на засъхналото блато — разпръснати на килим рибешки кости, сякаш довени от ветровете. На една от по-големите купчини тръстика видяха и птичи кости и останки от черупки. Влажните земи бяха пресъхнали изведнъж, в сезона на гнезденето.

Над широкото корито летяха рояци мухи, виеха се и бръмчаха на облаци.

— Богове подземни — промълви Фелисин. — Трябва ли да минаваме през това?

— Няма да е чак толкова лошо — увери я Хеборик. — Другата страна не е далече. Ако се опитаме да заобиколим, ще се стъмни, преди да сме стигнали. Освен това… — замаха с ръка да отпъди бръмчащите мухи — още не сме тръгнали през него, а те ни намериха, заобикалянето няма да ни отърве. Добре поне, че не са от хапещите.

— Да тръгваме тогава и да се свършва — каза Сцилара.

Сивожаб скочи и се понесе напред, сякаш искаше да прогори диря със зейналата си уста и плющящия език.

Кътър смуши коня си в тръс, а след това, щом мухите загъмжаха над него, в галоп.

Другите го последваха.

Мухи, накацали като лудост по кожата му. Хеборик замижа, щом безбройните твърди побеснели телца заудряха в лицето му. Самата слънчева светлина посърна сред хаотичния облак. Навираха се в ръкавите му, под протритите гамаши, във врата… той стисна зъби, решен да устои на тази дребна досада.

Равновесие. Думите на Сцилара по някаква причина го измъчваха — не, може би не думите, а чувството, което таяха. Някогашна послушница, вече отхвърлила всякакви форми на вяра — нещо, което той самият бе направил някога и което въпреки намесата на Трийч все още се стремеше да постигне. В края на краищата боговете на войната не се нуждаеха от слуги при неизброимите пълчища, които винаги имаха и които винаги щяха да имат.

„Дестраянт, какво се крие под това име? Жътвар на души, притежаващ силата — и правото — да убива в името на един бог. Да убива, да цери, да въздава справедливост. Но справедливост в чии очи? Не мога да отнема живот. Вече не. Никога повече. Грешно си избрал, Трийч.“

„Всички тези мъртъвци, тези призраци…“

Светът беше достатъчно суров — не се нуждаеше от него и от неговия вид. Край нямаха глупците, жадни да поведат други на битка, да се възторгват от разрухата и да оставят след себе си подута хлипаща рана на окаяност, страдание и скръб.

До гуша му беше дошло.

Вече жадуваше само за избавление, то бе единственият му мотив все още да е жив, да влачи със себе си тези невинни към един изпепелен, гол и пустинен остров, остърган от всякакъв живот от враждуващи богове. О, те не се нуждаеха от него.

Вяра и жажда за възмездие бяха в сърцевината на истинските армии, фанатиците и техните зли, жестоки убедености. Плодящи се като личинки на мухи във всяка общност. „Но достойните сълзи идат от храбростта, не от страхливостта, а тези армии са пълни със страхливци.“

Конете ги преведоха през сухата котловина, мухите кръжаха и се вихреха в безумната си ярост.

Стигнаха път — изникна от стария бряг до останки от пристан и колове за привързване. Дълбоките коловози се катереха по стръмен склон, от века, когато блатото все още е било езеро, коловози, раздрани от ноктите на дъждовна вода, не намерила убежище в корени — защото зеленината на отминалите столетия си бе отишла — изтръгната, погълната.

„Само пустиня оставяме по дирите си.“

Изкачиха склона и пътят продължи равен и лъкатушещ през равнина, обрамчена с варовикови хълмове, в далечината, на третина левга право на изток, имаше малко порутено селце. Пристройки, празни кошари, стобори. От едната страна на пътя в края на селцето — петдесетина струпани дънера, дървото — сиво като камък, сякаш дори в смъртта си устояваше на всички усилия да бъде унищожено.

Хеборик разбра това неотстъпчиво упорство. „Да. Стани безполезен за човечеството. Само така ще оцелееш, та дори това, което оцелее от теб, да са само костите ти. Донеси посланието си, скъпо дърво, до нашите вечно слепи очи.“

Сивожаб тичаше с бавни подскоци на десетина крачки вдясно от Кътър. Сякаш и демонът бе стигнал до границата за мухи в тумбака, защото широката му уста бе затворена, вторите клепачи на очите му, млечнобели, бяха спуснати и се виждаха само съвсем тънки резки. Огромното същество бе почти почерняло от пъплещите насекоми.

Както и гърбът на Кътър пред Хеборик. Както и конят, който яздеше младият дару. А от всички страни земята кипеше, лъснала и побесняла от движение.

„Толкова много мухи.“

„Толкова много…“

„Нещо ще ти покажат, сега…“

Като изведнъж пробудил се див звяр, Хеборик се надигна в седлото…

Конят на Сцилара препускаше на крачка зад този на дестраянта, малко вляво, а след нея яздеше Фелисин. Ругаеше с усилващо се в душата й безпокойство, а мухите се трупаха около тях като нощен мрак, поглъщаха цялата светлина, влудяващото бръмчене сякаш шепнеше думи, които пропълзяваха в ума й на десет хиляди крачета. Тя задържа писъка си…

А конят й изцвили в предсмъртна болка, прах се завихри и завъртя под него, прах се извиси и придоби очертания.

Ужасяващ, мокър, скърцащ звук, после нещо дълго и остро изригна нагоре между плешките на коня й, гъста лъскава кръв швирна от раната. Конят се олюля, предните му крака се огънаха и той рухна, тласъкът изхвърли Сцилара от седлото…

Усети, че се търкаля по килим от премазани насекоми, копитата на коня на Хеборик тъпчеха около нея, животното цвилеше в агония, залитна наляво… нещо озъбено, с котешка гладка козина, скочи от гърба на умиращия кон…

И фигури, появили се сякаш от нищото сред вихрушките прах, бляскави кремъчни остриета — зверски писък — кръв, плиснала по земята до нея на гъста пелена, почерняла за миг от мухи — остриетата сечаха, режеха, късаха, забиваха се в плът — разкъсващ ушите крясък, изригнал в пожар от болка и гняв — нещо тупна пред нея, докато Сцилара се мъчеше да се надигне на четири крака, и тя погледна натам. Ръка, татуирана на тигрова шарка, прерязана чисто по средата между лакът и рамо, длан, блясък на треперливо, гаснещо зелено под рояка мухи.

Надигна се залитайки, пронизана от болка в корема, задавена от мухите, пропълзели в устата й при неволно поетия дъх.

Една фигура пристъпи към нея… дълъг каменен меч, от който капеше пурпур, съсухрена глава — череп… мечът небрежно се изпъна напред, хлъзна се като пламък в гръдта на Сцилара, назъбеният ръб преряза над горното ребро, под ключицата, след това се показа през гърба, малко над лопатката.

Сцилара се смъкна на колене, усети как се изплъзна от острието и падна по гръб.

Привидението изчезна сред облака мухи.

Нищо не можеше да чуе освен жуженето, нищо не можеше да види освен безформената, издуваща се буца над раната в гръдта й, през която бавно капеше кръв — сякаш мухите се бяха превърнали в юмрук, стиснал сърцето й.

Стискаше силно…

Кътър нямаше време да реагира. Облак внезапно вдигнал се пясък и прах, след това главата на коня му просто изчезна, нишки кръв се изпънаха надолу, сякаш да я догонят. Тя тупна долу, под предните копита, и се изтъркаля встрани, докато обезглавеното животно рухваше.

Кътър успя да скочи от седлото и да се превърти, измъкна единия нож и засече пред себе си, за да парира широкия меч от вълнист кремък. Оръжията изскърцаха едно в друго и мечът преряза ножа на Кътър, силата зад удара бе неустоима…

Видя го как се вряза в корема му, видя го как после излезе, а после червата му се изсипаха навън.

Стисна ги с ръце да ги задържи и бавно се смъкна, животът напускаше нозете му. Зяпна невярващо слузестата каша, която държеше, след това се свлече на една страна, сви се на кълбо около ужасната рана, която му бяха нанесли.

Нищо не чу. Нищо освен собствения си дъх и бясното жужене на мухите, налитащи на облаци от всички страни, сякаш през цялото време бяха знаели, че това ще се случи.

Нападателят се извиси от самата прах, от дясната страна на Сивожаб. Жестока болка, щом огромният халцедонов меч изсвистя и отсече предния крайник на демона; бликна зелена кръв. Второ посичане преряза задния крак от същата страна и демонът падна, риташе безпомощно с останалите си крайници.

Пред размътения от мухите и ужасната болка взор на демона се разигра мигновена сцена. Плещесто звероподобно облечено в кожи същество, всъщност само кожа и кости, прекрачи задния крак на Сивожаб, който лежеше на пет разтега от него и риташе сам. Прекрачи го и се скри в черния облак.

„Отчаяние. Не мога вече да скачам.“

Още преди да скочи от седлото, двата кремъчни меча го бяха поразили — единият преряза през мускул и кост и отсече ръката му, другият заби с острието напред в и през гърдите му. Хеборик, с гърло, пълно с животинско ръмжене, се заизвива във въздуха в отчаяно усилие да се изтръгне от пронизалото го оръжие. Но то сечеше надолу — кършеше ребра, режеше през бял дроб и през черен — и най-сетне се изтръгна през хълбока му сред взрив от костени парчета, месо и кръв.

Дестраянтът, с уста, пълна с пареща течност, която се плисна, щом падна на земята, се превъртя и замря.

Двамата Т’лан Имасс пристъпиха към него, както лежеше проснат по гръб в прахта, каменните им оръжия бяха лъснали от кръв.

Хеборик се взря в празните безжизнени очи, загледа как дрипавите съсухрени воини засякоха и замушкаха, нащърбените върхове дупчеха тялото му, безжалостно и неуморно. Видя как единият меч блесна към лицето му, след това се вряза в шията му…

Гласове, умоляващи, несекващ хор на отчаяние и безсилие — не можеше вече да достигне до тях — изгубените души, погълнати в нефритовото си терзание, ставаха все по-смътни, все по-далечни и далечни… „Казах ви, не гледайте мен, бедни същества. Виждате ли, най-сетне, колко лесно беше да ви проваля?“

„Чувах мъртвите, но не можех да им послужа. Точно както живях, а не създадох нищо.“

Сега си ги спомни ясно, в един-единствен ужасяващ миг, който изглеждаше безкраен, безвременен, хиляди образи — толкова много безсмислени действия, празни дела, толкова много лица — всички онези, за които не беше направил нищо. Баудин, Кълп, Фелисин Паран, Л’орик, Сцилара… Скитащи се изгубени в тази чужда земя, в тази изтощена пустиня и прахта от градини, изпълваща жестокия нажежен от слънцето въздух — по-добре да беше умрял в отатаралските мини в Чашата на черепа. Тогава там нямаше да има предателства. Финир щеше да задържи трона си. Отчаянието на душите в огромните им нефритови затвори, безумно кръжащи из Бездната, онова ужасно отчаяние — можеше да си остане нечуто, невидяно, и така нямаше да ги има лъжливите обещания за спасение.

Нямаше да има кой да забави толкова Баудин в бягството му с Фелисин Паран… „О, нищо достойно не направих в този тъй дълъг живот. Тези призрачни ръце, те доказаха илюзията на своя допир — никакъв благослов, никакво спасение за никого, когото дръзнаха да докоснат. И тези преродени очи, с цялата тяхна котешка острота, сега те гаснат в безсмисления си взор, поглед, за който всеки ловец копнее в очите на падналия си враг.“

Толкова много воини, велики герои — в собствените им очи поне, — толкова много бяха тръгнали да преследват гигантския тигър, нявгашния Трийч — без нищо да знаят за истинската самоличност на звяра. Жадни да го победят, да застанат над застиналото му тяло и да надникнат в празните му очи с копнежа да уловят нещо, каквото и да е, от величие и възторг, и да го поемат в себе си.

Но истини никога не се намират, когато търсещият ги е изгубен в дух. Морално. Благородство и слава не може да се ограбят, не може да бъдат спечелени в жестокото насилие на живот. „Богове, колко жалка, крехка, жестоко глупава заблуда… значи добре беше, че Трийч ги изби до един. Безстрастно. Ах, колко значимо е посланието в това.“

Но все пак знаеше. Т’лан Имасс, които го бяха убили, изобщо не се интересуваха от всичко това. Бяха действали от необходимост. Навярно някъде в древните им спомени за времето, когато са били смъртни, те също са жадували да ограбят онова, което никога не биха могли да притежават. Но този безсмислен стремеж вече нищо не значеше за тях.

Хеборик нямаше да се превърне в трофей.

А това беше добре.

И в този сетен провал, изглежда, нямаше да има оцелели, а това по някакъв начин също беше добре. Подобаващо. Толкова за славата, домогнала се в сетните му мисли.

„А това не е ли повече от подобаващо? В последната си мисъл провалям дори самия себе си.“

Усети, че се пресяга… за нещо. Пресягаше се… но нищо не отвърна на допира му. Нищо.

ТРЕТА КНИГА

СЕНКИ НА КРАЛЯ

Кой може да каже къде се разделят истината и множеството желания, които, взети заедно, придават форма на спомените? Дълбоки гънки съществуват във всяка легенда, а видимият, външен рисунък представя лъжливо единство на форма и намерение. Ние изкривяваме съзнателно и преднамерено; свиваме необятно значение, за да го поберем в границите на въобразена необходимост. В това се крие както провал, така и дар, защото в отстъпването от истината ние сътворяваме, правилно или погрешно, универсален смисъл. Специфичното отстъпва място на общото; детайлът отстъпва място на величавата форма и в разказа изпитваме възбуда, надвишаваща дребните ни същности. Ние всъщност сме обвързани в по-мащабното човешко от това кълбо от думи…

Въведение към „Сред осъдените на смърт“

Хеборик

12.

Говореше за онези, които щели да гинат,

а в хладните му очи гола грееше истината,

че ние сме тези, за които говори. Слова за

скършени тръстики и завет за отчаяние,

за поражение, поднесено като дар,

и заколение в името на спасение.

Говореше за връхлитаща като порой война

и ни казваше да бягаме в незнайни земи,

че така можело да си спестим

опустошението на живота ни…

Думи на Железния пророк Джарак

Анибарите (Народът на тръстиката)

В един миг сенките между дърветата бяха пусти, а в следващия, когато се озърна, Сеймар Дев затаи дъх, щом видя силуетите. От всички страни на огряната от слънцето поляна, обкръжена с гъст черен смърч, папрат и бръшлян, стояха диваци…

— Карса Орлонг — прошепна тя. — Имаме гости…

Теблорът, с оцапани с кръв ръце, отряза поредния къс месо от хълбока на мъртвия бедерин и вдигна очи. Изсумтя и отново се захвана с клането.

Приближаваха се бавно, излизаха от горския сумрак. Дребни, жилави, облечени в щавена кожа, с ивици рунтава козина, стегнати около ръцете над лактите, кожата им — с цвета на блатна вода, нашарена с ритуални белези по голите гърди и рамене. Сива боя от дървесна пепел покриваше челюстите им и лицата над устните като бради. Издължени кръгове ледено синьо и сиво обкръжаваха тъмните им очи. Понесли копия, бойни брадви и всевъзможни ножове на кожените пояси, накичени с украшения от студено кована мед, оформени сякаш така, че да наподобяват лунните фази; а на шията на един висеше наниз, изработен от прешлените на някаква едра риба, и от него висеше обрамчен със злато диск от черна мед, изобразяващ, предположи тя, пълния еклипсис. Този мъж, явно някакъв вожд, пристъпи напред. Три крачки, без да откъсва очи от запазилия пълно безразличие Карса Орлонг, извън слънчевия кръг, и там бавно се смъкна на колене.

Сеймар видя, че държи нещо.

— Карса, обърни му внимание. Това, което направиш сега, ще определи дали ще минем мирно през земята им, или ще ни гонят копия от сенките.

Карса завъртя в ръката си грамадния нож за дране, с който работеше, и го заби дълбоко в трупа на бедерина. После се надигна и се обърна към дивака.

— Стани.

Мъжът потрепери и наведе глава.

— Карса, той ти поднася дар.

— Тогава трябва да го направи изправен. Хората му се крият в този пущинак тука, защото не стои прав. Кажи му, че трябва да стане.

Говореха на търговската реч и нещо в реакцията на коленичилия воин накара Сеймар да заподозре, че разбира думите… и искането. А после той бавно се изправи.

— Човеко на Великите дървеса — проговори той гърлено. — Носителю на гибел, анибарите ти предлагат този дар и те молят и ти на свой ред да ни предложиш дар.

— Значи не са дарове — отвърна Карса. — Вие искате размяна.

В очите на воина пробяга страх. Другите от племето му — анибарите — стояха смълчани и неподвижни сред дърветата, но Сеймар осезаемо почувства отчаянието, което ги обзе. Вождът им плахо заговори отново:

— Да, Носителю, това е език на размяната. Отрова, която трябва да преглътнем. Не подобава на това, което желаем.

Навъсен, Карса се обърна към Сеймар Дев.

— Твърде много думи, които не водят доникъде, вещице. Обясни.

— Това племе следва древна традиция, забравена сред повечето народи на Седемте града. Традицията на даряването. Дарът сам по себе си е мярка за много неща, по някакъв сложен и често пъти объркващ начин придобива стойност. Тези анибари неизбежно са научили за търговията, но не приписват стойност така, както го правим ние, и затова обикновено губят в сделката. Подозирам, че се справят зле в спазаряването с хитрите безскрупулни търговци от цивилизованите земи. Тук съществува…

— Стига — прекъсна я Карса. Махна с ръка към вожда — който отново се присви боязливо — и рече: — Покажи ми този дар. Но първо ми кажи името си.

— Аз съм Ботфайндър. На отровния език — Търсача на лодки. — Вдигна предмета, който държеше в ръцете си. — Знакът на мъжеството. От един велик баща сред бедерините.

Сеймар Дев повдигна вежди и изгледа накриво Карса.

— Това май е срамна кост от бедерин, Теблор.

— Знам какво е — изръмжа той. — Ботфайндър, какво искаш от мен в замяна?

— Пришълци от друг свят идват в лесовете, тормозят клановете на анибарите на север оттук. Избиват всичко по пътя си, без повод. Не мрат, защото властват над самия въздух и отвръщат всяко копие, което ги подири. Така чуваме. Губим много имена.

— Имена ли? — попита Сеймар.

Очите му пробягаха към нея и той кимна.

— Близки. Осемстотин и четиридесет имена, втъкани в моето, сред северните кланове. — Посочи смълчаните воини зад себе си. — И не по-малко имена ще изгубим сред тези, всеки от тях. Страдаме от загубата на всекиго от нас, но повече за децата. Имената, които не можем да си върнем — отиват си и повече не се връщат, и така оредяваме.

— Искате от мен да избия пришълците — каза Карса и посочи дара. — В замяна на това.

— Да.

— Колко са тези пришълци?

— Идват с големи кораби със сиви криле и се спускат в леса на лов. Всеки лов — по дванадесет. Тласка ги гняв, но каквото и да правим, не можем да усмирим този гняв. Не знаем с какво толкова сме ги оскърбили.

„Най-вероятно сте им предложили в дар пак такъв проклет кокал.“ Но Сеймар Дев запази тази мисъл за себе си.

— Колко нападения?

— Двадесет досега. Но лодките им не си отиват.

Лицето на Карса беше съвсем потъмняло. Сеймар Дев никога не беше виждала у него толкова неистов гняв. Изведнъж се уплаши, че ще разкъса този дребен, разтреперан от страх човечец. Вместо това обаче той каза:

— Отърсете своя срам, всички. Отърсете го! Убийците нямат повод да убиват. Те просто го правят. Това, че съществувате, е достатъчно оскърбление за такива същества. — Пристъпи напред и дръпна костта от ръцете на Ботфайндър. — Ще ги избия всичките. Ще потопя проклетите им кораби. В това се…

— Карса! — прекъсна го Сеймар.

Той се извърна рязко към нея, с пламнали очи.

— Преди да се закълнеш в нещо толкова… крайно, би могъл да обмислиш нещо по-постижимо. — Видя яростта, изписана на лицето му, и заговори по-бързо: — Би могъл например да се задоволиш с това да ги прогониш от тази земя, да се върнат на корабите си. Да направиш леса… горчив за тях.

След дълъг, изпълнен с напрежение миг, Карса въздъхна.

— Да. Това ще е достатъчно. Макар да съм изкусен да заплувам след тях.

Ботфайндър беше зяпнал Карса — очите му бяха изпълнени с удивление и страхопочитание.

За миг Сеймар си помисли, че теблорът — съвсем нетипично за него — се опитва да прояви чувство за хумор. Но не, грамадният воин беше съвсем сериозен. И за жалост тя му вярваше, така че не намери нищо смешно или абсурдно в думите му.

— Това решение все пак може да изчака, нали?

— Да. — Той отново изгледа намръщено Ботфайндър. — Опиши ми ги тези пришълци.

— Високи са. Но не колкото тебе. Плътта им е с цвета на смъртта. Очите — студени като лед. Имат железни оръжия и с тях има шамани, чийто дъх е напаст — ужасни облаци отровна пара — всичко, което докоснат, умира в големи болки.

Сеймар Дев се обърна към Карса.

— Мисля, че използват думата „пришълци“ за всичко или всички, които не са от техния свят. Но враговете, за които говорят, идват от кораби. Едва ли са някакви духове. „Дъхът на шаманите“ напомня за магия.

— Ботфайндър — каза Карса, — щом приключа тук, ще ме отведеш при тези „пришълци“.

Мъжът пребледня.

— То е на много, много дни път, Носителю. Мисля да известя, че идваш — клановете на север…

— Не. Ти ще ни придружиш.

— Но… защо?

Карса пристъпи напред, десницата му се изпъна и стисна Ботфайндър за гушата. Придърпа го към себе си.

— Ще гледаш. И като видиш, ще станеш повече, отколкото си сега. Ще се подготвиш — за онова, което предстои, за теб и за жалкото ти племе. — Пусна го и той залитна назад, едва си поемаше дъх. — Моят народ някога вярваше, че може да се скрие — продължи озъбен Карса. — Грешаха. Това научих, а сега ще го научиш и ти. Вярваш, че пришълците са всичко, което може да ви порази? Глупак. Те са само първото.

И воинът се върна при трупа на бедерина, за да си довърши работата.

Ботфайндър го зяпна с лъснали, изпълнени с ужас очи. След това се обърна и засъска нещо на своя език. Шестима притичаха покрай вожда си, извадиха ножове и се приближиха към Карса.

— Теблор — извика предупредително Сеймар.

Ботфайндър вдигна ръце.

— Не! Не искаме да пострадаш, Носителю. Те само ще ти помогнат с рязането, нищо повече. Плячката ти ще е приготвена, за да не губим време…

— Кожите искам да се ощавят — каза Карса.

— Да.

— И бегачи да ни ги донесат, и месото от този лов, опушено.

— Да.

— Значи можем да тръгнем веднага.

Ботфайндър кимна мълчаливо, сякаш не можеше да се довери на собствения си глас в отговор на тази настойчива решителност.

Карса изръмжа, взе ножа си, отиде до близкия вир с блатна вода, наведе се и започна да мие кръвта от острието и ръцете си.

Сеймар Дев се приближи до вожда. Неколцината воини вече сечаха убития бедерин.

— Ботфайндър.

Той й хвърли боязлив поглед.

— Ти си вещица… така те нарича Носителят.

— Да. Къде са жените ви? Децата?

— Отвъд това блато, на северозапад. Земята там се издига, има езера и реки, и там намираме черното зърно и диви плодове между плоските камъни. Свършихме с големия лов в откритите полета и сега те се връщат в многобройните ни лагери със зимнина. Но — махна с ръка към воините си — ние следваме вас. Видяхме как Носителят уби бедерин. Той язди кон-белокост — не сме виждали някой да язди кон-белокост. Той носи меч от камък-самород. Железният пророк е казал на народа ни за такива воини — владетели на камък-самород. Идват.

— Не съм чувала за този Железен пророк — каза намръщено Сеймар Дев.

Ботфайндър махна с ръка на юг.

— Това е замръзналото време. — Притвори очи и тонът му изведнъж се промени. — Във Времето на Голямото избиение, което е замръзналото време на миналото, анибарите обитавали равнините и пътували почти до Източната река, където от земята се издигали големите биваци с каменни стени на угарите, а с угарите анибарите разменяли месо и кожи за железни сечива и оръжия. После Голямото избиение връхлетяло угарите и мнозина от тях побягнали и потърсили убежище при анибарите. Но убийците ги преследвали. Мезла, тъй ги наричали угарите. Последвала ужасна битка и всички, които се били подслонили при анибарите, паднали под ръцете на мезла.

— Уплашени от възмездие заради помощта, която предложили на угарите, анибарите се готвели да побегнат — навътре в Одана, — но вождът на мезла ги разкрил. Със сто черни воини дошъл, но сдържал железните им оръжия. Анибарите не са негов враг, казал им той, а после ги предупредил — други идват, и у тях милост няма да има. Те щели да унищожат анибарите. Този вожд бил Железният пророк, крал Искар Джарак, а анибарите се вслушали в думите му и затова избягали на северозапад и тези земи тук и горите и езерата по-натам станали техен дом. — Замълча, погледна Карса, който вече беше събрал вещите си и бе яхнал джагския си кон, и продължи: — Железният пророк казва, че един ден, във време на най-голяма гибел, владелците на камък-самород ще дойдат да ни защитят. И тъй, когато видяхме кой минава през нашата земя и меча в ръцете му… това време скоро ще е замръзнало време.

Сеймар Дев го изгледа, след което се обърна към Карса.

— Не мисля, че ще можеш да яздиш Хавок, Карса. Ще навлезем в много тежък терен.

— Дотогава ще яздя — отвърна теблорът. — Ти можеш да си водиш коня. Ако искаш, можеш и на гърба си да го носиш през целия терен, който ти се стори тежък.

Ядосана, тя тръгна към коня си.

— Добре, засега ще яздя зад теб, Карса Орлонг. Поне няма да се притеснявам, че ще ме удрят клони, ти нали ще събаряш всички дървета по пътя си.

Ботфайндър тръгна покрай северния край на блатистата поляна, навлезе в леса и буквално се стопи пред очите им.

Карса спря Хавок и се вторачи навъсен в буйната тъмна папрат и гъсто израслите смърчове.

Сеймар Дев се изсмя и си спечели сърдития му поглед.

После той се смъкна от гърба на жребеца.

Щом навлязоха в леса, видяха Ботфайндър. На боядисаното му в сиво лице се беше изписала извинителна физиономия.

— Малки пътеки. От дивеч, Носителю. В тези гори има сърни, мечки, вълци и елени — дори бедерините не навлизат толкова надълбоко. Рогачът и лосът са по на север. Тези дивечови пътеки, както виждате, са ниски. Дори анибарите се навеждат, за да преминат бързо. В неоткритото време намираме повече плоски камъни и пътят е по-лек.

Пътят беше заплетен, трънлив и отчайващ, все едно лесът живееше с единствената цел да затрудни минаването през него. Скалната твърд беше близо до повърхността — очукана червено-черна скала, прорязана на места с дълги жили кварцит, земята беше извита и насечена, образуваше падини с високи брегове, хлътнатини и дерета, запълнени с гъст хлъзгав смарагдовозелен мъх. Падините бяха затрупани с нападали дървета, кората на смърчовете беше груба и черна като кожа на акула, а голите гъсто сплетени клони бяха остри като чудовищни нокти.

Тук-там слънчеви лъчи пробиваха клонака и хвърляха наситени разноцветни петна сред иначе сумрачния като в пещера горски свят.

Привечер Ботфайндър ги изведе до измамно податлив сипей и изпълзя по него. За Карса и Сеймар Дев, повели конете си нагоре, изкачването се оказа опасно, всяка стъпка беше по-несигурна от предната — мъхът под краката им поддаваше като изгнила кожа и оголваше остра, ръбеста скала и дълбоки дупки, в които конете можеха да си счупят краката.

Цялата плувнала в пот, ожулена и изподраскана, Сеймар Дев най-сетне се добра до билото, обърна се и преведе коня си последните няколко стъпки. Пред очите им се разгърна относително равна скала, обрасла със сивкави лишеи. От малките падини тук-там се издигаха ниски криви пинии, по-рядко по някой чворест дъб, тук-там хвойна. И боровинки. Много. Водни кончета, големи колкото врабци, прелитаха през кръжащите облаци по-дребни насекоми в гаснещата слънчева светлина.

Ботфайндър посочи на север.

— Тази пътека води до езеро. Ще лагеруваме там.

Тръгнаха.

Възвишения не се виждаха в никоя посока, само огромни камънаци и остри канари, Сеймар Дев бързо разбра колко лесно може да се изгуби човек сред тази дива пустош. Пътеката пред тях се раздвои и Ботфайндър закрачи по източното разклонение, огледа се и реши да продължи по рида отдясно.

Сеймар Дев тръгна след него, хвърли поглед надолу и разбра какво е търсил — криволичеща линия неголеми балвани върху каменна основа малко под тях, очертаваха някакво подобие на змия с клинообразна плоска скала за глава, а в другия край последния камък на „опашката“ беше не по-голям от нокътя на палеца й. Лишей покриваше камъните, надиплен на пластове около тях, и подсказваше, че ориентирът, обозначил пътеката, е много стар. Нищо в тази каменна фигура не подсказваше явно избора на посоката, макар че змийската глава сочеше натам, накъдето вървяха.

— Ботфайндър — подвикна му тя отзад, — как разчиташ тази змия от камъни?

Той я погледна през рамо.

— Змията е извън лоното. Костенурката е по пътеката на лоното.

— Добре, тогава защо не са тук, на високото, за да не се налага да ги търсите?

— Когато черното зърно се носи на юг, сме натоварени — нито костенурката, нито змията не бива да губят форма. Бягаме по тези каменни пътища. Натоварени.

— Къде отнасяте събраното?

— В нашите по-големи лагери в равнините. Всяка група. Събираме жътвата. На едно. И делим, за да има всяка група достатъчно зърно. На езерата, реките и бреговете им не можем да разчитаме. Някои жътви са добри. Други слаби. Както водата се повдига и спада. Не е едно и също. Плоската скала се стреми да е равна, по цял свят, но не може, и затова водата се повдига и спада. Не коленичим пред неравенството, иначе губим честност и ножът намира нож.

— Древни правила за справяне с глада — каза Сеймар.

— Правила в замръзналото време.

Карса Орлонг се извърна към нея.

— Какво е това „замръзнало време“, вещице?

— Миналото, теблор.

Видя го как присви очи. След това изсумтя:

— А неоткритото време е бъдещето, което значи, че сега е течащото време…

— Да! — извика възхитен Ботфайндър. — Ти казваш самата тайна на живота!

Сеймар Дев се качи на коня си — по този рид можеха да яздят отново, макар и предпазливо. Карса Орлонг я последва и някакво странно спокойствие изпълни съществото й. „Самата тайна на живота. Това течащо време, което все още не е замръзнало и едва сега е открито от неоткритото.“

— Ботфайндър, Железният пророк е дошъл при вас преди много време — в замръзналото време, — но ви е говорил за неоткритото време.

— Да, ти разбираш, вещице. Искар Джарак говори само на една реч, но в нея е всичко. Той е Железният пророк. Кралят.

— Вашия ли крал, Ботфайндър?

— Не. Ние сме негови сенки.

— Защото съществувате само в течащото време.

Мъжът се обърна към нея с поклон, изпълнен с почтителност, и това чак я трогна.

— Мъдростта ти е висока чест за нас, вещице.

— А къде е кралството на Искар Джарак?

Очите му внезапно се напълниха със сълзи.

— Отговор, който копнеем да намерим. Изгубен е…

— В неоткритото време.

— Да.

— Искар Джарак е бил мезла.

— Да.

Сеймар Дев отвори уста за нов въпрос, но осъзна, че е ненужен. Знаеше отговора му. Вместо това каза:

— Ботфайндър, кажи ми, от замръзналото време към течащото време има ли мост?

Отвърна й с тъжна, изпълнена с копнеж усмивка.

— Има.

— Но вие не можете да минете по него.

— Не.

— Защото гори.

— Да, вещице. Мостът гори.

„Крал Искар Джарак и неоткритото кралство…“

Скалните грамади се спускаха към кипналата долу пяна и водни пръски като масивни груби стъпала. Свиреп вятър раздираше на пенести вълни морската шир до самия хоризонт, където бурни облаци летяха по небето с цвета на потъмняла броня. Зад гърбовете им, проснала се на запад покрай брега, се издигаше огъваща се от напора на вятъра гора от борове, ела и кедър, с раздърпани, изтерзани от яростта на бурята клони.

Таралак Вийд потръпна, придърпа по-плътно около себе си кожите и се извърна с гръб към побеснялото море.

— Сега продължаваме на запад — заговори високо, за да надвика бурята. — Следваме брега, докато възвие на север. После удряме направо, през вътрешността на запад, в земя на скали и езера. Трудно ще е, защото малко дивеч може да се намери там, макар че ще можем да си ловим риба. По-лошото е, че е пълно с кръвожадни диваци, твърде страхливи, за да нападат денем. Винаги нощем. Трябва да сме готови за тях. Трябва да им нанесем погром.

Икариум не отвърна нищо. Нечовешкият му поглед си остана вторачен в приближаващия се щорм.

Намръщен, Таралак се върна в заслонения им от скали бивак, присви се в благословения завет и изпъна зачервените си премръзнали длани над пламъците на огъня от плавей. И следа не беше останала от легендарната, почти митична невъзмутимост на Икариум. Сега беше мрачен и кисел. Изваян беше наново, от ръцете на самия Таралак Вийд, макар той само да следваше указанията, дадени му от Безименните. „Острието е затъняло. Ти ще си брусът, грал.“

Но брусовете бяха безчувствени, безразлични спрямо оръжието и ръката, която го държи. Трудно бе да се постигне, още по-малко да се поддържа такова равнодушие от воин, подхранван от страст. Усещаше вече бремето, как става все по-тежко и по-тежко, и знаеше, че един ден ще започне да завижда на Маппо Рънт за сполетялата го милостива смърт.

Дотук се бяха придвижвали с много добра скорост. Икариум беше неуморен. Стига да му покажеш посоката. А Таралак при цялата си сила и издръжливост се бе изтощил. „Не съм Трелл, а и това не е просто скитане. Вече не, и никога повече няма да бъде за Икариум.“

Нито за Таралак Вийд явно.

Вдигна глава, щом чу шумоленето. Икариум седна до него.

— Тези диваци, за които спомена — започна без предисловия джагът, — защо ще искат да ни предизвикват?

— Изоставеният им лес е пълен със свети места, Икариум.

— Тогава просто трябва да избягваме да ги оскверняваме.

— Не е лесно да бъдат разпознати. Може би линия, очертана от камъни по скалата, повечето — заровени под лишей и мъх. Или останки от еленови рога в чатала на някое дърво, толкова обрасли, че са станали буквално невидими. Или жила кварцит, проблясваща на златисти петънца. Или зеленият камък за сечива — кариерите са просто белезникави жлебове във вертикалната стена, зеленият камък се вади с огън и студена вода. Може да не е нищо повече от меча диря, отъпквана безброй поколения от зверовете. Всичко това — свято. Няма как да разгадаеш умовете на такива диваци.

— Явно знаеш много за тях. А ми каза, че никога не си минавал през земите им.

— Слушал съм за тях много подробно, Икариум.

Нещо изведнъж проблесна в очите на Икариум.

— А кой те е уведомил така подробно, Таралак Вийд?

— Скитал съм на длъж и шир, приятелю. Ровил съм в хиляди сказания…

— Подготвял си се. За мен.

Една лека усмивка бе съвсем уместна за момента и на Таралак не му беше трудно да я изобрази.

— Повечето от това скитане беше с теб, Икариум. Жалко, че не мога да ти даря своите спомени за споделеното време.

— Жалко — съгласи се Икариум и наведе поглед към огъня.

— Разбира се — добави Таралак, — в този дар щеше да има много мрак, много мрачни и неприятни дела. Липсата им у теб, Икариум, е и благословия, и проклятие — но ти не разбираш това, нали?

— Никаква благословия няма в тази липса. — Джагът поклати глава. — Стореното от мен не може да наложи вярната си цена. Не може да бележи душата ми. И така си оставам непроменим, вечно наивен…

— Невинен…

— Не, не невинен. Невежеството не оправдава, Таралак Вийд.

„Ето, че ме наричаш по име, не приятелю. Започна ли да те трови недоверието?“

— Тъй че моята задача, всеки път, е да ти връщам всичко, което си изгубил. Тежко е и ме уморява, уви. Слабостта ми е в желанието ми да ти спестявам най-ужасните спомени. Твърде много жалост има в сърцето ми и вече разбирам, че в стремежа си да те щадя те наранявам. — Плю в дланите си и приглади косата си, а после отново ги изпъна над пламъците. — Е, добре, приятелю. Веднъж, преди много време, ти беше тласнат от потребността да освободиш своя баща, който беше пленен в Дом на Азат. Пред лицето на ужасен провал се породи по-дълбока, по-гибелна сила — твоят гняв. Ти разби един наранен лабиринт и унищожи един Азат, с което пусна на воля в света орда демонични същества, всяко от които се стремеше единствено към господство и тирания. Някои от тях уби, но мнозина избегнаха твоя гняв и живеят и до ден-днешен, пръснати по света като зли семена.

— Най-горчивата ирония е в това: твоят баща не искаше освобождение. — Той въздъхна. — Беше избрал, по своя воля, да стане Страж на Дома на Азат, и може би е останал такъв до ден-днешен.

— След унищожението, което ти причини, Икариум, един култ, посветен от изначални времена на Азат, прецени, че е наложително те самите да създадат свои стражи. Избрани воини, които да те придружават, където и да идеш — защото твоят гняв и разрушаването на лабиринта бе откъснало от теб всякаква памет за миналото ти — тъй че ти беше обречен, за вечни времена, както изглежда, да търсиш истината за всичко, което си сторил. И по този начин вечно и вечно да изпадаш в гняв и да сееш унищожение. Този култ, култът на Безименните, измисли това, да бъдеш свързан с приятел-спътник. Такъв като мен. Да, приятелю, имало е други, много преди аз да се родя, и всеки от тях е бил пропит с магия, забавяща бремето на състаряването, преграда срещу всякаква болест и отрова дотогава, докато е предана службата му. Задачата ни е да те напътстваме в твоя гняв, да налагаме морална яснота, а над всичко — да бъдем твоят приятел. А тази последна задача се е оказвала, отново и отново, най-простата и всъщност — най-изкусителната от всички, защото лесно е да намерим у себе си дълбока и предана обич към теб. Заради твоята искреност, заради верността ти и заради неопетнената доблест в теб. — Таралак замълча за миг. — Ще ти призная, Икариум, твоето чувство за справедливост е сурово. И при все това в крайна сметка — дълбоко пропито с благородство. А ето, че сега те дебне враг. Враг, на когото само ти, мой приятелю, си способен да се противопоставиш. И тъкмо за това пътуваме, и всички, които поискат да ни се противопоставят, по каквато и да било причина, трябва да бъдат отметени от пътя ни. Заради по-висшето добро. — Отново си позволи да се усмихне, но този път изпълни усмивката с намек за огромна, но храбро сдържана болка. — Сега сигурно се чудиш дали Безименните са достойни за такава отговорност? Дали моралът им и чувството им за чест съответстват на твоите? Отговорът е в необходимостта, а над това — в примера, който ти постави. Ти насочваш Безименните, мой приятелю, с всяко свое деяние. Ако те се провалят в своя стремеж, ще е защото ти си се провалил в своите.

Доволен, че си беше спомнил до съвършенство казаните му думи, Таралак Вийд се взря във великия воин. Той седеше пред него, осветен от пламъците, скрил лицето си в шепи. Като дете, вярващо, че слепотата ще го скрие от света.

И разбра, че Икариум плаче.

„Добре. Дори той. Дори той ще се храни от собствената си мъка и ще я превърне в изкусителен нектар, в сладък опиат на самообвинение и болка.“

„И така всяко съмнение, всяко самоневерие ще изчезне.“

„Защото никаква наслада не може да се извлече от тези неща.“

Запръска студен дъжд и глухо изръмжа далечен гръм. Бурята скоро щеше да се стовари върху тях.

— Отдъхнах достатъчно — каза Таралак и се надигна. — Дълъг поход ни чака…

— Не е нужно — промълви в шепите си Икариум.

— Какво имаш предвид?

— Морето. Пълно е с кораби.

Самотният ездач се спусна от хълмовете скоро след засадата. Баратол Мекхар, с огромните му, нашарени с белези от рани и буци заздравяла плът мишци, оплискани с кръв, се изправи, след като дълго и мълчаливо беше оглеждал мъртвия демон. Надянал беше броня и шлем, а сега извади и брадвата си.

Месеци бяха минали, откак се появиха Т’лан Имасс — мислил беше, че отдавна са изчезнали, изчезнали още преди старият Кулат да затъне в новото си безумие. Не беше разбрал — никой от тях не беше го разбрал, — че тези ужасни немрящи същества изобщо не са се махали.

Групата пътници беше избита. Засадата бе извършена толкова бързо, че Баратол така и не бе разбрал за появата й — докато не се оказа много късно. Джелим и Филиад бяха нахлули в ковачницата с писъци за извършено убийство малко извън селцето. Той награби оръжието си и изтича с тях по западния път, но врагът вече си бе отишъл, а по стария път лежаха издъхващи коне и мъртви тела, сякаш бяха нападали от небето.

След като прати Филиад да доведе старицата Нулис — имаше скромни умения в знахарството, — Баратол се върна в ковачницата си, без да обръща внимание на Джелим, който се влачеше след него като объркано пале. Надяна бронята си, без да бърза. Т’лан Имасс, както подозираше, щяха да са внимателни. Нямаше да бързат и щяха да се постараят да не допуснат грешки. Нулис щеше да разбере, че нищо не може да се направи за горките им жертви.

Но щом се върна на западния път, с изненада видя, че старицата от племето семк врещи заповеди на Филиад, коленичила до едно от телата. И докато бързаше натам, на Баратол му се стори, че е бръкнала с шепи в тялото на мъжа и кокалестите й ръце извършват движения, все едно меси тесто. И докато го правеше, не откъсваше очи от лежащата наблизо жена, която беше започнала да стене, а ходилата й ровеха бразди в кървавата кал.

Нулис го зърна отдалече и го привика.

Баратол видя, че мъжът, до когото е коленичила, е изкормен. Нулис тикаше вътрешностите обратно.

— В името на Гуглата, жено — изръмжа ковачът, остави го на мира. Той е свършил. Напълнила си му корема с кал…

— Врялата вода иде — сопна се тя. — Ще го умия. — Махна с ръка към тресящата се в калта жена. — Тая там е намушкана в рамото, а сега ражда.

— Ражда? Богове подземни. Слушай, Нулис, с вряла вода няма да стане. Освен ако не си решила да му свариш черния дроб за вечеря…

— Иди си при проклетата наковалня, безмозъчна маймуно такава! Раната беше чиста — виждала съм какво могат да направят глигани с бивните си, дупките от тях са много по-лоши.

— Може да е почнало чисто, но…

— Казах, че ще го почистя! Но не можем да го отнесем и червата му да се влачат зад нас, нали?

Слисан, Баратол се огледа. Искаше му се да убие нещо. Но вече знаеше, че ще му попречат, и това го вбеси още повече. Приближи се до третото тяло. Старец, татуиран и без ръце — Т’лан Имасс го бяха насекли на парчета. „Така. Значи той е бил целта им. Другите просто са се оказали на пътя. И затова им е било все едно дали ще оживеят, или ще умрат.“ Докато горкият кучи син не можеше да е по-мъртъв, отколкото беше.

Баратол се отправи към последната жертва на пътя. От селото идваха още хора, двама носеха одеяла и парцали. Сторук, Фенар, Хайрит, Стук, всички изглеждаха някак дребни, смалени и пребледнели от страх. Нулис отново закрещя заповеди.

Пред него на земята се беше проснал някакъв демон. Двата крайника от едната страна бяха отсечени. Забеляза, че няма много кръв, но нещо странно бе поразило съществото при смъртта му. Изглеждаше… спаднало, сякаш плътта под кожата беше започнала да се разтваря, да се топи и чезне. Странните му очи вече бяха изсъхнали и напукани.

— Ковачо! Помогни ми с това!

Баратол се върна.

— На одеялото. Сторук, ти и брат ти от оная страна, всеки хваща по един край. Фенар, ти с мене отсам…

Хайрит, стара почти колкото самата Нулис, тикна в ръцете й вързоп парцали.

— А аз?

— Иди седни до жената. Натикай парцал в раната — ще я оправим после, освен ако раждането не й докара беля…

— С толкова изгубена кръв, сигурно няма да го преживее — измърмори Хайрит и присви очи.

— Може би. Засега просто седни до нея. Дръж проклетата й ръка и й говори, и…

— Добре, добре, вещице, не си единствената тука, дето ги знаеш тия неща.

— Хубаво. Иди тогава.

— Ти само го чакаше това, нали?

— Млъкни, ялова краво.

— Кралицата Нулис, Върховната жрица на Кучките!

— Ковачо — изръмжа Нулис, — ще я тупнеш по главата с тая брадва, нали?

Хайрит изръмжа и бързо се отдръпна.

— Помогни ми — подкани го Нулис. — Трябва да го вдигнем веднага.

Изглеждаше безсмислено, но той изпълни молбата й и се изненада, щом тя заяви, че младежът още е жив, след като го положиха на одеялото.

Щом Нулис и другите го понесоха към селото, Баратол се върна при разчлененото тяло на стареца с татуировките. И клекна до него. Задачата щеше да е неприятна, но сигурно щеше да разбере нещо за мъртвия от вещите му. Обърна тялото по гръб и спря, зяпнал безжизнените очи. Очи на котка. Огледа с подновен интерес шарките на татуировката, после бавно се отпусна и седна на земята.

И едва сега забеляза мъртвите мухи. Покриваха земята — повече мухи, отколкото бе виждал през живота си. Стана и се върна при мъртвия демон.

Загледа го умислено, а после някакво далечно движение и тропот на конски копита привлече вниманието му. Селяните вече се бяха върнали да приберат бременната.

Непознатият ездач караше право към тях.

Запенен кон, с цвета на избеляла от слънцето кост. Носеше кована броня, лакирана в бяло. Лицето му беше бледо под ръба на шлема и изпито от скръб. Той спря, смъкна се от седлото и без да обръща внимание на Баратол, бавно пристъпи и падна на колене.

— Кой… кой направи това?

— Т’лан Имасс. Петима. Мръсници, дори като за Т’лан Имасс. Засада. — Баратол посочи тялото на татуирания. — За него са били според мен. Жрец, от култа, посветен на Първия герой Трийч.

— Трийч вече е бог.

Баратол изсумтя равнодушно и хвърли поглед през рамо към съборетините на селцето, което бе започнал да приема за свой дом.

— Имаше още двама. Още са живи, макар че единият няма да издържи дълго. Другата е бременна и в момента ражда…

Мъжът вдигна глава.

— Двама ли? Не, трябва да са били трима. Момиче…

Баратол се намръщи.

— Бях решил, че целта им е бил жрецът — с него са се постарали, — но сега разбирам, че са го убили, защото е представлявал най-голямата заплаха. Трябва да са дошли за момичето, след като го няма.

Мъжът се изправи. Беше на ръст колкото Баратол, но не толкова плещест.

— Може би е избягала… в хълмовете.

— Възможно е. Макар че… — Посочи един от мъртвите коне. — Зачуди ме онзи резервен кон, оседлан като другите. Посеченият на пътя.

— Виждам го.

— Кой си ти? И какво ти се пада това изгубено момиче?

Скръбта все още се беше врязала дълбоко в изпитото му лице. Той примига, после кимна.

— Името ми е Л’орик. Детето беше… беше за Кралицата на сънищата. Идвах да я взема… и моя питомец. — Погледна демона и лицето му отново помръкна от мъка.

— Късметът те е оставил значи. — Изведнъж на Баратол му хрумна нещо. — Л’орик, ти сигурно имаш някакви умения в церенето?

— Какво?

— Ами нали си Върховен маг на Ша’ик, в края на краищата…

Л’орик извърна очи жегнат.

— Ша’ик е мъртва. Въстанието е разбито.

Баратол сви рамене.

— Да — промълви Л’орик. — Мога да привличам Денъл, ако потрябва.

— Нима те интересува само животът на момичето? — Махна с ръка към демона. — За питомеца си нищо не можеш да направиш — но за другите? Младежът ще умре — ако не е издъхнал вече. Какво, ще стоиш тук и ще се косиш само за това, което си изгубил?

Очите на мага блеснаха от гняв.

— По-полека — изръмжа тихо Л’орик. — Бил си войник — това поне си личи, — но си се покрил тук като жалък страхливец, докато другите се вдигнаха, обзети от блян за свобода. Няма да позволя да ме укорява такъв като тебе.

Баратол го изгледа за миг с тъмните си очи, после се обърна и тръгна към селото.

— Някой ще дойде — подхвърли през рамо, докато се отдалечаваше. — Да приготви мъртвите за погребение.

Нулис беше настанила подопечните си в някогашния хан. Измъкнали бяха нар от една от стаите за жената, а младежа с разпрания корем го бяха сложили на голямата маса в гостилницата. Над огнището вдигаше пара котел с вода, а Филиад вадеше с дълъг черпак натопени парцали и ги носеше на улисаната в работа старица семк.

Беше извадила отново вътрешностите, но засега сякаш не обръщаше внимание на пулсиращата слузеста купчина и беше заровила двете си длани дълбоко в коремната кухина.

— Мухи! — изсъска тя, щом Баратол влезе. — Тази проклета дупка е пълна с мъртви мухи!

— Няма да го спасиш — измърмори Баратол, отиде до прашасалия тезгях и сложи грамадната брадва отгоре, желязото тежко издрънча върху дървото. Почна да сваля металните ръкавици и погледна през рамо към Хайрит. — Тя роди ли?

— Да. Момиче. — Хайрит миеше ръцете си в леген, но кимна към малкото вързопче до гърдите на жената. — Вече суче. Лоша работа, ако ме питаш, ковачо. Лоша. Бебето излезе синьо. Само дето връвта не беше на възли и увита около врата му.

— И защо беше синьо?

— Беше ли? Още си е. Напанец ще да е бащата според мен.

— Майката как е?

— Ще живее. Не ми трябва Нулис. Знам как да почистя и зашия една рана. Че аз със Святата армия на Фалада на Хисар съм вървяла, видяла съм битки колкото щеш. И не малко рани съм чистила. — Изтръска водата от ръцете си и ги отри в мръсната си риза. — Ще изкара треска, разбира се, но ако я преживее, ще се оправи.

— Хайрит! — викна Нулис. — Ела тука и изплакни тия парцали! После ги хвърли пак във врялата вода — богове подземни, ще го изтърва — сърцето му спира.

Вратата се отвори рязко. Няколко глави се обърнаха и зяпнаха Л’орик, който бавно пристъпи вътре.

— Кой, в името на Гуглата, е пък тоя? — попита Хайрит.

— Върховен маг Л’орик — отвърна Баратол, докато смъкваше шлема си. — Беглец от Апокалипсиса.

Хайрит се изкиска злобно.

— Е, намерил си е най-доброто място! Добре си ни дошъл, Л’орик! Грабвай половницата с прах и чинията с пепел и сядай при нас! Фенар, стига си зяпал, иди намери Чаур ан’Урдан — убити коне има за рязане, няма защо да оставяме вълците да ги наядат.

Л’орик бавно се приближи до Нулис, която се бе навела над младежа на масата, тикаше парцали в дупката и ги вадеше — кръвта беше твърде много, нищо чудно, че сърцето спираше.

— Отдръпни се — каза Л’орик. — Не владея Висшия Денъл, но поне мога да почистя и затворя раната, и да премахна риска да забере.

— Твърде много кръв загуби — изсъска Нулис.

— Сигурно. Но поне ще дам възможност на сърцето да се оправи.

Нулис отстъпи.

— Както кажеш. Повече не мога да направя за него.

Баратол отиде зад тезгяха, наведе се пред един от дървените плотове и го дръпна рязко. Дървото се отпра и отвътре се показаха три прашасали делви. Той взе едната, изправи се и я сложи на тезгяха. Намери една половница, изтри я от прахта, после измъкна запушалката и я напълни догоре.

Всички го бяха зяпнали, освен Л’орик, който бе застанал над младежа и бе сложил ръце на гърдите му. Хайрит попита тихо, с глас, изпълнен с почитание:

— Това пък откъде се появи, ковачо?

— Старият Кулат го е скътал — отвърна Баратол. — Не мисля, че ще се върне да си го прибере.

— Какво е това, дето надушвам?

— Фаларски ром.

— Богове блажени, и долни, че и горни!

Всички тукашни изведнъж се струпаха около тезгяха. Нулис изръмжа и избута Филиад назад.

— Ти не — много си млад…

— Много млад ли? На двайсет и шест години съм!

— Ха! Двайсет и шест години! Не стигат да оцениш фаларския ром, пале дръгливо такова.

Баратол въздъхна.

— Не бъди алчна, Нулис. А и още две такива делви има долу на рафта. — Взе си чашата и се отдръпна. Филиад и Джелим се сдърлиха при тезгяха.

От среза на меча през корема на младежа беше останал само червен белег, плюс петната засъхваща кръв. Л’орик стоеше до него, отпуснал длани на гърдите му. След малко отвори очи и се отдръпна.

— Сърцето е силно… ще видим. Жената къде е?

— Ей там. Рана в рамото. Зашита е, но мога да гарантирам, че ще гнояса и сигурно ще я убие. Освен ако не направиш нещо.

Л’орик кимна.

— Името й е Сцилара. Младежа не го знам. — След това се намръщи. — Хеборик Призрачните ръце… — Потърка лицето си. — Щях да помисля, че… — После се обърна към Баратол. — Когато Трийч го избра за свой дестраянт, хм, имаше толкова… сила. Т’лан Имасс? Петима?

Баратол сви рамене.

— Самият аз не видях засадата. Имасс първо се появиха преди няколко месеца, после уж се бяха махнали. В края на краищата тук нямаше нищо, което да търсят. Дори мен.

— Слуги на Сакатия бог — каза Л’орик. — Необвързаните, от Върховен дом на Вериги. — Отиде при жената, която бе нарекъл Сцилара. — Боговете наистина са във война…

Баратол отпи на дълга глътка половината ром.

— Боговете, казваш.

— Треската вече шепти в нея — така няма да стане. — Магът затвори очи и взе да мърмори нещо шепнешком. След малко отстъпи и погледна Баратол. — Така става. Кръвта на смъртните се пролива. Невинен живот… унищожен. Дори тук, в тази прогнила дупка, жалкото ви селце, не можете да се скриете от мъката — тя ще ви споходи сама, ще споходи всички ни.

Баратол допи рома.

— Сега ще го търсиш ли момичето?

— И сам да я измъкна от Необвързаните? Не. Дори да знаех къде да търся, невъзможно е. Ходът на Кралицата на сънищата се провали — тя сигурно вече знае това. — Вдиша хрипливо и Баратол едва сега забеляза колко е изтощен. — Не — повтори той отчаяно. — Загубих питомеца си, но… — Поклати глава. — Все пак болка няма — с откъсването би трябвало да има болка, а… не разбирам…

— Върховен маг — проговори Баратол, — тук има свободни стаи. Отдъхни си. Ще пратя Хайрит да намери някаква храна, а Филиад може да се погрижи за коня ти. Изчакай тук, докато се върна.

Ковачът каза няколко думи на Хайрит, след което излезе от хана и се върна по западния път. Чаур, Фенар и Урдан сваляха седлата и такъмите от мъртвите коне.

— Чаур! Отдръпни се от оня… не, тука, насам, стой на място, проклет да си. Така. Не мърдай. — Конят на момичето. Като стигна до него, заобиколи предпазливо и заоглежда за някакви следи.

Чаур се засуети — едър мъж, но умът му беше като на малко дете. Поне да гледа кръв изобщо не се притесняваше.

Без да му обръща внимание, Баратол продължи да оглежда драскотините, браздите и разместените камъни и най-сетне намери отпечатък от малка стъпка, оставена само веднъж и странно извита на петата. От двете й страни — други отпечатъци, като от кости, но овързани тук-там с кожени каишки или парчета козина.

Така. Беше скочила от смъртоносно ранения кон, но още докато единият й крак бе докосвал земята, Т’лан Имасс я бяха хванали, бяха я повдигнали — несъмнено се беше съпротивлявала, но срещу такава нечовешка, неумолима сила се бе оказала безпомощна.

А след това Т’лан Имасс бяха изчезнали. Разпаднали се бяха на прах. Отнасяйки я по някакъв начин със себе си. Не мислеше, че това е възможно. И все пак… извън кръга не се виждаше никаква друга диря.

Отчаян, Баратол тръгна обратно към хана.

Зад него се чу протяжен вой и той се обърна.

— Всичко е наред, Чаур. Можеш да се заемеш с работата си.

Отвърна му бляскава усмивка.

Когато се върна, усети, че нещо се е променило. Селяните се бяха скупчили до стената зад тезгяха. Л’орик стоеше в средата на гостилницата с лице срещу ковача. Беше извадил меча си, с бляскаво бяло острие.

Заговори, без да откъсва от Баратол суровия си поглед:

— Току-що чух името ти.

Ковачът сви рамене.

Зла усмивка изкриви бледото лице на Л’орик.

— Сигурно целият този ром е развързал езиците им, или просто са забравили заповедта ти да пазят тези подробности в тайна.

— Никакви заповеди не съм давал — отвърна Баратол. — Тези хора не знаят нищо за външния свят и още по-малко ги интересува. Но като стана дума за рома… — Погледът му се плъзна към тълпата зад тезгяха, — Нулис, нещо остана ли?

Онемяла, тя кимна.

— Сложи го на тезгяха тогава — каза Баратол. — До брадвата ми става.

— Не съм глупак да те пусна да се доближиш до това оръжие — каза Л’орик и надигна меча.

— Зависи — отвърна Баратол. — От това дали се каниш да се биеш с мен, нали?

— Мога да се сетя за сто имена на такива, които на мое място не биха се поколебали.

Баратол повдигна вежди.

— Сто имена, казваш. И колко от тези имена все още са между живите?

Устните на Л’орик се свиха в тънка резка.

— Вярваш ли, че просто ей така съм си тръгнал от Ейрън преди толкова години, Върховен маг? — продължи Баратол. — Те ме преследваха. На косъм беше в една дълга битка в бяг от Ейрънския път до Карашимеш. Преди да оставя последния да се дави в собствената си кръв в крайпътния изкоп. Може и да знаеш името ми, може и да вярваш, че знаеш за престъплението ми… но не беше там. Онези, които бяха, са мъртви до един. Е, наистина ли държиш да поемеш тази ръкавица?

— Казват, че ти си отворил портите…

Баратол изсумтя и пристъпи към делвата, оставена от Нулис на тезгяха.

— Тъпо. На Т’лан Имасс не им трябват порти. — Вещицата семк намери празна чаша и я бутна по дървения плот. — О, да, отворих ги — когато побягнах навън, на най-бързия кон, който можах да намеря. По това време клането вече беше започнало.

— Но ти не остана, нали? Не си се бил, Баратол Мекхар! Гуглата да те вземе, човече, те въстанаха с твоето име!

— Толкова по-зле, че не помислиха първо да ме попитат — отвърна той с ръмжене, докато пълнеше чашата. — Хайде, прибери го този проклет меч, Върховен маг.

Л’орик се поколеба, после отпусна рамене и бавно прибра меча в ножницата.

— Прав си. Твърде уморен съм за това. Твърде стар съм. — Намръщи се, после отново се изправи. — Помислил си, че онези Т’лан Имасс са дошли за тебе, нали?

Баратол го изгледа над очукания ръб на чашата, без да отвърне нищо.

Л’орик прокара длан през косата си и се огледа, сякаш бе забравил къде е.

— Кълна се в костите на Гуглата, Нулис — рече с въздишка Баратол. — Намери, моля те, някой стол за тоя кучи син.

Сивата мъгла и ослепителните й сребристи петънца бавно се стопиха и изведнъж Фелисин Младша отново усети тялото си, острите камъни, жулещи коленете й, мириса на прах, на пот и на страх във въздуха. Гледки на хаос и смърт изпълваха ума й. Чувстваше се изтръпнала и единственото, което можеше да направи, беше да гледа, да запечата в ума си нещата наоколо. Пред нея мятани от слънцето островърхи копия се забиваха в скална стена, прорязана с цепнатини. Навети от ветровете купчини пясък почти скриваха някогашни широки стъпала, водещи нагоре сякаш в самата скала. По-близо — големите кокалчета на пръсти, бели под тънката набръчкана кожа на ръката, стиснала я над десния лакът, оголените изпънати сухожилия на китката издаваха звук като усукваща се стържеща кожа. Хватка, от която не можеше да се отскубне — изтощила се беше да го опитва. Близка и зловонна миризма на старо и гнило, и зримо от време на време — оплискано с кръв острие, широко близо до закривения връх и стесняващо се към увитата с кожа дръжка. Черен, лъскав като стъкло камък, изтънен и почти прозрачен по ръба.

Около нея стояха и други, още от ужасяващите Т’лан Имасс. Опръскани с кръв, някои — с липсващи или осакатени крайници, половината лице на единия беше отпрано — но това беше старо поражение, осъзна тя. Най-скорошната им битка, най-обикновена засада, не им беше струвала нищо.

Вятърът виеше скръбно по скалната стена. Фелисин бавно се надигна, отупа с длани набилите се в коленете й камъчета. „Те са мъртви. Всички са мъртви.“ Повтори си го още веднъж, и още, сякаш току-що бе открила думите — сякаш все още нищо не означаваха за нея, все още непонятен за нея език. „Всички мои приятели са мъртви.“ Какъв беше смисълът да ги изрича? Но ето, че се връщаха отново и отново, сякаш копнееха за отговор — какъвто и да е отговор.

До слуха й достигна нов звук. Стържене, идваше сякаш от стръмната скална фасада. Примига да махне щипещата пот от очите си и видя, че една от цепнатините сякаш се е разширила, с откършени като от кирка ръбове, и тъкмо оттам се появи изгърбената, превита на две фигура. Старец, облечен в жалки дрипи, целият покрит с прах. От разтворените язви по ръцете му течеше жълта слузеста гной.

Щом я видя, той падна на колене.

— Ти дойде! Те обещаха — та защо да лъжат? — Между думите му се чуваха тракащи звуци. — Ще те отведа, ето сега… ще видиш. Всичко е наред. Ти си в безопасност, дете, защото си избраницата.

— За какво говорите? — попита намръщено Фелисин и отново се опита да издърпа ръката си — този път успя, понеже ръката на немрящия я пусна, и тя залитна.

Старецът скочи да я задържи.

— Изтощена си — нищо чудно. Толкова правила бяха нарушени, за да бъдеш доведена тук…

Тя се отдръпна от него и се подпря с длан на огряната от слънцето каменна стена.

— Къде е това „тук“?

— Древен град, Избранице. Отдавна погребан, но скоро ще оживее отново. Аз съм само първият, призван тук, за да ти служи. Други ще дойдат — вече идат насам, защото и те са чули Шепотите. Виждаш ли, слабите са тези, които ги чуват, а те са, о, колко много, много са слабите. — Отново тракащите звуци — в устата му имаше камъчета.

Фелисин се извърна с гръб към стръмната стена и се загледа в каменистата пуста земя. Следи от стар път, следи от оран…

— Ние минахме през това… преди седмици! — Изгледа с гняв стареца. — Ти си ме върнал!

Той се усмихна, видяха се гнили зъби.

— Градът вече е твой, Избранице…

— Престани да ме наричаш така!

— Моля — ти беше доведена и в това довеждане беше пролята кръв — на теб се пада да придадеш смисъл на тази жертва…

— Жертва? Беше си убийство! Те убиха приятелите ми!

— Ще ти помогна да скърбиш, защото това е моята слабост, разбираш ли? Аз винаги скърбя — за самия себе си — заради пиенето, а жаждата никога не ме оставя. Слабост. Коленичи пред нея, дете. Превърни я нещо, достойно за почит. Няма смисъл да се бориш — тъгата на света е много по-могъща, отколкото можеш да се надяваш, че ти ще си някога, и точно това трябва да разбереш.

— Искам да си ида.

— Невъзможно. Необвързаните те доставиха. Къде би могла да идеш, дори да можеше? Ние сме на много и много левги от където и да било. — Засмука камъчетата в устата си, преглътна слюнката и продължи: — Сигурно нямаш храна. Нито вода. Моля те, Избранице, един храм те очаква в погребания град — толкова дълго се трудих, толкова усилно, за да го приготвя за теб. Там има храна и вода. И скоро ще има още слуги, всички ще копнеят да задоволят всяко твое желание — приемеш ли това, в което си се превърнала. — Замълча отново, усмихна се и тя видя камъчетата — черни, лъскави, бяха поне три, всяко колкото кокалче от пръст. — Скоро ще разбереш в какво си се превърнала — във водачка на най-великия култ на Седемте града и той ще се разнесе, над всяко море и всеки океан — и ще завладее света…

— Ти си луд — викна Фелисин.

— Шепотите не лъжат. — Той посегна към нея и тя се дръпна от лъскавата, покрита с гнойни пъпки ръка. — А, имаше чума, да. Полиел, самата богиня, тя се поклони пред Окования — както сме длъжни да сторим всички, дори и ти — и едва тогава ще добиеш полагащата ти се власт. Чумата. Тя взе мнозина, остави цели градове пълни с почернели трупове — но други оцеляха, заради Шепотите, и бяхме белязани — с циреи, с изкривени крайници и със слепота. При някои бяха езиците — изгниха и опадаха и те останаха неми. При други ушите закървиха и всякакъв звук си отиде от техния свят. Разбираш ли? Те имаха слабост, а Окованият — той показа как слабостта се превръща в сила. Усещам ги, защото съм първият. Твоят сенешал. Усещам ги. Те идат!

Тя не откъсваше очи от ужасната му ръка. След миг той я дръпна и цъкна с език.

— Моля, последвай ме. Нека ти покажа всичко, което съм направил.

Фелисин вдигна ръце към лицето си. Не разбираше. Всичко това беше безсмислено. Лудост някаква.

— Как се казваш? — попита тихо.

— Кулат.

— А моето име… какво е?

Той се поклони.

— Те не разбраха. Никой не го разбра. Апокалипсисът… той не е просто война, не е просто въстание. Той е опустошение. Не просто на земята — това е само последствие, разбираш ли? Апокалипсисът е на духа. На сломения, прекършен дух, роб на собствената си слабост. Само такава изтерзана душа може да нанесе разруха и гибел на земята и на всичко, което живее по нея. Трябва да умрем отвътре, за да убием всичко, което е отвън. Едва тогава, едва след като смъртта вземе всинца ни, едва тогава ще намерим спасение. — Поклони се по-ниско. — Ти си Ша’ик Преродената, Избраната за Ръка на Апокалипсиса.

— Промяна на плановете — измърмори Искарал Пъст, докато ситнеше привидно без ясна цел и посока ту към светлината на огъня, ту навън. — Виж! — изсъска. — Махна се, мръсната му крава! Няколко си там чудовищни сенки в нощта и — пуф! Само паяци, изпокриха се във всяка дупчица и пролука. Жалка страхливка. Мисля си, Трелл, че трябва да бягаме. Да бягаме, да. Ти натам, а аз — насам — в смисъл, точно зад тебе ще съм, разбира се, защо да те оставям тепърва? Дори и с тези неща на пътя… — Замълча, поскубна нервно косата си и отново заситни напред-назад. — Но защо пък да се тревожа? Не бях ли верен? Полезен? Гениален, както винаги? Тогава защо все пак са тук?

Маппо извади от торбата си боздуган.

— Не виждам нищо. И чувам само теб, Върховни жрецо. Кой е дошъл?

— Да съм казал, че е дошло нещо?

— Каза, да.

— Какво да направя, ако си си изгубил ума? Но защо, това искам да разбера, защо? Не ни трябва компания. Пък и човек би си помислил, че това ще е последното място, където искат да са, ако това, което надушвам, е същото, което надушвам, а нямаше да надушвам това, което надушвам, ако нямаше нещо, което да мирише, нали? — Замълча и кривна глава. — Каква е тая миризма? Все едно, докъде бях стигнал? А, да, да си представиш непредставимото, а непредставимото е представата, че Сенкотрон всъщност си е съвсем с ума. Абсурд, знам. Все едно, ако е това, то тогава той знае какво прави. Има си причини — разумни причини.

— Искарал Пъст — каза Маппо. — В опасност ли сме?

— Гуглата да е имал някога по-добри дни? Естествено, че сме в опасност, тъп глупако — о, такива мнения трябва да пазя за себе си. Я да видим! Опасност ли? Ха! Ха-ха, приятелю, не, естествено. Ха-ха. Ха. О, ето ги…

От тъмното изникнаха огромни туловища. Червени като въглени очи от едната страна, злокобно зелени от другата, после — още два чифта, единият златист, другият — тъмномеден. Смълчани, изгърбени и смъртно опасни.

Хрътките на Сянка.

Някъде далече в пустинята самотен вълк или койот нададе вой, сякаш беше подушил воня от самата Бездна. Дори щурците се бяха смълчали.

Треллът настръхна. Вече и той можеше да надуши миризмата на ужасните същества. Кисела, отровна. Връхлетяха го болезнени спомени.

— Какво искат те от нас, Върховни жрецо?

— Млъкни… трябва да помисля.

— Няма нужда да се тормозиш — чу се нов глас от тъмното. Маппо се обърна и видя как някакъв мъж пристъпи в кръга от светлината на огъня. Загърнат в сиво наметало, висок, иначе невзрачен. — Те просто… си минават оттук.

Лицето на Искарал грейна от фалшива радост, макар в същото време той да потръпна.

— А, Котильон… нима не виждаш? Постигнах всичко, което Сенкотрон поиска от мен…

— Със сблъсъка с Дежим Небрал — отвърна Котильон — ти далеч надмина очакванията. Признавам, представа си нямах, че притежаваш толкова кураж, Искарал Пъст. Сенкотрон добре е избрал своя маг.

— Да, пълен е с изненади той, нали? — Върховният жрец заситни заднишком към огъня, клекна и кривна глава. — Е, а сега какво иска? Да ме остави да отдъхна? Никога не ме оставя да отдъхна. Да поведа Хрътките по дирята на някой глупак? Не задълго, надявам се. За този глупак. Не, нито едно от тези неща. Тук е, за да ме обърка, но аз съм Върховен жрец на Сянка, в края на краищата, тъй че не, не може да ме объркат. Защо? Защото служа на най-объркващия бог, който съществува, затова. Е, трябва ли да се тревожа? Разбира се, но той така и няма да разбере, нали? Не, трябва само да се усмихна на тоя бог убиец, и да река: „Искаш ли чайче от кактус, Котильон?“

— Благодаря — отвърна Котильон. — С удоволствие.

Маппо остави боздугана на земята и седна край огъня. Искарал вече наливаше чая. Треллът се помъчи да надвие нарастващото в душата му отчаяние. Някъде на север Икариум седеше край пламъци сигурно не по-различни от тези, изтерзан както винаги от онова, което не можеше да си спомни. Не беше сам, да. „Да, друг е заел мястото ми.“ Това сигурно трябваше да е повод за облекчение, но Маппо не можеше да изпита нищо друго освен страх. „Не мога да се доверя на Безименните — това го научих отдавна.“ Да, Икариум сега беше с някой, на който му беше все едно за джага…

— Радвам се, че си добре, Маппо Рънт — каза Котильон.

— Хрътките на Сянка някога се сражаваха на наша страна — промълви Маппо. — На пътя на Ръцете.

Котильон кимна и отпи от чая.

— Да. Двамата с Икариум едва се отървахте тогава.

— Едва? Какво имаш предвид?

Дълго време богът покровител на убийците не отговори. Около тях, извън малкия бивак, огромните Хрътки сякаш се бяха затаили за нощен отдих.

— Не е толкова проклятие — най-сетне проговори Котильон, — колкото… утайка. Смъртта на един Дом на Азат освобождава всевъзможни сили, енергии — не само тези на обитателите на гробниците им. В душата на Икариум е жигосано нещо като зараза или — може би — паразит. Естеството му е хаос, а ефектът му — липса на цялост. Този паразит се опълчва на движението напред, на мисълта, на духа, на самия живот. Маппо, тази зараза трябва да бъде премахната, ако искаш да спасиш Икариум.

Треллът едва успя да си поеме дъх. През всичките тези столетия до джага и от всички думи, казани му от Безименните, от учени и мъдреци по целия свят, никога не беше чувал нещо такова.

— Ти… сигурен ли си?

Котильон кимна замислено.

— Доколкото е възможно. Двамата със Сенкотрон… — Извърна очи замислено, после сви леко рамене и продължи: — Нашият път към възнесението беше през Домовете на Азат. Имаше години — много години, — през които нито аз, нито мъжът, когото знаеха тогава като император Келанвед, не можехме да бъдем открити никъде из Малазанската империя. Защото бяхме започнали друго търсене, много по-дръзка игра. — Пламъците на огъня грейнаха в тъмните му очи. — Почнахме да картираме Азатите. Всеки Дом, по целия този свят. За да овладеем силата им…

— Но това е невъзможно — прекъсна го Маппо. — Провалили сте се, другояче не е и могло да бъде — иначе и двамата щяхте да сте много повече от богове…

— Съвсем вярно, точно така е. — Загледа се мълчаливо в чая в глинената паница в ръцете си. — Осъзнахме някои неща обаче. Неща, спечелени с труден опит и донякъде неумолимо усърдие. Първото беше следното: нашето търсене би отнело много повече от един смъртен живот. Другите неща, които осъзнахме… е, може би ще е най-добре да ги оставя за друга нощ, за друго време. Все едно, след като разбрахме, че този ход би наложил над нас изисквания, на които не можем да издържим — не и като император и старши убиец, — се оказа необходимо да използваме онова, което вече бяхме научили.

— За да станете богове.

— Да. И с това разбрахме, че Азатите са много повече от Домове, създадени за затвори на същности на силата. Те освен това са и портали. И още нещо, със сигурност: те са хранилища на Изгубените стихии.

Маппо се намръщи.

— Не съм чувал за Изгубени стихии?

— Учените обикновено признават само четири, общо взето: вода, огън, земя и въздух; но съществуват и други. И тъкмо от тези други произлиза необятната сила на Домовете на Азат. Маппо, човек е в крайно неизгодна позиция в усилието си да различи модел, когато разполага само с четири отправни точки, при условие, че съществуват неизвестен брой други, само че невидими, непредвидени в схемата.

— Котильон, тези Изгубени стихии… може би са свързани с аспектите на магията? Лабиринтите и Драконовата колода? Или по-скоро древните Крепости?

— Живот, смърт, мрак, светлина, сянка… възможно е, но дори и това като че ли е много сбит подбор. Какво да кажем например за времето? Минало, настояще, бъдеще? Какво да кажем за порива и делото? Звука, тишината? Или последните две са само по-дребни аспекти въздух? Времето принадлежи ли на светлината? Или е само една точка, някъде между светлина и мрак, но все пак различима от сянка? Какво да кажем за вяра и отрицание? Разбираш ли вече потенциалната сложност на отношенията, Маппо?

— Стига изобщо да съществуват извън идеята в понятията.

— Вярно. И все пак може би са нужни единствено понятията, ако предназначението на елементите е да придадат форма и смисъл на всичко, което ни обкръжава отвън, и всичко, което ни насочва отвътре.

Маппо се отпусна на лакът.

— И значи вие сте се опитали да овладеете такава сила? — Зяпна Котильон, зачуден дали дори един бог е способен на такава самозаблуда, на такава амбиция. „А са започнали търсенето си много преди да станат богове…“ — Признавам, че се надявам двамата със Сенкотрон да се провалите — това, което описваш, не бива да попада в ничии ръце, нито на бог, нито на смъртен. Оставете го на Азат…

— Така щяхме и да направим, ако не бяхме разбрали, че контролът на Азат поддава. Безименните, подозирам, са осъзнали същото и затова са отчаяни. Уви, убеден съм, че последното им решение, ако не друго, още повече ще наклони Азатите към хаос и разруха. — Кимна към Искарал Пъст, който клечеше наблизо и си мърмореше нещо. — Оттук и нашето решение да се… намесим. Твърде късно, за жалост, за да предотвратим освобождаването на Дежим Небрал и самата засада. Но… ти си жив, Трелл.

„И тъй, Котильон, в стремежа си да станете господари на Азат накрая сте се оказали техни слуги. Поривът срещу делото…“

— Да се вдигне проклятието над Икариум. — Маппо поклати глава. — Необичайно предложение, Котильон. Чувствам се разкъсан между съмнение и надежда. — Кисела усмивка. — А, започвам да разбирам как само понятията са достатъчни.

— Икариум е заслужил края на това изтезание каза богът. — Нали?

— Какво трябва да направя?

— Засега прави това, което правиш — следвай приятеля си. Дръж тази диря, Маппо. Предстои сливане, от такава величина, че ще е невъобразимо за чийто и да било ум. Боговете, изглежда, не съзнават стръмната пропаст, към чийто ръб се приближават, и да, понякога и аз се оказвам един от тях.

— Не изглеждаш такъв.

— Е, добре, може би безпомощен е по-точно. Тъй или иначе, двамата с теб ще поговорим пак. Засега не се съмнявай, че си необходим. За нас, за всички смъртни и над всичко — за Икариум. — Остави чая на земята и се изправи.

Маппо чу как и Хрътките се надигат в тъмното.

— Зная, че не е нужно да казвам това — рече богът, — но все едно, ще го кажа. Не губи надеждата си, Маппо. За това нещо отчаянието е най-големият ти враг. Когато дойде часът да застанеш между Икариум и всичко, към което се стремят Безименните… е, вярвам, че няма да се провалиш.

Котильон закрачи в тъмното, Хрътките застъпваха безшумно след него. Маппо се обърна към Искарал Пъст. И срещна две втренчени в него очи.

— Върховни жрецо — промълви Маппо, — смяташ ли да ме придружиш в моя път?

— Уви, не мога. — Далхониецът извърна поглед. — Треллът се е побъркал! Ще се провали! Разбира се, че ще се провали! Пиши го умрял, ах, не мога да понеса да го погледна дори. Всичкото церене на Могора — за нищо! Пълна загуба! — Искарал Пъст се почеса по челото, после скочи. — Твърде много не по-маловажни задачи ме чакат, Маппо Рънт. Не, засега пътищата ни с тебе ще се разделят, но все пак редом един до друг, към славата! Както каза Котильон, ти няма да се провалиш. Аз също. Победата ще е наша! — Вдигна кокалест пръст и го размаха към нощното небе. После се присви. — Богове подземни, обречени сме.

Последва кикот. Могора се беше появила, с наръч дърва, нарязани и насечени като от майстор дървар. Хвърли ги до огъня.

— Я разбъркай малко жарта, скъпи ми жалък съпруже.

— Не можеш да ме командваш, вещице дърта! Разбъркай си я сама! Точно сега ме чакат много по-съдбовни дела!

— Например!

— Ъъъ, като за начало… отивам да пикая.

13.

И всички тези хора се събраха

да почетат един мъртвец,

а мъж ли бе покойникът, жена,

дали бе воин, крал или пък шут,

и где ли бяха стелите надгробни,

изваяни от гипс или от камък,

на смъртни ликове подобни?

Но те стояха или пък седяха,

вино се лееше в нозете им

и капеше червено от ръцете,

оси във жадната им сласт

с гъмжилото на смутни гласове

пияни покрай тях жужаха,

да жилят в сетния си час.

А в пищния и многогласен хор

отекваше въпросът пак и пак —

Защо? Но точно тук на истината взора

намира повод за почуда.

Че питаше въпросът не защо

умрял е този, нито от какво,

не търсеше въпросът оправдание.

Че във въртопа бесен на живота,

сред тези хора нямаше един,

за който сбирането да не беше

самотно ехо от

предишните им същности.

И те се питаха, отново и отново:

Защо сме тук?

Умрелият — той име нямаше,

а всички имена, лице той нямаше,

а всичките лица на тези,

които бяха се събрали,

и тъй научихме с рояка на

осите в жадната им сласт

да жилят в сетния си час,

че мъртвите сме всъщност ние,

и всички сбрани в ум незрим

стояха или пък седяха, мъж,

жена и воин, кралица или шут,

в покоя на блаженството пияно,

отдадени на сетна мисъл

за всичко, вече преживяно.

„Сбиране при извора“

Фишер кел Тат

Макар и с четири нови колелета, каляската на Тригали си беше разнебитена жалка развалина. Два от конете бяха умрели при падането. Трима от съдружниците бяха премазани, а четвъртият си беше прекършил врата. Карполан Демесанд седеше на сгъваемо походно столче, с увита с оцапани с кръв парцали глава, отпиваше от билковия чай и потръпваше.

Бяха напуснали лабиринта на Омтоуз Феллак на Ганат и сега ги заобикаляше познатата пустиня, камънаците и голите хълмове на Седемте града. Слънцето наближаваше зенита зад облачния саван. Миризма на дъжд лъхаше в необичайно влажния въздух. Насекоми кръжаха на гъсти рояци над главите им.

— Това идва с раждането на вътрешното море — каза Ганат.

Паран я погледна през рамо и отново се залови със стягането на подпругата — животното се беше научило да задържа дъха си, да издува гръдния си кош в усилието си да я държи хлабава, сигурно се надяваше Паран да се смъкне от гърба му в някой съвършено неподходящ момент. Конете бяха неохотни спътници на човека във всички негови палави приключения и бедствени авантюри — Паран чувстваше, че не може да му се сърди за оправдано придобитата войнственост.

— Ганат, знаеш ли къде точно се намираме?

— Тази долина води към морето Рараку, отвъд вътрешния хребет. А на изток, през един рядко използван проход — към град Г’данисбан. — Тя се поколеба за миг, след което добави: — Отдавна не съм стигала толкова далече на изток… толкова близо до градовете на вашата раса.

— Г’данисбан. Е, ще ми трябва продоволствие.

Тя се обърна към него.

— Ти изпълни задачата си, Господарю на Колодата. Дераготите са пуснати, д’айвърсът Дежим Небрал, ловецът, вече е жертвата. Връщаш ли се вече в Даруджистан?

— Не, уви — отвърна той.

— Сигурно има още сили, които искаш да пуснеш на света?

Остротата в тона й го накара да се обърне.

— Не, стига да мога да го избегна, Ганат. А ти накъде ще тръгнеш сега?

— На запад.

— А, да. Да поправиш щетата, нанесена на онзи твой ритуал. Всъщност какво затваря той?

— Една небесна цитадела на К’Чаин Че’Малле. И… други неща.

„Небесна цитадела? Богове подземни!“

— Откъде е дошла тя?

— Лабиринт, предполагам.

Знаеше много повече, заподозря Паран, но реши да не настоява. Донамести седлото и рече:

— Благодаря ти, че ни придружи, Ганат. Нямаше да оцелеем без тебе.

— Може някой ден да те помоля за услуга в отплата.

— Съгласен. — Издърпа нещо дълго, увито в плат, закачено на седлото, и го занесе на Карполан Демесанд. — Върховен маг.

Дебелият мъж вдигна очи.

— А, възнаграждението ни.

— За оказаните услуги. Искаш ли да го развия?

— В името на Гуглата, не, Гъноуз Паран — магията е единственото, което още държи черепа ми цял. Дори в ножницата и увит, както е сега този меч, усещам ентропията в него.

— Да, неприятно оръжие.

— Все едно, остава да се свърши още нещо. — Карполан махна с ръка и една от съдружничките парду се приближи и взе грижливо увития меч отатарал, принадлежал някога на адюнкта Лорн. Отнесе го малко встрани, сложи то внимателно на земята и се отдалечи. След нея дойде друг съдружник, носеше огромен боздуган. Застана над увитото оръжие и замахна с боздугана. Още веднъж и още веднъж. Всеки удар разбиваше острието отатарал на все по-малки и по-малки късове. Тежко задъхан, мъжът се отдръпна и погледна Карполан Демесанд.

А той отново се обърна към Паран.

— Вземи своя къс, Господарю на Колодата.

— Благодаря — отвърна малазанецът и се приближи. Наведе се, дръпна накъсаната кожа, зяпна натрошените парчета ръждив метал, после си избра късче, дълго колкото показалеца му и не много по-дебело. Уви го грижливо в парче кожа, след което го пъхна в кесията на колана си. Изправи се и се върна при Върховния маг.

Карполан Демесанд въздъхна и бавно стана от столчето.

— Е, време е да се прибираме у дома.

— Желая ви лек и безопасен път, Върховен маг — каза Паран и се поклони.

Дебелият мъж понечи да се усмихне, но беше толкова изнемощял, че не успя. Подкрепян от един от съдружниците, бавно закрачи към впряга.

— Моли се да не срещне неприятни противници из лабиринтите — тихо промълви Ганат.

Паран отиде при коня си, отпусна ръце на седлото и се обърна към нея.

— Това е война. Древни сили ще се намесят. Вече са намесени. Т’лан Имасс може и да вярват, че са унищожили расата на Джагът, но явно не е така. Ето, ти си тук, а има и други, нали?

Тя сви рамене.

Зад тях отекна разкъсващият звук на разтварящ се лабиринт. Изплющяха поводи, после — тропот на колелета.

— Ганат…

— Джагът не се интересуват от война.

Паран я гледа няколко мига замислено, после кимна. Пъхна стъпало в стремето, качи се на седлото и хвана юздите.

— Също като теб, чувствам се много далече от дома. Сбогом и лек път, Ганат.

— И на теб, Господарю на Колодата.

Паран пое на изток, покрай долината. Реката, прорязвала някога тази земя, отдавна беше пресъхнала, макар лъкатушещият път на руслото й да личеше добре, с купчините храсти и кривите изсъхнали дървета, струпани там, където са били последните вирове, стари бродове и плитчини, запълнени с наносен пясък покрай речните запои. След около левга долината се разшири — разядени скали на север и дълги полегати сипеи на юг. Право напред личеше тясна пътека, изкачваща се между дълбоки и тесни дерета, изровени от порои.

Щом стигна до нея, Паран слезе от коня и го поведе нагоре. Следобедният зной се усилваше, още по-душен заради необичайната влага. Далече на запад, сигурно над морето Рараку, се трупаха тежки облаци. Докато стигне билото, облаците вече бяха погълнали слънцето и ветрецът, лъхащ в гърба му, носеше сладкото обещание за дъжд.

Пред очите му се откри гледка далече на изток, над полегати хълмове с била, осеяни със стада домашни кози. Пътеката водеше към път, който цепеше на север и на юг покрай равнината; на юг възвиваше леко на изток към далечно петно пушек и прах, което трябваше да е Г’данисбан.

Той яхна коня и го подкара в лек галоп.

Скоро стигна до първата пастирска колиба, изгорена и изтърбушена, козите вече се сбираха около нея, доведени единствено от навика в края на деня. Не забеляза явни следи от гробове, а не изпитваше охота да рови из развалините. Чумата, тихият, невидим лъх на Сивата богиня. Сигурно и градът напред по пътя му издъхваше в хватката на този ужас.

Първите капки дъжд заудряха по гърба му и след миг пороят връхлетя с шумен плясък. Каменистата пътека стана измамно хлъзгава и го принуди да забави коня в предпазлив тръс. Смален до десетина крачки във всички посоки, светът сякаш се стопи зад сребриста стена. Топла вода потече под дрехите му. Паран придърпа над главата си качулката на опърпаната войнишка пелерина и се присви под камшиците на дъжда.

Скоро пътеката се превърна в поток, кална вода се разля по камънаците. Конят забави, но продължиха упорито напред. Между два ниски хълма пътеката се разля в плитко езеро, а пред Паран се изправиха двама войници.

Ръка в метална ръкавица се пресегна да хване юздите на коня.

— В грешна посока си тръгнал, странниче — изръмжа първият на малазански.

Другият държеше арбалет — но не беше зареден. И се обади изпод качулката си:

— Тази пелерина плячка ли е? Смъкнал си я от трупа на малазански войник, а?

— Не — отвърна Паран. — Зачислена ми е, както вашите пелерини, войник. — По-напред, както успя да зърне през затихналия за малко порой, имаше лагер. Два, може би три легиона, палатките бяха накацали по склоновете под ниския свод от дим от гаснещите в дъжда готварски огньове. А още по-нататък се издигаха крепостните стени на Г’данисбан. — Кой командва тази армия?

Този с арбалета отвърна:

— Какво ще кажеш първо ти да отговориш на няколко въпроса?

Дезертьор ли си?

„Хм, формално погледнато, да. Но пък, от друга страна, уж съм умрял.“

— Искам да говоря с командващия ви офицер.

— Нямаш голям избор засега. Слизай от коня. Арестуваме те по подозрение в дезертьорство.

Паран се смъкна от седлото.

— Добре. Сега ще ми кажете ли чия е тази армия?

— Момчето да те бутне дано. Пленник си на Воинството на Едноръкия.

Въпреки всички външни белези Паран бавно осъзна, че това не е обсада. Няколко роти държаха пътищата, водещи към Г’данисбан, а самият лагер образуваше полукръгов кордон покрай северната и западната му страни, нямаше постове на по-близо от четиристотин крачки от неохраняваните градски стени.

Единият войник поведе коня му към временните конюшни, а другият подкара Паран по пътеките между подгизналите войнишки палатки. Наоколо се движеха хора, загърнати в наметала, но никой не носеше бойно снаряжение.

Влязоха в една офицерска палатка.

— Капитане — каза войникът и смъкна качулката си. — Хванахме този, опитваше се да влезе в Г’данисбан по пътя за Рараку. Носи малазанска военна пелерина. Смятаме, че е дезертьор, вероятно от Четиринадесета на адюнктата.

Жената, към която се обърна, лежеше на гръб на походно легло, изпънато успоредно на задната стена. Беше светлокожа, с дребничко лице, обкръжено от буйна дълга рижа коса. Изви глава да погледне войника и Паран, помълча, после отново заби поглед в капещото платно над себе си.

— Отведи го в склада — имаме склад, нали? А, и му вземи данните — коя част, кой легион и прочие. За да го отбележат някъде, преди да го екзекутират. Разкарайте се и двамата, всичко накапахте.

— Един момент, капитане — обади се Паран. — Искам да говоря с Върховния юмрук.

— Невъзможно, а и не помня да съм ти давала разрешение да говориш. Изтръгни му ноктите заради това, Футгар, ясно? Като му дойде времето, разбира се.

Преди години Паран щеше да… нищо нямаше да направи. Подчиняваше се на правилниците, писани, както и неписани. Щеше просто да изчака момента. Но целият беше прогизнал и имаше ужасна нужда от гореща баня. Беше уморен. А и веднъж беше минал през нещо подобно — отдавна, на един далечен континент. Онова тогава беше със сержант, разбира се — същата рижа коса, но мустаци под носа — все пак приликата беше налице, като мушването на нож на убиец.

Войникът, Футгар, стоеше вляво от него, на половин крачка по-назад. Паран просто отстъпи вдясно и натресе левия си лакът в лицето му. Счупи му носа. Мъжът се смъкна на пода като чувал с дини.

Капитанът скочи и дори успя да се изправи, когато Паран пристъпи крачка напред и я удари здраво, кокалчетата на пръстите му изпукаха в челюстта й. Тя подбели очи, срина се на леглото и дървените му крака изпращяха.

Паран разтри изтръпналата си ръка и се огледа. Футгар лежеше неподвижно, капитанката също. Проливният дъжд отвън трябваше да е заглушил всякакъв шум от краткия бой.

Пристъпи до походния куфар на капитана. Беше отключен. Вдигна капака и зарови из дрехите. Бързо събра достатъчно подходящ материал, за да им запуши устата и да ги върже. Издърпа Футгар по-навътре от входа, прибра ножа му за ядене, отличителния му знак и един нож за кормене кетра, с широко острие, след това смъкна оръжейния му колан. Смачка един парцал да му запуши устата, после се наведе да провери дали през счупения нос влиза достатъчно въздух. „Не стига.“ Остави това за момент, стегна здраво китките и глезените му и с един дълъг ремък ги върза на гърба му. След това стегна с друг ремък главата му през устата, като остави достатъчно място за дишане, но недостатъчно, за да може езикът да се движи. Щеше да може да ръмжи, но нищо повече.

По същия начин върза капитана, като този път натика топката плат и я върза с ивица, отпрана от една от чистите й ризи. Накрая върза и двамата от двете страни на леглото, а него — за централния стълб на палатката, за да не се чува много скимтенето им отвън — надяваше се, че това ще му даде достатъчно време. Доволен се огледа за последно и излезе.

Намери главната улица и тръгна към голямата командна шатра в центъра на лагера. Подминаваха го войници, без да му обръщат внимание. Това беше Воинството на Едноръкия, но все още не беше зърнал нито едно познато лице, което не беше особено изненадващо — беше командвал Подпалвачите на мостове, а Мостоваците вече ги нямаше. Повечето от тези войници бяха новодошли в армията, привлечени от гарнизоните в Пейл, Дженабарис и Натилог. След Панионската война. Все пак очакваше да намери поне някой от първоначалната сила, минала в марш по целия път до Корал, някой, който да е участвал в онази опустошителна битка.

Пред командната шатра на Дужек стояха на пост четирима войници. Наблизо се виждаше пети, държеше юздите на оплискан с кал кон.

Паран се приближи, приковал очи в конника. Познат — намерил беше онова, което търсеше. Конен съгледвач… но като че ли беше служил в армията на Каладън Бруд „Макар че може и да греша. А как се казваше?“

Войникът го изгледа съсредоточено със светлокафявите си очи. Изпод сянката на качулката лицето за миг светна, щом го позна, след това усмивката се замени с объркване. Съгледвачът изправи гръб и отдаде чест.

Паран поклати глава, но вече бе късно. Четиримата на пост също застанаха мирно. Той отвърна на поздрава с вяло махване с ръка и пристъпи пред конника.

— Войник, познаваш ли ме? Отговори ми тихо, моля те.

Отсечено кимване.

— Капитан Гъноуз Паран. Не забравям лица и имена, сър, но чухме, че сте…

— Да, точно така е. Името ти?

— Хърлочъл.

— Сега си спомних. Действаше като хроникьор по едно време, нали?

Той сви рамене.

— Записвам си разни неща, да, сър. Какво търсите тук?

— Трябва да говоря с Дужек.

Хърлочъл хвърли поглед към стражите, после се намръщи.

— Елате с мен, сър. Не им обръщайте внимание, съвсем нови са и не познават всички офицери.

Хърлочъл поведе коня и Паран тръгна с него по близката страничка улица. Спряха.

— Хърлочъл, защо шатрата на Дужек се пази от новобранци? Това е пълна глупост. Какво се е случило тук и защо сте на лагер извън Г’данисбан?

— Зле си изпатихме, сър. От чумата, нали разбирате — лечителите на легиона я задържат от нас, но какво причини на Седемте града… богове, капитане, труповете са десетки хиляди. Може би стотици хиляди. Всеки град. Всяко село. Придружаваше ни Златен морант, разбирате ли, ренегат някакъв. Все едно, в Г’данисбан има един храм. Великият храм на Полиел, и мръсният вятър идва точно оттам, и става все по-силен. — Хърлочъл замълча и отри дъжда от очите си.

— И Дужек реши да удари право в ядрото, така ли?

— Да, сър.

— Продължавай, Хърлочъл.

— Пристигнахме преди месец и Върховният юмрук сформира роти от ветераните си, със Златния морант. Планираха щурм срещу проклетия храм. Очакваха най-малкото някоя Върховна жрица или нещо такова, но бяха готови за това. Това, което никой не предвиди обаче, беше самата Сива богиня.

Очите на Паран се разшириха.

— И тя отвърна на удара?

— Повечето, сър, освен Златния морант. Но… всички са болни, сър. Чумата ги е хванала и все още са живи само благодарение на лечителите… само че те губят битката. Та ето ни тук. Затънали в това скапано място и нито един истински шибан офицер, който наистина да поеме командването и да вземе решение. — Хърлочъл помълча за миг, след което добави колебливо: — Освен ако не сте дошли за това, капитане. Искрено се надявам да е така.

Паран извърна очи.

— Аз официално съм мъртъв, съгледвач. Дужек ни изхвърли от армията, мен самия и още няколко други…

— Подпалвачите на мостове.

— Да.

— Е, сър, ако някой си е заслужил дните под сладкото слънце…

Паран се намръщи.

— Да, сигурен съм, че има слънце някъде наоколо. Все едно, трудно мога да поема командването — освен това съм само капитан…

— С абсолютно старшинство, сър. Дужек отведе офицерите си с него — те бяха ветераните в края на краищата. Тъй че тук имаме близо десет хиляди войници в лагера, а най-близкото нещо до командир е капитан Суиткрийк, която е фаларийска принцеса, ако можете да го повярвате.

— С рижа коса?

— Буйна и рижа, да, и хубаво личице…

— С подута челюст. Срещнахме се.

— Подута челюст?

— Срещата не беше много учтива. — Паран все пак се поколеба, после изруга и кимна. — Добре. Ще запазя ранга капитан… със старшинство. Но ми трябва ново име…

— Капитан Кайндли, сър.

— Кайндли?

— Старите кучета говорят за него, както бабите говорят за чудовища на хлапетата, за да слушат, сър. Никой тук не го е срещал — поне никой, който да не е с треска и почти обезумял.

— Е, и къде беше назначен последно Кайндли?

— Четиринайсета, сър. Армията на адюнктата, западно от Рараку. Вие от коя посока дойдохте?

— От запад.

— Чакайте да помисля. Ще се направя, че съм ви познал. Никой нищо не знае за мен, знаят само, че Върховният юмрук ме използва за вестоносец.

— Но защо съм позволил двама войници да ме арестуват, щом е трябвало да поема командването?

— Така ли? Ами… може би сте искали да проверите как поддържаме дисциплината.

— Добре. Още един въпрос, Хърлочъл. Защо не си вече с Каладън Бруд на Дженабакъз?

— Съюзът се разпадна, сър, скоро след като Тайст Андий се настаниха в Черен Корал. Ривите се върнаха в равнините, баргастите — по хълмовете си. Пурпурната гвардия тръгна на север и просто изчезна — никой не знае къде са отишли. Когато Едноръкия тръгна, хм, изглеждаше, че просто са заминали някъде на по-интересно.

— Съжаления?

— С всеки удар на сърцето, сър. — Хърлочъл се намръщи. — Капитан Суиткрийк е с подута челюст, тъй ли?

— Аз я ударих. И още един войник, Футгар. Вързани са в палатката на капитана. Може да са се освободили вече.

Мъжът се ухили, но усмивката му не беше много приятна.

— Капитане, вие сте приспали с удар фаларийска принцеса — идеално. Напълно съвпада с онова, което са чували за Кайндли. Гениално!

Паран примига и се потърка по брадичката. „Богове подземни, защо все така ми върви с царствени особи?“

Бавно се измъкна от скрития храм и видя тътрещата се по пътя колона окаяни фигури. Спусна се по прашния каменист склон и стигна на петнадесетина крачки, преди някой да я забележи. Нещо странно имаше в този миг на срещата, взиращите се един в друг оцелели, разпознаването, примесено с тъга. Не размениха много думи.

Лостара Юил продължи с войниците в похода им. Скоро крачеше до капитан Фарадан Сорт, която й разказа едно друго за Ю’Гатан.

— Вашият Юмрук, Тене Баралта, беше на ръба на смъртта — ако не в плът, то духом. Беше изгубил едната си ръка — изгоряла невъзвратимо — имаше и други щети… на лицето. Мисля, че беше суетен мъж.

— Че как иначе с тая проклета мазна брада! — изсумтя Лостара. Замисли се за Тене Баралта. Никога не го беше харесвала особено. Не просто суетен. Честно казано, може би и малко страхливец, въпреки цялата си войнственост и надутост. Спомни си как беше повел изтеглянето, след като тя уби старата Ша’ик, и жаждата му да се възползва от всеки успех, докато танцуваха на ръба на поражението. Някаква садистична жилка имаше у този човек и Лостара се боеше, че тя тепърва ще се разрасне, щом Тене Баралта потърсеше с какво да утоли всичко, което бе поразено в душата му. — Защо ви е изоставила армията?

Фарадан Сорт сви рамене.

— Решиха, че никой заклещен в града не би могъл да преживее огнения ад. — Помълча и добави: — Предположението беше логично. Само че Синн не мислеше така и нещо ми подсказа, че трябва да се доверя на момичето. Затова продължихме да търсим.

— Всички са в дрипи… и без оръжие.

— Да. Точно затова трябва да настигнем армията колкото може по-скоро.

— Синн не може ли да се свърже магически с Четиринадесета? Или с Бързия Бен?

— Не съм я питала. Не знам колко от дарбата й е неоформен талант — такива същества се появяват случайно и без дисциплината на обучение като чираци обикновено се превръщат в аватари на хаоса. Има сила, да, но неуправляема, дива. И въпреки това успя да надвие огнената стена и спаси ротите на Юмрук Кенеб… е, части от тях.

Лостара погледна през рамо капитана, после огледа точещата се след тях войнишка колона.

— Ти си корелри, нали?

— Да.

— И си стояла на Вала?

Кратка усмивка, която след миг се стопи.

— Никому не е позволено да напусне тази служба.

— Казват, че Буреносците боравят с ужасяваща магия в непрекъснатия си щурм срещу Вала.

— Всяка магия е ужасна — да убиваш безразборно, често от голямо разстояние… нищо по-увреждащо не може да има за един смъртен, който владее такава сила, все едно дали е човешко същество, или нещо друго.

— По-добре ли е да гледаш врага си в очите, докато му отнемаш живота?

— Поне им даваш шанс да се защитят — отвърна Фарадан. — А накрая решава Опонн. Решава в чии очи да угасне светлината.

— Опонн… мислех, че е умението.

— Още сте млада, капитан Лостара Юил.

— Нима?

Фарадан Сорт се усмихна.

— С всяка битка, в която се озова, вярата ми в умението намалява. Не, всеки път, винаги е бутването на Бога и дръпването на Богинята.

Лостара не отвърна. Не можеше да се съгласи с тази преценка, дори да пренебрегнеше раздразнението си от снизхождението на другата жена. Умният, опитният войник оживяваше, а тромавите, непохватни войници със замъглени умове загиваха. Тъкмо умението купуваше благоволението на Опонн — нима можеше да е другояче?

— Преживяла си Ю’Гатан — каза Фарадан Сорт. — Колко от това е дръпването на Богинята?

Лостара помисли за миг и отвърна:

— Нищо.

Веднъж, преди години, няколко десетки войници се бяха измъкнали от огромно блато. Окървавени, полуобезумели, подпухнали след седмиците влачене през тиня и черна вода. Калам Мекхар беше сред тях, с тримата, с които крачеше сега, и като че ли в края на краищата само подробностите се бяха променили.

Лесът на Черното псе брутално беше шкартирал Подпалвачите на мостове — проточила се кошмарна война, водена в гори от черен смърч, в лагуни и тресавища, сблъсъци с Нередовните на Мот, с Първа Натийска армия и с Пурпурната гвардия. Оцелелите бяха вцепенени вътрешно — да се измъкнеш от ужаса означаваше да отхвърлиш отчаянието, но онова, което трябваше да го замени, се пробуждаше бавно. Оставаше… много малко. „Виж ни — помнеше думите на Хедж, — не сме нищо повече от прогнили дънери. Отвътре сме изгнили, като всяко друго проклето нещо в това скапано блато.“ Е, Хедж едва ли можеше да се нарече оптимист.

— Замислен ми се виждаш — подхвърли Бързия Бен.

Калам изсумтя и го изгледа.

— Чудех се, Бързак. Ти уморявал ли си се някога от спомените си?

— Това е тъпо — отвърна магьосникът.

— Знам. Аз не просто остарявам, Бързак. Чувствам се стар. Гледам всички тези войници зад нас… богове подземни, те са млади. Освен в собствените си очи. Предполагам, че и ние сме били такива, някога. Само че… Оттогава, Бързак, какво сме направили? Адски малко, което да е било важно.

— Признавам ти, че и аз съм се чудил на някои неща — отвърна Бързия Бен. — Онзи Нокът, Перла, например.

— Оня, дето ме намушка в гърба ли? Какво?

— Защо още не си го убил, Калам? В смисъл, не е нещо, което би го оставил току-така, нали? Освен, разбира се, ако не си сигурен, че можеш да го свалиш.

Фидлър се обади зад двамата:

— Перла ли беше оная нощ в град Малаз? Дъх на Гуглата, Калам, тоя кучи син се върти около Четиринадесета от Рараку насам, нищо чудно, че се подсмихва гадно всеки път, щом те види.

— Хич не ми пука за Перла, нито дали да го убивам, между другото — измърмори Калам. — Имаме си по-големи грижи. Какво се върти в ума на адюнктата? Какво планира?

— А кой казва, че планира нещо? — сопна се Фидлър. Носеше едно от децата в ръцете си, момиченце, дълбоко заспало с палец в устата. — Тя тръгна след Леоман, а сега бяга от чумата и се опитва да се свърже с транспортния флот. А след това? Предполагам, че се връщаме в Дженабакъз или на полуостров Корел. Общо взето е все едно, щот’ войниците така живеят.

— Мисля, че грешиш — каза Калам. — Всичко се оплете.

— В смисъл?

— Перла е ключът, сапьор — отвърна убиецът. — Защо още се върти тук? Какъв е смисълът да шпионира адюнктата? Защо трябва да дебне Четиринадесета? Казвам ти, Фид, какво ще направи по-нататък адюнктата зависи от императрица Ласийн. От нея и никой друг.

— Няма да ни похарчи — каза Фидлър. — Не и адюнктата, не и Четиринадесета. Ние сме единствената мобилна армия, заслужаваща името си. Други командири вече няма — е, има, но единственият поздрав, който бих им дал, е с юмрука напред. Кърваво или не, Тавори все пак сложи край на въстанието тук, а това все пак значи нещо.

— Фид — обади се Бързия Бен, — войната е много по-голяма, отколкото можеш да си представиш, и тепърва започва. Не може да се разбере на чия страна е императрицата.

— За какво говориш, в името на Гуглата?

Апсалар отвърна вместо него:

— Война между боговете, сержант. Капитан Паран говореше за такава война, надълго и…

При тези думи Калам и Бързия Бен се извърнаха рязко.

— Гъноуз Паран? — попита убиецът. — Бързака каза, че го оставил в Даруджистан. Какво общо има пък той с всичко това? И кога си говорила с него?

Тя водеше коня си за юздите на три крачки зад Фидлър, в седлото седяха три деца е помътени от жегата погледи. На въпроса на Калам сви рамене и отвърна:

— Той е Господар на Драконовата колода. В това си качество е дошъл тук, на Седемте града. Бяхме на север от Рараку, когато пътищата ни се разделиха. Калам Мекхар, не се съмнявам, че двамата с Бързия Бен сте въвлечени и в друга схема. Най-сериозно бих ви посъветвала да внимавате. Твърде много неизвестни сили са замесени в тази игра и сред тях ще се намерят и Древни богове, както и древни раси. Сигурно вярвате, че разбирате какъв е крайният залог, но ви съветвам да не…

— А ти разбираш ли го? — попита намръщено Бързия Бен.

— Не напълно, но пък аз съм ограничила своите… цели… Стремя се само към постижимото.

— Ей, наистина ми разпали любопитството — каза Фидлър. — Ето те тук, Апсалар, крачиш отново с нас, след като си въобразявах, че ще седиш кротко в някое крайморско селце в Итко Кан и ще кърпиш вмирисаните пуловери на татенцето си. Може и да си зарязала Крокъс, но ми се струва, че не си забравила нищо.

— Просто вървим по един и същи път — отвърна тя. — Засега. Сержант, няма защо да се боиш от мен.

— А ние останалите? — попита Бързия Бен.

Тя не отвърна.

Внезапна тревога обзе Калам. Той се спогледа за миг с Бързака и отново се обърна напред.

— Давайте първо да я догоним тази проклета армия.

— Ще ми се да видя Перла премахнат — каза Бързия Бен.

Дълго никой не проговори. Не беше често явление магьосникът да изрази желанието си толкова… рязко и смразен, Калам осъзна, че работата става лоша. Може би отчайващо лоша. Но не беше толкова лесно. „Като на онзи покрив в Даруджистан — с невидимите врагове отвсякъде, — взираш се и се взираш, а нищо не виждаш.“

„Перла, някогашният Салк Елан. Лабиринт Мокра… и нож, врязващ се като огън в гърба му. Всички си мислят, че Топър е старшият в Нокътя, но се чудя… можеш ли да го свалиш, Калам? Бързака си има своите съмнения — току-що ти предложи помощ. Богове подземни, май наистина остарявам.“

— Така и не отговори на въпроса ми, Бързак.

— Какъв беше?

— Уморявал ли си се някога от спомените си?

— А, този въпрос ли?

— Е?

— Калам, представа си нямаш.

На Фидлър този разговор не му харесваше. Всъщност го мразеше и изпита облекчение, че всички замълчаха. Вървяха по прашния път, всяка стъпка изтласкваше все по-назад проклетия град развалина. Знаеше, че трябва да е назад в колоната, с отделението си или може би в челото, да се опита да измъкне нещата от ръцете на Фарадан Сорт — тая капитанка беше пълна с изненади, нямаше спор. Беше спасила живота им, несъмнено, но това все още не означаваше, че е длъжен да й вярва. Все още не, въпреки истината, че го искаше, по някаква тайнствена причина, която навярно тепърва щеше да разбере.

Момиченцето със сополивото носле помръдна в съня си, малката му ръчица се вкопчи в лявото му рамо. Другата му ръка беше на устата, то посмукваше палеца си и току подсмърчаше. Беше леко като перце.

Отделението му се беше измъкнало невредимо. Само Балм или може би Хелиан можеха да кажат същото. Тъй че три отделения, от… колко? Единайсет? Трийсет? Войниците на Моук бяха изцяло пометени — Единадесето отделение не съществуваше и този номер никога повече нямаше да бъде възстановен в Четиринадесета. Капитанката беше уточнила номерата, като бе прибавила Тринадесето за сержант Урб, и се получаваше, че това на Фидлър, Четвърто, е с най-малкия номер в списъка. Тази част от Девета рота беше понесла удар и Фидлър не хранеше големи надежди за останалите, тези, които не бяха успели да се доберат до Великия храм. Нещо по-лошо, бяха загубили твърде много сержанти. Бордюк, Мозел, Моук, Соублоун, Тъг.

„Е, добре, изядохме боя, но сме живи.“

Изостана няколко крачки и продължи редом с Коураб Билан Тену’алас. Последният оцелял от бунтовническата армия на Леоман — освен самия Леоман — не говореше много, макар навъсената му физиономия да подсказваше, че мислите, които го глождят, съвсем не са спокойни. Едно дръгливо хлапе беше яхнало раменете му, дремеше и главата му леко се полюшваше.

— Мислех си — заговори му Фидлър — да те привлека в моето отделение. Винаги сме в недостиг.

— Толкова ли е просто, сержант? — попита Коураб. — Вие малазанците сте странни. Все още не мога да бъда войник в армията ви, защото все още не съм нанизвал бебе на копие.

— Коураб, „хлъзгащото се ложе“ е изобретение на Седемте града, не малазанско.

— Какво общо има това?

— Искам да кажа, малазанците не нанизват бебета на копия.

— Не е ли това вашият ритуал на преход?

— Кой ти е разправял тази глупост? Леоман ли?

Коураб се намръщи.

— Не. Но следовниците на Апокалипсиса вярваха в такива неща.

— Леоман не е ли от тях?

— Не мисля. Не, изобщо. Той беше сляп за това. Леоман вярваше в себе си и в никой друг. Преди да се събере с онази кучка мезла, която намери в Ю’Гатан.

— Намерил си е жена, тъй ли? Нищо чудно, че е заминал на юг.

— Не замина на юг, сержант. Избяга в лабиринт.

— Образно казано.

— Замина с нея. Тя ще го унищожи, сигурен съм, а и вече смятам, че Леоман заслужава само това. Нека да го съсипе тая Дънспароу, нека!

— Чакай, чакай — прекъсна го Фидлър, пронизан от някакво странно безпокойство. — Дънспароу ли каза?

— Да, тя самата се нарече така.

— Малазанка?

— Да, висока и гадна. Подиграваше ми се. На мен, Коураб Билан Тену’алас, Втория на Леоман, докато не станах Третия, онзи, когото бе готов да остави. Да умра с другите.

Фидлър едва го чу. Само повтори тихо:

— Дънспароу.

— Познаваш ли я тая пачавра? Вещицата? Изкусителката и развратницата?

„Богове, някога я друсах на коляното си.“ Внезапно се усети, че е вкопчил ръка в жалките останки от опърлената си рехава коса, безчувствен за болката, безразличен към сълзите, потекли от очите му. Момиченцето в ръцете му изхленчи. Той зяпна Коураб като сляп, после забърза напред като замаян… изтръпнал от ужас. „Дънспароу… Трябва да е на двайсет и няколко сега. Там някъде. Какво търси в Ю’Гатан?“

Провря се с лакти между Бързия Бен и Калам, толкова грубо, че те се стреснаха.

— Какво има, Фид?

— Ще му скубя змията на Качулатия, докато заврещи — заръмжа сапьорът. — Проклетата Кралица на сънищата ще удавя в проклетото й езеро. Приятели, няма да повярвате кой е отишъл с Леоман в оня лабиринт. Няма да повярвате кой е делил постелята на Леоман в Ю’Гатан. Не, няма да повярвате на нищо от това, което имам да ви кажа.

— Бездната да те вземе дано, Фид — изсумтя Калам. — За какво говориш?

— Дънспароу. Тя е с Леоман. Дънспароу. Малката сестричка на Уискиджак и не знам — не знам нищо, не знам какво да мисля, искам само да крещя и не знам дори защо… не, нищо не знам вече. Богове, Бързак… Калам… какво означава това? Какво изобщо означава всичко това?

— Успокой се — каза Бързия Бен, но гласът му изведнъж прозвуча високо, рязко. — За нас… искам да кажа, за нас това едва ли трябва да означава каквото и да било. Проклето съвпадение, а дори и да не е, едва ли трябва да означава нещо. Не. Просто е… странно, нищо повече. Знаем, че беше опърничава, малко диво демонче, това го знаехме още тогава — а ти го знаеше по-добре и от нас, от мен и от Калам, ние я срещнахме само веднъж, в град Малаз. Но ти й беше като роден чичо, което значи, че трябва да дадеш някои обяснения!

Фидлър го зяпна.

— Аз? Загубил си си ума, Бързак. Само се чуй! Ще ме обвиняваш заради нея? Нищо общо няма с мен!

— Млъкнете и двамата — намеси се Калам. — Плашите войниците. Вижте, в момента всички сме прекалено изнервени, от какво ли не, за да можем да извлечем някакъв смисъл от това, ако изобщо може да се извлече смисъл. Хората сами си избират живота — какво да правят, на чия страна да се окажат, това не означава, че някакъв бог непременно си играе играта. Тъй. Значи сестричката на Уискиджак сега е любовница на Леоман и двамата се крият в лабиринта на Кралицата на сънищата. Хубаво. По-добре това, отколкото трошащи се кокали в пепелищата на Ю’Гатан, нали? Е?

— Може би. А може би — не — отвърна Фидлър.

— Какво в името на Гуглата означава пък това?

Фидлър си пое дъх, дълбоко и треперливо.

— Трябва да сме ти го казвали, не че е някаква тайна или нещо такова, и винаги го използвахме като повод, да обясним защо е такава и прочие. Никога така, че да ни чуе, разбира се, и го казвахме, за да прогоним силата…

— Фидлър!

Сапьорът потръпна.

— Сега кой плаши всички?

— Ти! И не ме интересуват другите — мен плашиш, проклет да си!

— Добре. Тя беше родена от мъртва жена — мащехата на Уискиджак, тя значи умря, а бебето — Дънспароу — хм, излизаше бавно, трябваше да е умряла в нея, ако ме разбираш. Затова градските старейшини я дадоха на храма, на Качулатия. Бащата вече беше мъртъв, убит край Кюон, а Уискиджак… хм, той още беше чирак. Млади бяхме. Тъй че двамата с него трябваше да влезем и да я откраднем, но тя вече беше посветена, благословена в името на Гуглата — затова отнемахме силата на посвещението, като приказвахме за него, ха-ха, правехме го да звучи лековато и несериозно, и тя отрасна съвсем нормално. Повече или по-малко. Донякъде… — Млъкна, после се почеса по опърленото лице. — Трябва ни Драконова колода, мисля…

Апсалар, на четири крачки зад тримата, леко се усмихна, щом магьосникът и убиецът се сдърлиха със сержант Фидлър. Усмивка, която не трая дълго. Уискиджак винаги беше повече от мълчалив за произхода си, за живота си, преди да стане войник. Загадки, потулени също като руини под пясъците. Бил зидар някога, каменоделец. Това поне го знаеше. Тежък, мъчителен занаят сред тайнствата на пророчества и символизъм. Строител на могили, този, който може да придаде здравина на историята, величие на всеки паметник, всеки долмен — издигнат във вечните жестове на преклонение. „Зидари“ имаше в много от Домовете на Драконовата колода, олицетворители както на устойчивостта, така и на нейната илюзорност. „Уискиджак, зидар, който е оставил инструментите си, за да приеме клането. Дали самата ръка на Гуглата не го е повела?“

Мнозина вярваха, че Ласийн е уредила смъртта на Дасем Ълтър, а Дасем беше Смъртният меч на Гуглата — реално, ако не и по звание — и центърът на бързо разрастващ се култ сред редиците на малазанските армии. Империята не искаше да има свой покровител сред боговете, колкото и изкусителна да беше поканата, и в това отношение Ласийн беше действала с изключителна мъдрост и най-вероятно — по заповед на императора. Дали Уискиджак беше изповядвал култа към Дасем? Вероятно — но все пак тя не разполагаше с нищо, което да намеква, че е било така. Ако не друго, той беше човек напълно лишен от вяра.

Нито пък изглеждаше възможно Кралицата на сънищата съзнателно да приеме присъствието на аватар на Гуглата в своето царство. „Освен ако двете божества вече не са се съюзили в тази война.“ Самата представа за война я потискаше, защото боговете бяха също толкова жестоки и безмилостни, колкото и смъртните. „Сестрата на Уискиджак може да е също толкова неволен играч във всичко това, колкото и ние.“ Не беше готова да я вини, но и все още не бе готова да я смята за съюзник.

Отново се зачуди какво ли кроят Калам и Бързия Бен. И двамата, всеки посвоему, притежаваха страховита мощ, но особеното в поведението им беше да остават незабележими. Явното — онова, което лежеше на повърхността — неизбежно се оказваше илюзия, заблуда. Дойдеше ли време да се избира страна, открито, те сигурно щяха да изненадат всички.

И тъй — двама мъже, на които никой не можеше искрено да се довери. Двама мъже, на които и боговете дори не можеха да се доверят, впрочем.

И тя осъзна, че като се е включила в тази колона, като се е сляла с тези войници, се е оплела в поредната паяжина, а никаква гаранция нямаше, че ще успее да се измъкне от нея навреме.

Това заплитане я тревожеше. Не можеше да е сигурна, че се е отдръпнала от възможната схватка с Калам. „Не и открита схватка, разбира се.“ А той сега беше вдигнал гарда. Всъщност тя го беше предизвикала. Отчасти от ненужна дързост, отчасти — за да прецени реакцията му. „И съвсем малко… отклонение.“

Е, такива неща ставаха често.

Двата немрящи гущера, Кърдъл и Телораст, се държаха на известно разстояние от войнишката група, макар Апсалар да долавяше, че не изостават, че са някъде там, в каменистата земя на юг от пътя. Каквито и да бяха скритите им мотиви да я придружат, засега се задоволяваха само с това — да я следват. Това, че имат тайни и някаква скрита цел, бе очевидно, както и възможността тази цел, на някакво ниво, да включва измяна. „А това също е нещо, което всички ще споделим.“

Докато крачеха по каменистия път, сержант Балм ръсеше ругатни зад Ботъл. С опърлени ботуши, отпрани подметки, с жалките дрипи, покриващи раменете му под знойното като пещ слънце, Балм даваше израз на мъките, поразили всеки, изпълзял изпод развалините на Ю’Гатан. Вървежът им се беше забавил, защото стъпалата им се покриха с мехури и острите камъни се врязваха в нежната кожа, а слънцето вдигаше несъкрушима стена от заслепяващ зной пред тях. Усилието да изпълзят през нея се беше превърнало в жестока изнервяща борба.

Докато другите носеха деца, Ботъл в един момент се усети, че е понесъл плъхове — майка с цялото й котило, тя — клекнала на рамото му, а малките — увити в парцали, в свивката на едната му ръка. Повече гадно, отколкото комично, дори той можеше да го разбере това, но нямаше да изостави новите си… съюзници.

До Ботъл крачеше полукръвният сети Корик. Накичен с кости от човешки пръсти и без почти нищо друго по себе си. Беше ги навързал за опърлените кичури на косата си и с всяка стъпка се чуваше леко подрънкване, гадна музика поне за ушите на Ботъл.

Корик си носеше още, в едно глинено гърне с напукан ръб, което беше намерил в ямата на ограбен гроб. Несъмнено се канеше да ги раздаде на останалите войници. „Веднага щом си намерим дрехи да се облечем.“

Чу шумолене встрани от пътя, сред сухите храсталаци вляво. „Проклетите гущерски скелети. Гонят съгледвачите ми.“ Зачуди се чии ли са. Разумно беше да се предположи, че носят аспекта на смърт, което ги правеше слуги на Гуглата. Не знаеше за нито един маг в отделенията, който да използва лабиринта на Гуглата — но пък тези, които го правеха, рядко се хвалеха с това. Може би онзи лечител, Детсмел, само че защо щяха да му трябват чираци тепърва? Със сигурност ги нямаше долу в тунела. Освен това човек трябваше да е доста могъщ маг или жрец, за да успее да обвърже двама чираци. Не, не беше Детсмел. Но кой тогава?

Бързия Бен. Твърде много лабиринти се вихреха около тоя чародей. Фидлър се беше заклел да го замъкне при него, но Ботъл никак не държеше на такова запознанство. За щастие, сержантът май беше забравил за отделението си, увлечен в това свое жалко събиране със старата служба.

— Огладня ли вече? — попита Корик.

Сепнат, Ботъл го изгледа през рамо.

— В смисъл?

— Розови кутрета на шиш за начало, после задушено плъше — затова си ги понесъл, нали?

— Ти не си добре.

Смайлс, която вървеше пред тях, се обърна и се изсмя гадно.

— Това беше добро. Вече можеш да спреш, Корик — стигна си квотата за година. Ботъл няма да ги яде тия плъхове. Той е женен за мамчето, а плъхчетата ги осинови — ти пропусна церемонията, Корик, докато си събираше кокалите. Беше затрогващо, всички плакахме.

— Пропуснахме си шанса — измърмори Корик. — Можеше да я пребием и да я оставим в несвяст долу в тунелите.

„Добър знак. Нещата се връщат към нормалното. Всичко освен изтерзания поглед в очите им.“ Беше си там, у всеки войник, минал през погребаните кости на Ю’Гатан. Знаеше, че някои култури използват символичното погребване и възкръсване за ритуал на прехода. Но ако това представляваше прераждане, беше мрачно. Не се бяха възродили невинни, нито пречистени. Ако не друго, бремето им сякаш беше станало още по-тежко. Възторгът от това, че са изпълзели от сянката на Портите на Гуглата, се бе оказал удивително краткотраен.

Чувството трябваше да е… друго. Нещо липсваше тук. Подпалвачите на мостове ги беше изковала Святата пустиня Рараку — „Тогава за нас Ю’Гатан не беше ли достатъчен?“ Като че ли за тези войници тук закаляването бе стигнало твърде далече, бе създало нещо очукано и трошливо, сякаш още един удар щеше да ги разтроши на парчета.

Някъде напред капитанът извика да спрат, гласът й предизвика хор от ругатни и облекчени стонове. Макар никъде наоколо да не се мяркаше сянка, вървенето през тази пещ бе много по-лошо, отколкото седенето край пътя, за да отпочинат изгорелите и покрити с мехури стъпала. Ботъл се смъкна в крайпътната канавка и седна на някакъв камък. Загледа, докато бършеше щипещата пот от очите си, как Детсмел и Лютс тръгнаха сред войниците да направят каквото могат, за да облекчат раните им.

— Видяхте ли я оная капитанка от Червените мечове? — попита Смайлс — Изглежда все едно току-що е излязла от парадния плац.

— Не изглежда — отвърна й ефрейтор Тар. — Опушена е и е опърлена, точно както може да се очаква.

— Само дето си е запазила цялата коса.

— Това значи те прави толкова зла — отбеляза Корик. — Горката Смайлс. Знаеш, че твоята няма да порасте отново, нали? Никога. Вече си плешива до края на живота си…

— Лъжец.

Доловил нотката на съмнение в гласа й, Ботъл каза:

— Лъже, да.

— Знаех си. А оная чернокосата на коня? Някой да знае коя е?

— Фидлър я познава — отвърна Тар. — От Подпалвачите на мостове е, предполагам.

— Изнервя ме — каза Смайлс. — Тя е като оня убиец, Калам. Жадна да убие някого.

„Подозирам, че си права. И Фидлър не беше особено възхитен, като я видя.“

— Корик, тия твои кости от пръсти, дето ги събра, няма ли да ги раздаваш вече? — обади се Тар.

— Искаш ли?

— Искам, да.

С напукано гърло и плувнала в пот, тръпките я пронизваха отвътре, Хелиан стоеше насред пътя. Твърде уморена, за да върви, и твърде замаяна от гаденето, за да може да седне — боеше се, че няма да може да стане, просто щеше да се свие на малка трепереща топка, докато мравките под кожата й си свършат работата и цялата тази кожа просто не се обели, мравките не отпрашат с нея по пътя, запели триумфални лесни с тънките си писукащи гласчета.

От пиенето беше, знаеше си. Или по-скоро — от липсата му. Светът беше станал твърде рязък, прекалено ясен; нищо не изглеждаше както трябва, всичко беше сбъркано. Лицата разкриваха твърде много подробности, всичките им недостатъци и бръчки за пръв път се бяха оголили пред очите й. Стъписа се, като разбра, че съвсем не е най-старият войник, освен онова огре Кътъл. Е, това беше едно от добрите неща, дошли с принудителната трезвост. Сега само тези проклети лица да можеха да изчезнат, също като бръчките по тях, щеше да е още по-щастлива. Не, чакай, обратното беше, нали? Нищо чудно, че не беше щастлива.

Грозни хора в грозен свят. Това се получава, като през цялото време го виждаш такъв, какъвто е наистина. По-добре да си е замъглен — всичко изглежда по-отдалечено тогава, толкова отдалечено, че не беше забелязвала миризмите, петната, космите, израснали къде ли не, жалките мнения и подозрителните изражения, шепненето зад гърба й.

Изгледа свирепо двамата си ефрейтори.

— Мислите си, че не чувам ли? Млъкнете или ще си откъсна едното ухо и да видим колко зле ще ви е.

Тъчи и Бретлес се спогледаха, после Тъчи измърмори:

— Ама нищо не сме казали, сержант.

— Да бе.

Проблемът беше, че светът се оказа много по-голям, отколкото си беше представяла. Повече цепнатини за паяци, отколкото човек можеше да изброи за хиляда живота. Просто бе достатъчно да се огледаш. И не бяха вече само паяците. Не, тук бяха и мухите, които хапеха и в ухапаното снасяха яйце под кожата. И гигантските сиви пеперуди, които пърхаха в нощта и ръфаха корички от струпеите, докато спиш. И се будиш от тихо пукане, много близо. Скорпионите, дето се цепеха на две, щом ги настъпиш. Бълхите, навявани от вятъра. Червеи, дето се прокрадват в ъглите на очите ти и правят червени шарки през клепачите ти, а като станат достатъчно големи, изпълзяват от ноздрите ти. Пясъчни кърлежи и кожни личинки, летящи гущери и бръмбари, живеещи в тор.

Цялото й тяло гъмжеше от паразити — усещаше ги. Дребни мравки и слузести червеи под кожата й, ровеха в плътта й, ядяха мозъка й. И след като го нямаше вече сладкия вкус на алкохол, всички искаха да се измъкнат навън. Очакваше всеки момент изведнъж да изригнат, всички тези ужасни същества, да изпълзят от тялото й и да го оставят да се спихне като пукнат мехур. Десет хиляди гърчещи се твари, всички прежаднели за глътка пиене.

— Ще го намеря — закани се тя. — Някой ден.

— Кой? — попита Тъчи.

— Оня жрец, дето избяга. Ще го намеря, ще го вържа и ще му напълня тялото с червеи. Ще му ги натикам в устата, в носа, в ушите, очите и в други места също.

Не, нямаше да си позволи да се пръсне. Още не. Тази торба кожа щеше да остане непокътната. Щеше да се спазари с всичките тези червеи и мравки, нещо като сделка. Договор. Кой казва, че човек не може да се разбере с буболечки?

— Ама че е горещо — каза Тъчи.

Всички го изгледаха. Много тъпо.

Геслер огледа войниците, насядали или излегнали се покрай пътя. Онова, което не беше изгорил огънят, вече го беше доопърлило слънцето. Войниците в поход носеха дрехите си като кожа и за тези, чиято кожа не беше тъмна, тъмният бронз на дланите, лицата и вратовете контрастираше рязко с белите мишци, крака и торсове. Но онова, което доскоро беше бяло, сега бе яркочервено. Сред всички тези светлокожи войници, преживели Ю’Гатан, самият Геслер беше единственото изключение. Златистият цвят на кожата му сякаш бе останал незасегнат от изпепеляващото пустинно слънце.

— Богове, на тия хора им трябват дрехи — рече той.

Сторми изсумтя. Напоследък словоохотливостта му стигаше общо взето дотук, откакто чу за смъртта на Трут.

— Скоро ще се покрият с мехури — продължи Геслер — и Детсмел и Лютс нищо няма да могат да направят. Трябва да настигнем Четиринайсета. — Завъртя глава и примижа към челото на колоната. После се надигна. — Тук май никой не мисли с главата си, дори капитанката.

Тръгна по пътя. Приближи се до струпалите се Подпалвачи на мостове и спря.

— Пропускаме очевидното.

— Нищо ново — отвърна Фидлър.

Геслер кимна към Апсалар.

— Тя трябва да препусне напред и да спре армията. Трябва да ги накара да ни докарат коне и дрехи, броня и оръжие. И вода, и храна. Иначе няма дори да можем да ги догоним.

Апсалар бавно се изправи и отупа прахта от гамашите си.

— Мога да го направя — каза тихо.

Калам се надигна и се обърна към капитан Фарадан Сорт, която бе застанала наблизо.

— Сержантът е прав. Пропуснали сме очевидното.

— Само дето няма гаранция, че някой ще й повярва — отвърна капитанът. — Виж, ако някой от нас отиде с коня й…

Апсалар се намръщи, после сви рамене.

— Както искате.

— Кой е най-добрият ни ездач? — попита Калам.

— Масан Гилани — отвърна Фидлър. — Вярно, тежка пехота е, но все пак…

Фарадан Сорт примижа.

— Кое отделение?

— На Урб, Тринайсето. — Фидлър посочи. — Онази там, правата. Високата, далхонийката.

Издължените като бадеми очи на Масан Гилани се присвиха, като видя двамата приближаващи се войници.

— Загазила си — каза Скант. — Направила си нещо, Гилани, и сега искат кръвта ти.

Определено изглеждаше така, тъй че Масан не отвърна на думите на Скант. Премисли набързо всички неща, които беше направила напоследък. Много имаше за премисляне, но не й хрумна нищо, за което можеше да са разбрали, не и след толкова време.

— Ей, Скант — подвикна тя.

— Какво?

— Знаеш ли го онзи кривия меч, големия, дето го държа в багажа си?

Очите му светнаха.

— Да?

— Не можеш да го имаш. Солтлик може да го вземе.

— Благодаря, Масан — рече Солтлик.

— Винаги съм го знаел, имаш си планове за Солтлик — подхвърли Хано. — Усеща се то.

— Нищо нямам. Просто не харесвам Скант.

— Защо не ме харесваш?

— Просто не те харесвам, и толкова.

Замълчаха, щом ветераните дойдоха. Очите на сержант Геслер се спряха на Масан.

— Трябваш ни, войник.

— Много хубаво. — Забеляза как се плъзнаха очите му по почти голата й фигура, позадържаха се малко повече на гърдите с големите им тъмни зърна, преди да примига рязко и отново да срещне погледа й.

— Искаме да вземеш коня на Апсалар и да настигнеш Четиринайсета. — Каза го сержант Стрингс, или Фидлър, или каквото там му беше името напоследък. Геслер сякаш си беше глътнал езика.

— Само това ли?

— Да.

— Добре. Конят е хубав.

— Трябва да убедиш адюнктата, че сме живи — продължи Фидлър. — И да я накараш да ни прати коне и продоволствие.

— Добре.

Жената, дето я наричаха Апсалар, доведе коня си и й връчи юздите.

Масан Гилани се метна в седлото и попита:

— Някой да има резервен нож?

Апсалар извади един изпод наметалото си и й го подаде.

Тънките вежди на Масан се вдигнаха.

— Кетра. Ще свърши работа. Ще ти го върна, като се видим.

Апсалар кимна.

Далхонийката препусна по пътя.

— Вярвам, че бързо ще ги стигне — каза Геслер.

— Тъкмо ще поотдъхнем малко повече тук — каза Фарадан Сорт. — После продължаваме похода.

— Можем просто да изчакаме — подхвърли Фидлър.

Капитан Сорт само поклати глава.

Слънцето се спусна на хоризонта и разля червенина по ръбовете като кръв под съдрана кожа. Небето бе зашумяло от звук и движение от хиляди птици, запърхали с криле на юг. Летяха високо, малки петънца, без строй, но гракът им стигаше долу в хор на ужас.

На север, отвъд веригата накъсани безжизнени хълмове и степта, прошарена от сезонни оттоци, равнината се снишаваше в очертано с бяла кора солено блато, отвъд което се простираше морето. Блатото някога бе ниско плато, хлътнало през хилядолетията, след като подземните потоци и извори бяха прорязали варовика. Пещерите, някога високи и просторни, се бяха сринали и рухналите останки бяха наводнени и затлачени от наносите, запечатали в мрак отрупаните с рисунки стени и тавани, приютяващи до ден-днешен вкаменените кости на Имасс.

Тук беше имало защитено със стена поселище, малко и скромно, хаотично разхвърляни жилища, които можеха да прислонят може би двайсетина семейства във времето на най-големия му разцвет. Защитните стени бяха яки, без порти, а за обитателите вътре единственият вход и изход бе през покривите и дървените едноколови стълби.

Ядет Гарат, първият човешки град, сега не беше нищо повече от покрити със сол развалини, погълнати от наноси, дълбоко заровени и невидими под тресавището. Никаква история не беше останала освен безбройните разклонения от името му, а от живота, смъртта и разказите за всички живели някога тук — абсолютно нищо.

Дежим Небрал си спомни за простодушния рибарски народ, който бе обитавал над руините му — живееха в бедняшките си наколни колиби, плуваха с кръглите си обшити с кожа лодки и вървяха по дървените платформи, пресичащи естествените канали, лъкатушещи през блатото. Те не бяха потомци на Ядет Гарат. Нищо не знаеха за онова, което гъмжеше долу под черната тиня, а това само по себе си бе неопровержима истина — че паметта изсъхва и накрая умира. Нито едно дърво на живот нямаше, колкото и първичен и уникален да беше този Ядет Гарат — не, имаше гора, и от време на време, тук-там, изгнил дънер се катурваше, за да се скрие под мръсния жабуняк.

Дежим Небрал си спомни за тези рибари, за кръвта им — с вкуса на риба и миди, тъмна, гъста, замъглена от глупост. Щом един мъж или жена не можеха — не искаха — да помнят, значи заслужаваха всичко, което им бе причинено. Смърт, разруха, опустошение. Това не беше божия присъда — беше присъдата на света, на самата природа. Присъда, изпълнена в онзи заговор на безразличието, който толкова ужасяваше и слисваше човечеството.

Земите поддават. Реките нахлуват. Дъждовете идват, после — така и не идват изобщо. Гори умират, израстват отново, и отново загиват. Мъже и жени се свиват с челядта си в тъмни стаи с цялото свое така закъсняло просене за милост и очите им се пълнят с нямо поражение, и ето, че вече са разсипани прашинки от сиво и бяло в черна тиня, неподвижни като спомена за звезди в отдавна мъртво нощно небе.

Да изпълнява присъдата на самата природа — това беше предназначението на Дежим Небрал. За забравящите — собствените им сенки ги дебнат вечно. За забравящите смъртта винаги идва ненадейно.

Разумът в д’айвърс беше отстъпил на вътрешния подтик, на ужасния обет, който го тласкаше напред по пътя на стари спомени за места, където се беше хранил някога, където гореща кръв се бе изливала в гърлата му.

Канарбар Белид, вече само прах. Витан Таур, великият град, всечен в скалната стръмнина — вече и скала не беше останала. Петно натрошени чирепи беше всичко, останало от Миникенар, процъфтяващ някога град на бреговете на река, вече отдавна пресъхнала. Селцата на север от Миникенар не бяха оставили и следа, че изобщо са съществували. Дежим Небрал започваше да се съмнява в собствените си спомени.

Вървеше през проядените хълмове и мръсното блато и търсеше някое село или рибарско поселище. Но беше проявил прекалено усърдие последния път, преди всички онези столетия, и никой не беше дошъл, за да заеме мястото на избитите. Навярно някакъв мрачен спомен все пак се бе съхранил, бе хвърлил злокобен плащ над блатото. Може би кипящите мехури на блатните газове още изпускаха древни писъци и лодкарите от островите, минаващи наблизо, правеха жестове против зло и рязко обръщаха назад.

Трескав, останал без сили, Дежим Небрал бродеше.

А после някаква смътна миризма стигна до сетивата му.

Животно. И човек. Изпълнени с енергия, живи. И близо.

Т’ролбаралите, пет обгърнати в сянка кошмарни същества, надигнаха глави и се взряха на юг, присвили очи. Там, малко зад хълмовете, по ронливата пътека, някогашния равен път, водещ към Миникенар.

Д’айвърс тръгна натам. Здрачът загръщаше земята.

Щом сенките се сгъстиха с обещание за нощ, Масан Гилани забави коня. Пътят беше коварен, разкъртени камъни и тесни оврази, образувани от пороите. Години бяха минали, откакто беше яздила, облечена толкова оскъдно — всъщност само превръзка около бедрата — и мислите й се отнесоха назад към живота й в далхонийските равнини. Не беше толкова тежка по онова време. Висока, жилава, с гладка кожа и прелестна с невинността си. Тежината на пълните й гърди, издутия корем и бедрата бе дошла по-късно, след двете деца, които беше оставила да ги отгледа майка й, лелите и вуйчовците. В правото беше на всеки отраснал, било то мъж или жена, да поеме пътя на странстването; преди Империята да завладее далхонийците, това беше голяма рядкост и децата живееха с родителите си, а не сред шамани, гледачки и вещици.

Малазанската империя бе променила всичко това, разбира се. Макар мнозина възрастни да си оставаха по родните места, все повече и повече мъже и жени се отправяха да опознаят света, и то на много по-млада възраст от нея. По-малко деца се раждаха; потомците със смесена кръв бяха все по-обичайни, а щом воините се върнеха с нови съпрузи или съпруги, нови обичаи се просмукваха в живота на далхонийците. Защото единствено това не се променяше с времето „Винаги се връщаме у дома. Щом скиталчеството ни свърши.“

Липсваха й тучните степи и свежите им ветрове. Натежалите облаци с идващите дъждове, тътенът по земята, щом дивите стада тръгнеха в ежегодните си преселения. И ездата й, винаги на силните полудиви коне на Дал Хон, бледите черти от кръвта на зебра, едва доловими по кожите им, като игра на слънцето по тръстики. Животни, които летят в стремглав галоп, жадни да те захапят, с чиста злоба в кървясалите очи. О, как обичаше тези коне!

Конят на Апсалар беше много по-фина порода, разбира се, дългокрак и изящен, и Масан Гилани не можеше да устои да не се възхити на играта на гъвкавите мускули под себе си и на разумността в тъмните му лъскави очи.

Изведнъж конят изцвили уплашено и вирна глава. Сепната, Масан Гилани посегна към ножа си кетра, който беше пъхнала в една от гънките на седлото.

Сенките около нея придобиха очертания и връхлетяха. Конят се изправи рязко на задните си крака и изцвили; плисна кръв.

Масан Гилани се превъртя назад, излетя от задницата на залитащото животно и се приземи леко, полуприсвита. Замахна надясно с тежкия нож срещу скочилото й четирикрако катраненочерно чудовище. Усети как острието се вряза дълбоко, как посече двата протегнати напред крайника. Последва зверски, изпълнен с агония рев и съществото залитна назад, падна на четири крака и се олюля, щом двата посечени предни се огънаха.

Тя извъртя ножа надолу, скочи срещу привидението и го заби здраво в люспестия, гъвкав като на котка врат. Звярът рухна в краката й:

Чу тежко изтупване вляво — конят падна на една страна, повален от други четири демона, които вече го разкъсваха. Краката му заритаха безпомощно. Ужасно ръмжене придружи свирепото кормене.

Масан Гилани прескочи мъртвия демон и побягна в тъмното.

Друг демон я подгони.

Беше невероятно бърз. Стъпките му затупаха бясно зад гърба й, после спряха.

Тя се хвърли напред и се затъркаля тежко по склона, зърна за миг като в мъгла дългото, изхвърчало над нея тяло на демона. Посече с ножа рязко нагоре и острието се впи в сухожилието на десния заден крак.

Чудовището нададе вой, превъртя се във въздуха, посеченият крак се сгъна назад, докато то падаше тежко на земята.

Масан Гилани замахна и хвърли ножа. Тежкото острие порази чудовището в рамото, преряза мускула, задра по лопатката и се отплесна някъде в нощта.

Далхонийката прескочи скимтящия от болка звяр, трябваше да си намери ножа.

Остри нокти се впиха в лявото й бедро и тя за миг залитна, загубила равновесие. Падна тромаво на каменистия склон, лявото й рамо изтръпна от удара.

Нещо остро се вряза в опакото на лявата й длан, чак до костта — ножът кетра, паднал на склона. Тя стисна дръжката в лепкавите си пръсти и отчаяно запълзя.

Нов скок и демонът почти се добра до нея, но се хлъзна надолу, захрачи и засъска в безсилна злоба, щом ронливият бряг поддаде и порой от камъни и пръст се изсипа надолу.

Масан стигна билото, изправи се и затича в тъмницата. Чу как демонът зад гърба й направи още едно усилие, последвано от нов дъжд сипещи се камъни и чакъл. Успя да различи някакъв овраг напред, тесен и със стръмни брегове. Две крачки към него — и се хвърли на земята, защото оглушителен вой разцепи нощта.

Отвърна му друг вой, отекнал над деретата и овразите, звук като от хиляди души, полетели в Бездната. Леден ужас я смрази, изцеди всичката й сила и цялата й воля. Лежеше на каменистата пръст, забързаният й дъх вдигаше облачета прах пред лицето й, лежеше с широко отворени очи, без да вижда нищо освен камънаците, очертали дъгата на оврага.

Някъде отвъд склона, където беше умрял конят й, се чуваше съсък като от три, може би четири гърла. Нещо в тези злокобни, почти човешки гласове нашепваше ужас и паника.

Трети вой изпълни нощния мрак, идеше този път някъде от юг, толкова отблизо, че разтърси разума й. Ръцете й неволно се изпънаха напред, дясната заора бразди в сипея, лявата, плувнала в лепкава кръв, все още стискаше здраво ножа кетра.

„Не са вълци. Богове подземни, гърлата, от които се изтръгва този вой…“

Последва внезапно тежко вввуфф — вдясно от нея, много близо. Тя извърна глава натам и студ прониза изтръпналото й тяло като корени, впиващи се в корава пръст. Вълк, но не вълк, пристъпи тежко по стръмния склон и тупна безшумно на широката издатина, на която лежеше тя — вълк, но огромен, голям колкото далхонийски кон, тъмносив или черен — нямаше как да се разбере. Спря, остана неподвижно за миг в пълен профил, явно насочил цялото си внимание към нещо напред, долу на пътя.

След това огромната глава на звяра се изви и Масан Гилани зяпна в две грейнали кехлибарени очи, зейнали като ями в безумието.

Сърцето и спря. Не можеше да вдиша, не можеше да откъсне очи от убийствения поглед на това същество.

После бавно — много, много бавно — очите се притвориха до съвсем тънки резки — и главата отново се изви.

Звярът застъпва нагоре към билото. Погледна за миг надолу, после се прехвърли през ръба. Изчезна от погледа й.

Прашен въздух изведнъж нахлу в дробовете й. Тя се закашля — невъзможно бе да се сдържи, — сви се на кълбо полузадавена, кашляше и плюеше лепкави храчки. Безпомощна, готова да се предаде — да предаде всичко. Разтърсвана от кашлицата, зачака примирено звярът да се върне, да я вдигне в огромните си челюсти, да я разтърси веднъж, силно, толкова силно, че да прекърши врата й, гръбнака й, да прекърши със зъби гърдите й и да премаже всичко вътре.

Много бавно възвърна дъха си. Лежеше в подгизналата от потта й земя и трепереше.

Някъде много високо в тъмното небе чу грак на птици. Хиляди, десетки хиляди. Небесни гласове, полетели на юг толкова бързо, колкото можеха да ги отнесат крилете им.

Наблизо… нито звук.

Масан Гилани се превъртя по гръб и зяпна невиждащо нагоре. Усещаше кръвта, стичаща се по раздраното й бедро. „Само като го разкажа това на Солтлик и другите…“

Дежим Небрал тичаше в тъмното — три звяра в пълен бяг, четвърти куцукаше по петите им, вече останал далеч назад. Изтощен, обезумял от глад, лишен от всякаква ловкост и бързина — а още един от събратята д’айвърс беше мъртъв. Толкова лесно убит от някакъв жалък смъртен, който след това бе осакатил още един от тях с едно тъпо мятане на същия нож.

Т’ролбаралите трябваше да ядат. Конската кръв едва бе започнала да засища бездънната жажда, но с нея бе дошъл шепот на сила, възвръщане на разум.

Дежим Небрал се беше превърнал в подгонен от ловци дивеч. Безчинство — самият факт, че това е възможно. Вонята на съществата, които го гонеха, се носеше във въздуха, лъхаше сякаш от всички посоки, освен право напред. Свиреп, древен живот и убийствена страст, горчива за сетивата на Т’ролбарал. Що за същества бяха?

Четвъртият им събрат, който се тътреше вече на половин левга зад тях, усещаше близостта на преследвачите. Тичаха незрими, с дълги подскоци, доволни сякаш от това да не изостанат и почти безразлични пред възможността да обкръжат и довършат ранения д’айвърс. Възвестили бяха появата си с воя си, но оттогава — нищо освен безмълвие… и осезаемата им близост.

Те просто си играеха с Дежим Небрал. Истина, която изпълваше с гняв т’ролбаралите, пареше като киселина в разтуптените им сърца. Да бяха напълно здрави и отново седмина, вместо трима и малко повече, тези същества щяха да познаят ужаса и болката. Дори и сега Дежим Небрал премисляше дали да не направи засада, като остави ранения събрат за примамка. Но рисковете бяха твърде големи — нямаше как да се разбере колцина са ловците там, в тъмното.

Тъй че нямаше много избор. Освен да бягат отчаяно като подгонени сърни, безпомощни в тази нелепа игра.

За първите трима събратя миризмата на преследвачите бе започнала да избледнява. Вярно беше — малко същества можеха да тичат дълго толкова бързо като Дежим Небрал. И онези като че ли щяха да се задоволят с осакатения и да дадат на д’айвърс възможност да ги види, да ги бележи за другите за мига, в който да нанесат възмездието си.

Но… загадъчните зверове не изникнаха пред очите му, не се хвърлиха да разкъсат четвъртия брат. И дори за него миризмата заглъхваше.

Беше безсмислено.

Дежим Небрал забави — удивен, обзет от любопитство. И изобщо не подозираше, че…

От прохладна облекчаваща въздишка — към смразяващ студ. Нощта се спусна над бавно тътрещите се войници. Със заспалото дете в прегръдката му, Фидлър вървеше на две крачки зад Калам и Бързия Бен, а зад него, съвсем едва чуто, пристъпваше Апсалар.

По-добре беше от жарещото слънце и жегата… но не много по-добре. Изгорялата и покрита с мехури кожа по раменете сега излъчваше цялата топлина, което можеше да сътвори плътта. Сред най-пострадалите треската се събуждаше като изгубено сред горите дете, изпълваше сенките с привидения. На два пъти за последните двеста крачки един от войниците извика от страх — бил видял огромни движещи се зверове в нощта. Тичали, очите им били като горящи въглени, с цвят на тъмна кръв. Или така поне ги описа Мейфлай — изненада всички с поетичния си език.

Но също като чудовищата, сътворени от въображението на уплашени бебета, зверовете така и не се приближиха, така и не се показаха. Мейфлай, и Галт също, се кълняха, че били видели… нещо. Нещо, движещо се успоредно на колоната, но по-бързо, и бързо ги подминало. Обзети от треска умове, за стотен път си каза Фидлър. Нищо повече.

И все пак усещаше нарастващо безпокойство. Все едно че наистина си имаха спътници покрай този разбит път, там някъде в тъмното, в рововете, деретата и сипеите. Преди малко му се беше сторило, че чува гласове, далечни, спускащи се сякаш от нощното небе, но след това бяха заглъхнали. Все едно, нервите му все повече се изпъваха — сигурно от умората, или от треската, опитваща се да обземе и неговия ум.

Пред него Бързия Бен внезапно завъртя глава, вгледа се в нощта.

— Какво? — тихо попита Фидлър.

Магьосникът го изгледа през рамо, после отново се обърна, без да отговори.

След десет крачки Фидлър видя как Калам разхлаби дългите ножове в каниите им. „Мамка му!“

Забави ход, докато се изравни с Апсалар, и тъкмо да отвори уста, тя го сряза:

— Отваряй си очите, сапьор. Няма от какво да се боим… но не мога да съм сигурна.

— Какво има там? — настоя той.

— Част от сделка.

— Какво пък означава това?

Тя изведнъж вдигна глава, все едно душеше във въздуха, и извика:

— Всички извън пътя — само вляво — веднага.

Невъоръжени, без броня — това бе най-големият кошмар за войниците. Присвити в сенките, ококорили очи и затаили дъх, малазанците се напрегнаха към едва доловимите звуци в тъмното.

Фидлър запълзя напред към отделението си. Ако нещо наистина ги нападаше, по-добре да умре с войниците си. Усети някого зад себе си, обърна се и видя Коураб Билан Тену’алас. Воинът държеше здраво, подобно на боен кривак дърво, само че не клон, по-скоро беше издялан дебел корен от древна гулдинда.

— Откъде го намери това? — изсъска Фидлър.

В отговор — мълчаливо свиване на рамене.

Сержантът стигна до отделението и спря.

— Демони — зашепна Ботъл. — Ей там… — Кимна към другата страна на пътя. — Отначало го помислих за злокобната плащаница от брега, дето подплаши птиците от солените блата оттатък залива…

— Каква плащаница?

— Но не е това. Нещо много по-близо е. Един от ризаните ми кръжеше там… доближи се до звяра. Адски голям звяр, сержант. Между вълк и мечка, само че голямо колкото мъжки бедерин. Вървеше на запад…

— Още ли си свързан с тоя ризан, Ботъл?

— Не. Много отчаяно искаше да се измъкне… Още не мога да се съвзема, сержант…

— Нищо ти няма. Значи мечката-вълк или вълко-бедеринът отиваше на запад…

— Да, няма и на петдесет крачки от нас — няма начин да не е усетил, че сме тук — отвърна Ботъл. — Не е като да сме се прикривали, нали?

— Значи не се интересува от нас.

— Може би само засега, сержант.

— Какво искаш да кажеш?

— Ами, пуснах напред по пътя една нощна пеперуда, да подуши въздуха — могат да усетят разни неща, като летят, раздвижват въздуха, отделят топлина в нощта — тая топлина понякога се вижда отдалече, особено когато нощта стане по-студена. На пеперудите това им трябва, да избягват ризаните, макар че не винаги успяват…

— Ботъл, не съм учен естественик — прекъсна го той. — Какво видя, усети или чу, или каквото е там, от проклетата пеперуда?

— Ами, някакви същества отпред, приближават се бързо…

— О, благодаря ти за тази дребна подробност, Ботъл! Радвам се, че я изплю най-после!

— Шшшт. Ъъъ… сержант. Мисля, че трябва само да се снишим… каквото и да става тук, няма нищо общо с нас.

Коураб Билан Тену’алас се обади отзад:

— Сигурен ли си?

— Е, не, но изглежда логично…

— Освен ако не действат заедно и не ни затварят в капан…

— Не сме толкова важни, сержант.

— Ти сигурно не. Но с нас са Калам и Бързия Бен, Синн и Апсалар…

— Не знам много за тях, сержант — отвърна Ботъл, — но може би ще е добре да ги предупредиш какво иде насам, освен ако вече не го знаят.

„Ако Бързака е надушил всичко това, заслужава да му откъсна главичката.“

— Остави ги. — Фидлър се извъртя и примижа към тъмното на юг. — Някаква възможност да се придвижим до по-добро укритие? Тая канавка не струва пукната пара.

— Сержант — изсъска Ботъл, — нямаме време!

На десет крачки един от друг и успоредно по платното на стария път, с единия в центъра и двамата на фланговете, до грубите канавки от двете страни, Дежим Небрал се плъзгаше ниско над земята, с изпънати напред уши и с очи, оглеждащи всичко напред.

Нещо не беше както трябва. На половин левга зад тримата четвъртият брат едва се тътреше, изтощен от загубата на кръв и изнурен от страх, а ловците, ако изобщо бяха наблизо, дебнеха в абсолютна тишина. Братът спря, присви се, завъртя глава и затърси с очи в нощта. Нищо, никакво движение, освен пърхането на ризани и нощни пеперуди.

Тримата на пътя доловиха миризмата на хора — недалече — и свирепият глад погълна всички други мисли. Миришеха на ужас — щеше да е зацапал кръвта им, щом запиеше дълбоко, с металния кисел привкус, аромат, който Дежим Небрал беше започнал да обожава.

Нещо скочи на пътя, на трийсетина крачки напред.

Огромно. Черно. Познато.

Дерагот! Невъзможно — те вече не съществуваха, погълнати бяха от кошмар, сътворен от самите тях. Всичко тук беше сбъркано.

Внезапен вой, някъде далече на юг, много зад четвъртия брат, който рязко се завъртя и изръмжа към звука.

Първите трима д’айвърс се развърнаха, впили очи в самотния звяр, пристъпващ към тях. „Ако е само една, обречена е…“

Звярът се хвърли в атака с оглушителен рев.

Дежим Небрал затича бясно напред да го пресрещне.

Двамата д’айвърс отстрани се извъртяха навън, щом нозете на други огромни туловища затътнаха по коравата земя към тях, по две от всяка страна. С широко разтворени челюсти, изпънали устни назад, дераготите доближиха Дежим Небрал и ревът им раздра нощта като гръм. Грамадни кучешки зъби се впиха дълбоко в братята, врязаха се в мускул, закършиха кости. Запращяха крайници, ребра запукаха и се пръснаха през раздраната плът и кожа.

Болка… каква болка… Д’айвърс в средата скочи високо във въздуха, за да посрещне атаката на дерагота пред себе си. И огромните челюсти захапаха десния му крак, заковаха във въздуха летящия Дежим Небрал. Изпукаха стави и костите на крака се пръснаха.

Дежим рухна тежко на земята, успя да се превърти, замахна свирепо с нокти към широката глава на нападателя си. Докачи едното око, изтръгна го и го отпрати с вой в тъмното.

Дераготът се присви и изскимтя в предсмъртна болка.

После втори челюсти се впиха в тила на събрата. Кръв швирна, щом зъбите изскърцаха и се врязаха, разкъсвайки гръклян и кост.

Кръв изпълни гърлото на Дежим Небрал.

„Не, не може да свърши така…“

Другите двама братя също издъхваха, дераготите ги деряха на късове.

Далече на запад единственият оцелял се присви, трепереше.

Хрътките нападнаха — три се появиха пред последния д’айвърс. Миг преди да се нахвърлят, и трите се извърнаха настрани — лъжлив ход, — което означаваше…

Яки челюсти се забиха във врата на Дежим Небрал и вдигнаха д’айвърса над земята.

Т’ролбаралът зачака да стиснат, зачака смъртта, но тя така и не дойде. Вместо това звярът, който го държеше, затича бързо, със събратята си от двете му страни. На запад и север, после, по някое време, на юг, към пустините.

Неуморни, все напред и напред в студената нощ.

Безпомощен в хватката на челюстите, последният д’айвърс на Дежим Небрал престана да се съпротивлява — съпротивата беше безсмислена. Нямаше да има бърза смърт, защото тези същества бяха наумили нещо друго за него. Някаква друга цел. За разлика от дераготите, осъзна той, тези Хрътки имаха господар.

Господар, който имаше причина да запази Дежим Небрал жив.

Странно, отчаяно спасение… „Но все пак съм жив и това стига. Все пак съм жив.“

Свирепата битка беше приключила. Калам, залегнал до Бързия Бен, присви очи и се вгледа. Огромните демони се отдалечаваха на запад по пътя, без да поглеждат назад.

— Ловът им май още не е свършил — измърмори убиецът.

— Богове подземни — прошепна Бързия Бен.

— Чу го тоя вой, нали? — Калам бавно се надигна. — Хрътките на Сянка — прав съм, Бързак, нали? Така… Имаме гущери-котки, гигантски мечки-песове като оня, дето тоблакаят го уби в Рараку, и Хрътките… Магьосник, не искам да вървя повече по този път.

— Богове подземни — само повтори Бързия Бен.

Радушната прегръдка на лейтенант Поурс с Господарката се вгорчи при една засада на патрул, който водеше навътре в сушата, на три дни западно от Ю’Гатан. Жалки прегладнели разбойници при това. Бяха ги разбили, но стрела от арбалет прониза лявата му ръка над лакътя и освен това получи рана от меч над дясното коляно, достатъчно дълбока, че да разкъса мускула до кокала. Лечителите го бяха пооправили, но болката беше изтощителна. Възстановяваше се в един претоварен фургон, когато се появи капитан Кайндли.

Без нищо да каже, Кайндли се качи във фургона, награби го за здравата ръка и го измъкна от постелята. Смъкна го през задницата на фургона и лейтенантът едва не се срина, щом болният му крак поддаде, след това залитна и се затътри, повлечен от капитана.

Изохка и попита:

— Какво толкова спешно става, капитане? Не чух никаква тревога…

— Значи не си слушал — отвърна Кайндли.

Поурс се огледа малко в паника, но не видя нито войниците да са се разтичали, нито чу някакъв сигнал за сбор — лагерът беше затихнал, пушеха готварски огньове, войниците клечаха, загърнати в наметалата си заради студа, навяван от морския бриз.

— Капитане…

— Моите офицери не се излежават и не си чоплят носовете, лейтенант. В тия фургони има наистина ранени войници, а ти само им пречиш. Лечителите приключиха с теб. Време е да си го поразтъпчеш тоя крак. Време е да бъдеш отново войник — престани да куцаш, проклет да си — жалък пример даваш с това, лейтенант.

— Съжалявам, сър. — Плувнал в пот, Поурс се помъчи да не изостане от капитана. — Може ли да попитам къде отиваме?

— Да видим морето — отвърна Кайндли. — После поемаш командването на сухопътните постове, първа смяна, и твърдо те съветвам да направиш преглед на оръжието и снаряжението, лейтенант, тъй като има вероятност да наобиколя тези постове.

— Слушам, сър.

Горе пред тях, на едно възвишение с изглед към сивото, набраздено с бели гребени море, стоеше командването на Четиринадесета. Адюнктата, Нил и Недер, Юмруци Блистиг, Темъл и Кенеб, и малко встрани от тях, загърната в дълго кожено наметало, Т’амбър. Точно зад тях стояха Бойният главатар Гал и старият му адютант Имрал, с капитаните Рудан Гуд и Мадан’Тул Рада. Липсваше само Юмрук Тене Баралта, но Поурс беше чул, че още е много зле, с една ръка и едноок, лицето му било обезобразено от горящия зехтин, а и Кайндли не беше останал да го наглежда, което значеше, че са го оставили да се изцерява на мира.

Рудан Гуд говореше тихо, слушаха го Мадан’Тул Рада и двама воини хундрил.

— … просто пропаднала в морето — онези скали там, онзи въртоп в средата на залива, точно там се издигала цитаделата. Обкръжавала я тераса издигната земя — самият остров — и имало провлак, който я свързвал с този бряг — нищо не е останало от това освен онези каменни стълбове, дето едва се показват над пясъците над линията на прилива. Казват, че разтърсването на джагътски анклав далече на север е виновно за…

— Как може това да е потопило цял остров? — попита намръщено Гал. — Говориш глупости, капитане.

— Т’лан Имасс са развалили магията на Джагът — ледът е изгубил силата си, стопил се е в морето и нивото на водата се е вдигнало. Достатъчно, за да прояде острова, да залее терасата и да погълне основата на самата цитадела. Все едно, това е било преди хиляди години…

— Ти май си не само войник, а и историк? — попита Бойният главатар. Нашареното му с татуировки лице бе окъпано в червено като маска под огнените лъчи на залязващото слънце.

Капитанът сви рамене.

— Първата карта на Седемте града, която видях, беше фаларийска, карта на морските течения, с отбелязани опасни райони по това крайбрежие — и всяко друго крайбрежие, чак до Немил. Беше прерисувана безброй пъти, но оригиналната била от времето, когато единствените разменяни метали били калай, мед, олово и злато. Фаларийската търговия със Седемте града датира от много отдавна, Боен главатар. Което е логично, след като Фалар е по средата между Кюон Тали и Седемте града.

— Странно, Рудан Гуд, не приличаш на фалариец — отбеляза капитан Кайндли. — А и името ти не е фаларийско.

— Аз съм от остров Страйк, Кайндли, той е срещу Външни дълбоки разливи. Страйк е най-изолираният от всички острови във веригата и според нашите легенди ние сме единствените остатъци от първоначалните обитатели на Фалар — червенокосият и златокос народ, който вие мислите за фаларийци, всъщност са нашественици от източния океан, от другата страна на Дълбините на Търсача или от някои непознати острови много извън картираните маршрути през океана. Те самите дори не си спомнят родните си земи и много от тях вярват, че винаги са живели във Фалар. Но нашите стари карти показват различни имена, имена Страйк, за всички острови и кралства, и народи, и думата „Фалар“ не се среща между тях.

И да си говореха адюнктата и свитата й, Поурс не можеше да чуе нищо. Думите на Рудан Гуд и отривистият вятър заглушаваха всичко останало. Кракът на лейтенанта пулсираше от болка; ръката също го болеше ужасно. А вече беше и премръзнал, потта бе полепнала като лед по кожата му, за нищо друго не можеше да мисли освен за топлите одеяла, от които го бяха измъкнали.

Имаше моменти, в които му се искаше да убие капитан Кайндли.

Кенеб се беше загледал над развълнуваните води на море Кокакал. Четиринадесета беше заобиколила Сотка и сега се намираха на тринадесет левги западно от града. Долавяше смътно откъслеци от разговора на офицерите зад него, но вятърът отвяваше повечето думи, тъй че беше трудно да долови смисъла, а и едва ли си струваше. От доста време никой от старшите офицери и магове не беше проговорил.

Умора, и може би — краят на тази ужасна, жалка глава от историята на Четиринадесета.

Бяха се придвижвали първо на запад, после — на север. Някъде там, в открито море, беше транспортният флот, с неговия ескорт от дромони. Богове, срещата трябваше да е възможна, а след нея разбитите легиони можеха да се махнат от съсипания от чумата континент.

„Да отплаваме… но къде?“

У дома, надяваше се. В Кюон Тали, временно поне. Да се прегрупират, да получат попълнения. Да изплюят последните зърна пясък от тази обладана от Гуглата земя. Можеше да се върне при жена си и децата си, с цялото объркване и тревога, които носеше едно такова събиране. Твърде много грешки бе имало в общия им живот и дори редките моменти на изкупление бяха пълни с горчивина. „Майнала.“ Сестрата на жена му, направила онова, което правят толкова много жертви, скрила раните си, намерила нормалност в едно жестоко насилие и успяла да се убеди, че вината е у самата нея, а не в лудия, за когото се беше омъжила.

Убиването на кучия му син не беше достатъчно, ако питаха него. Онова, което все още трябваше да се изтръгне, бе проникналото по-надълбоко гнило, възлите и нишките, заплетени в хаотичната паяжина на времето, преживяно в онзи отвратителен гарнизон. Един живот, обвързан с всеки друг от невидими потръпващи нишки, несподелени рани и неотвърнати очаквания, постоянните лъжи и заблуди — цял континент трябваше да се разтърси от въстание, за да се разкъса всичко това. „А все още не сме изцерени.“

Не беше нужно да се пресяга надалече, за да види, че адюнктата и тази проклета армия са обвързани в същата заплетена мрежа, последиците от предателство, почти непоносимата истина, че на някои неща не може да се отвърне.

Издутите делви по пазарищата — изящно изрисувани на рояци жълти пеперуди, гъмжилото от едва видими фигури, сипещи се над течението на затлачена река. Ножници, украсени с черни пера. Нарисуваната колона от псета по градската стена, всяко животно — свързано със следващото с верига от кости. Търговците, продаващи реликварии, съхранили уж свещени останки от великите герои на Седма армия. Бълт, Лъл, Ченед и Дюйкър. И от самия Колтейн, разбира се.

Когато врагът ти прегърне героите на твоята страна, се чувстваш странно… измамен, сякаш кражбата на живот е била само началото, а сега и самите легенди са заграбени, преобразени до неузнаваемост. „Но Колтейн принадлежи на нас. Как смеете да правите това?“ В подобни чувства, избликнали от тъмния възел на душата му, нямаше особен смисъл. Неловко, нелепо се чувстваше дори да ги изрече на глас. Мъртвите винаги се оказваха преобразени, тъй като нямаха никаква защита срещу онези, които пожелаят да ги използват или да злоупотребят с тях — кои са били, какъв е бил смисълът на делата им. И точно това беше мъката… в тази… несправедливост.

Тези нови култове с техните отвратителни светини, те с нищо не отдаваха почит на Кучешката верига. А и целта им изобщо не беше тази. Според Кенеб бяха по-скоро жалко усилие да бъде наложена връзка с отминало величие, с време и място на изключителна значимост. Не се и съмняваше, че Обсадата на Ю’Гатан скоро ще придобие подобен митичен статут, и тази мисъл го изпълваше с омерзение, искаше му се да е колкото може по-далече от земята, раждаща и подхранваща такава скверност.

Блистиг заговори:

— Тези води тук не са добри за закотвяне на флота, адюнкта. Може би ще е по-добре да се изместим на няколко левги…

— Не — отвърна тя.

Блистиг се обърна към Кенеб.

— Времето ще се обърне — обади се Нил.

„Дете, с бръчки по лицето. Това е наследството от Кучешката верига. Бръчки по лицето и окървавени ръце.“

И Темъл, младият уикец, начело на негодуващи вгорчени старци, които все още мечтаеха за възмездие над убийците на Колтейн. Яздеше коня на Дюйкър, стройна кобила с очи, за които Кенеб бе готов да се закълне, че са пълни със скръб. Темъл носеше свитъци, уж съдържащи писанията на самия историк, макар да не искаше да ги покаже на никого. Този още несъзрял воин, понесъл бремето на спомена, понесъл последните месеци живот на един старец, някогашен войник от Старата гвардия, който по някакъв необясним начин бе успял да го затрогне. Само това, подозираше Кенеб, заслужаваше разказ, но завинаги щеше да си остане неразказано, защото го разбираше само Темъл, съхранил в себе си всяка подробност, а Темъл не беше от тези, които ще обяснят, не беше разказвач. „Той само ги изживява. Това е, за което копнеят онези поклонници на култа, да го изтръгнат за себе си, и това няма да притежават никога.“

Не можеше да чуе нищо от огромния лагер зад себе си. Но една шатра там, сред издигнатия набързо град, властваше в ума му. Мъжът в нея не беше проговарял от дни. Единственото му око сякаш се взираше в нищото. Онова, което бе останало от Тене Баралта, беше изцерено, поне що се отнася до плътта и костите. Духът, уви, бе нещо съвсем друго. Родната земя на Червения меч не се беше оказала добра към своя син. Кенеб се зачуди дали и той жадува да напусне Седемте града като него.

— Чумата става все по-опасна — каза Недер. — Сивата богиня ни преследва.

При тези думи адюнктата извърна глава.

Блистиг изруга.

— Откога Полиел стана толкова жадна да е на страната на някакви проклети бунтовници — тя вече ги изби повечето, нали?

— Не разбирам тази потребност — отвърна Недер и поклати глава.

— Но изглежда, е спряла гибелните си очи на малазанците. Преследва ни и се приближава.

Кенеб затвори очи. „Не сме ли изстрадали достатъчно?“

На мъртвия кон се натъкнаха скоро след разсъмване. Сред рояците пеперуди, ръфащи разпрания труп, имаше и два скелета-гущери, стояха на задните си крака, забили надолу глави, мачкаха и пъдеха големите колкото птици насекоми.

— Дъх на Гуглата — измърмори Лостара, — какви са тези същества?

— Телораст и Кърдъл — каза Апсалар. — Призраци, обвързали се с тези малки тела. Мои спътници, от доста време.

Калам се доближи и клекна до коня.

— Ония котки-влечуги. Дошли са от всички страни. — Изправи се и огледа скалите. — Не мога да си представя, че Масан Гилани е оцеляла в тази засада.

— Грешиш — отвърна му глас откъм склона вдясно от тях.

Седеше, изпънала крака на склона. Единият беше станал морав от горната част на бедрото до разпрания кожен ботуш. Тъмната й кожа беше пепелява, очите й — помръкнали.

— Не мога да спра кървенето, но свалих едно от копелетата и раних друго. После дойдоха Хрътките…

Капитан Фарадан Сорт се извърна към колоната.

— Детсмел! Бегом напред!

— Благодаря ти за ножа — каза Масан Гилани на Апсалар.

— Задръж го — отвърна тя.

— Съжалявам за коня ти.

— И аз. Но не си виновна.

— Е, май все пак ни чака дълъг път — въздъхна Калам.

Ботъл се добра до челото на колоната след Детсмел, достатъчно близо, за да огледа съсредоточено двата птицеподобни скелета-влечуги, покатерили се върху конския труп и улисани в избиването на пеперуди. Загледа се мълчаливо в резките махове, в поклащащите се кокалести опашки, в чернилката на душите им — струеше като пушек от пукнат комин.

Някой се приближи до него и той се обърна. Фидлър — сините му очи се бяха вторачили в двете немрящи същества.

— Какво виждаш, Ботъл?

— Сержант?

Фидлър го хвана под мишницата и го дръпна настрана.

— Казвай.

— Призраци. Вселили са се в тия скелети.

— Това Апсалар вече го каза. Що за призраци?

Ботъл се поколеба.

Фидлър изруга.

— Ами, предполагах, че тя го знае, но си има някакви причини да не го спомене, тъй че си мислех, едва ли ще е учтиво да…

— Войник…

— Искам да кажа, нали ти е била подчинена и…

— Подчинена и между другото — самата тя обсебена, не от кого да е, а от Въжето, повечето време, докато я познавах. Тъй че ако не говори, не е изненада. Казвай, Ботъл, що за плът са наричали свой дом някога онези души?

— Искате да кажете, че й нямате вяра?

— Аз и на теб нямам много вяра.

Намръщен, Ботъл извърна глава, загледа се в Детсмел, който се беше заел с Масан Гилани горе на склона, долови шепота на магията Денъл… и нещо като дъха на самия онзи, Качулатия. „Кучият му син е некромант, проклет да е!“

— Ботъл.

— Сержант? О, прощавай. Тъкмо се чудех…

— Какво се чудеше?

— Ами… защо Апсалар води два дракона подире си.

— Не са дракони. Това са малки гущери…

— Не, сержант. Дракони са.

Фидлър се опули.

Ботъл си знаеше, че няма да му хареса.

14.

Има нещо дълбоко цинично, приятели, в представата за рай след смъртта. Изкушението е измъкване. Обещанието е оправдаващо. Човек не е длъжен да поема отговорност за света, какъвто е, и следователно не е длъжен да знае нищо за него. За да се стреми към промяна, към истинска доброта в този смъртен свят, човек трябва да признае и да приеме, вътре в душата си, че тази смъртна реалност има предназначение сама по себе си, че най-висшата й ценност не е за нас, а за нашите деца и за техните деца. Да се гледа на живота само като на бърз преход по разкаляна пътека — станала разкаляна от собственото ни безразличие — означава да се оправдае всякаква мизерия и поквара и да се нанесе жестоко наказание над невинния живот на тези след нас.

Аз отричам тази представа за рай отвъд портите от кости. Ако душата наистина надживява прехода, то тя ни задължава — всеки от нас, приятели мои — да храним вяра в подобието: онова, което ни очаква, е отражение на онова, което оставяме след себе си, и като прахосваме своето тленно съществуване, ние предаваме дадената ни възможност да опознаем добротата, съчувствието, съпричастието, състраданието и изцелението — подминаваме всичко това в устрема си да стигнем до място на блясък и красота, място, което не сме си спечелили и което със сигурност не заслужаваме.

Апокрифните проповеди на Бродника на духа на Танно Кимлок

Декадата в Ерлитан

Чаур вдигна бебето, сякаш се канеше да го подруса на коляно, но Баратол се пресегна, положи кротко ръка на китката на грамадния мъж и поклати глава.

— Не е достатъчно голяма за това. Дръж я внимателно, Чаур, да не й счупиш нещо.

Чаур му отвърна с широка усмивка и залюшка до гърдите си повитото отроче.

Баратол Мекхар се отпусна в стола, изпъна крака и за малко притвори очи, мъчеше се да не слуша кавгата в съседната стая, където жената, Сцилара, се съпротивляваше на общите усилия на Л’орик, Нулис, Филиад и Урдан, които до един и гръмогласно настояваха да приеме бебето, както повелявала майчинската отговорност, майчиният дълг и още цяло гъмжило натоварени с вина изрази, които хвърляха по нея като камъни. Баратол не можеше да си спомни кога за последен път бяха проявили такава пламенна ревност за каквото и да било. Разбира се, в този случай добродетелността им идваше лесно, тъй като не им струваше нищо.

Признаваше си, че изпитва известно възхищение към жената. Децата наистина бяха бреме, а след като точно това явно не беше плод на любов, липсата на привързаност у Сцилара изглеждаше съвсем разбираема. От друга страна, яростта на селяните пораждаше у него отвращение и смътно гадене.

Хайрит, допреди малко мълчалива свидетелка на тирадата в стаичката, където бяха нагласили леглото на Сцилара, влезе при него и поклати глава.

— Идиоти! Надути бъбриви тъпаци! Само чуй цялата тази благочестивост, Баратол! Човек да си помисли, че това бебе е прероденият император!

— Боговете да не дават дано — измърмори ковачът.

— Джеса от последната къща, с едногодишния изтърсак с болнавите крака, дето няма да се оправят. Няма да откаже детето и всички тука го знаят.

Баратол кимна малко вяло, умът му беше зает с други неща.

— И другата Джеса от стария чифлик, макар че тя няма мляко от петнайсет години. Все пак ще е добра майка, а и на това село ще му дойде добре едно ревливо бебе, да заглуши реването на големите. Да доведем тука двете Джеси да се разберат, и всичко е наред.

— Л’орик е — каза Баратол.

— Кое това?

— Л’орик. Той е толкова благочестив, че гори, като го пипнеш. Или по-скоро гори всичко, което пипне.

— Е, ама не му е работа, нали?

— Хора като него правят всяко нещо своя работа, Хайрит.

Тя седна срещу него и го изгледа с присвити очи.

— Колко още ще чакаш?

— Само докато младокът, Кътър, се оправи за път — въздъхна Баратол. — Слава на боговете, че всичкият ром се изпи. Бях забравил какво ти прави на червата.

— Заради Л’орик, нали?

Той вдигна вежди.

— Появата му тук не просто те изгори — тя те овъгли, Баратол. Май си направил доста лоши неща навремето. — Изсумтя. — Е, не си по-различен от всички тук. Но си мислел, че ще можеш да се скриеш тука завинаги, а сега знаеш, че няма да стане. Освен, разбира се… — Хайрит присви очи още повече, — … ако не убиеш Л’орик.

Ковачът погледна Чаур, който правеше муцки на бебето и му гукаше, а то на свой ред като че ли му отвръщаше с гуу, все още в блажено неведение за ужасната грозота на надвисналото над него чудовищно лице, и пак въздъхна.

— Никого не искам да убивам, Хайрит.

— Значи заминаваш?

— До брега, да.

— Махне ли се Л’орик оттук, ще почнат да те търсят пак. Стигнеш ли до брега, Баратол, намираш го бързия кораб и се махаш от тоя проклет континент, това правиш. Е, ще ми липсваш де — единственият човек с повече от половин мозък в цялото това село. Но Гуглата знае, нищо не трае вечно.

Л’орик влезе и двамата се обърнаха. Върховният маг се беше зачервил, на лицето му се четеше изумление и неверие.

— Просто не го разбирам това!

— Няма и да го разбереш — изсумтя Баратол.

— Дотук значи стигна цивилизацията — каза магът, скръсти ръце и изгледа ядно ковача.

— В това си прав. — Баратол стана. — Не мисля обаче, че Сцилара те е канила в живота си.

— Грижата ми е за детето.

Ковачът тръгна към страничната стаичка.

— Не е. Обсебен си от благоприличието. От твоята версия за него, пред която всички трябва да падат на колене. Само че Сцилара не е впечатлена. Твърде умна е, за да се впечатли. Влезе в стаичката и сграбчи Нулис за яката.

— Ти — изръмжа й. — И всички останали! Марш навън. — Дръпна запенената, ръсеща проклятия жена семк, избута я през прага, после изчака и другите да се изнижат.

После се обърна към Сцилара.

— Как е раната?

Тя се намръщи.

— Тая, от която ръката ми ще изсъхне, или тая, дето не мога да стана заради нея?

— Рамото. Другото изобщо не е рана.

— Ти пък откъде знаеш?

Той сви рамене.

— Всяка жена дори в това селце е изтръскала по едно-две бебета и всичките си ходят съвсем нормално.

Тя го изгледа подозрително.

— Ти си Баратол, нали? Ковачът.

— Да.

— Кметът на тая дупка, дето я наричате село.

— Кмет? Не мисля, че заслужаваме кмет. Не, просто съм най-якият и най-злият, дето живее тук, което за повечето мозъци значи твърде много.

— Л’орик казва, че си предал Ейрън. Че си виновен за смъртта на хиляди, когато Т’лан Имасс са дошли да смажат въстанието.

— Точно в това не съм съгласен с него.

Тя се изсмя. Много гаден смях.

— Е, благодаря ти, че ги изгони ония глупаци. Освен ако не се каниш да подхванеш оттам, откъдето свършиха те.

Той поклати глава.

— Имам някои въпроси за приятелите ти. Т’лан Имасс са ви причакали явно с намерението да отвлекат момичето, Фелисин Младшата.

— Л’орик го казва това — отвърна Сцилара, надигна се с усилие и изохка. — Тя не беше важна за никого. Това е безсмислено. Според мен те дойдоха по-скоро да убият Хеборик, отколкото да отвлекат нея.

— Била е осиновената дъщеря на Ша’ик.

Тя сви рамене, изохка отново.

— Много бездомни деца бяха осиновени.

— Този Кътър, той откъде е?

— От Даруджистан.

— Натам ли се бяхте запътили?

Сцилара затвори очи.

— Вече е без значение, нали?

— Сега поспи, Сцилара. Харесва ли ти, или не, ти си единствената тук, която може да нахрани малката ти дъщеря. Освен ако не успеем да убедим една Джеса, живее в последната къща.

И излезе.

Върховният маг беше взел бебето от ръцете на Чаур. Грамадният селски идиот седеше и по пъпчивото му лице се стичаха сълзи, подробност, незабелязана от Л’орик, който крачеше напред-назад с шаващото в прегръдката му бебе.

— Един въпрос — обърна се Баратол към него. — Колко трябва да пораснат, преди да изгубиш всякакво съчувствие към тях?

Върховният маг се намръщи.

— Какво искаш да кажеш?

Ковачът махна пренебрежително и си приближи до Чаур.

— Двамата с теб. Имаме да заровим един труп. Още копане, Чаур. Ти обичаш да копаеш, нали?

Чаур кимна и се усмихна през сълзи. Носът му течеше.

Баратол го отведе до ковачницата, взеха кирка и лопата и тръгнаха към каменистата равнина на запад от селцето. Предната нощ беше пръснал дъжд, рано за сезона, но никаква следа не беше останала след слънчевото жарко утро. Гробът беше до полузапълнена яма с останките от конете, след като Урдан беше привършил с насичането им. Бяха му казали да ги изгори, но явно беше забравил. Вълци, койоти и лешояди се бяха докопали до костите и вътрешностите, а ямата вече гъмжеше от мухи и личинки. На двайсетина крачки по на запад вече подпухналият безформен труп на жабата-демон лежеше недокоснат от налитащите на леш твари.

Чаур се изгърби да зарови увитото тяло на Хеборик, а Баратол погледна трупа на странното същество. Подулата се вече кожа беше прорязана от бели резки, сякаш беше започнала да се пука. От това разстояние не можеше да е сигурен, но като че ли черно петно по земята обкръжаваше трупа, все едно че беше изтекло нещо.

— Ей сега ще дойда, Чаур.

Селският идиот се усмихна.

Ковачът се приближи към мъртвия демон, намръщи се и присви очи. Черното петно бяха мухи. Мъртви, хиляди и хиляди. Демонът явно бе толкова неедлив, колкото и безръкият. Забави стъпките си и спря на пет разтега от ужасното туловище. Защото видя, че то се движи — ето, пак, нещо буташе отвътре, под подпухналата кожа.

А след това някакъв глас проговори в главата му.

„Нетърпение. Моля, бъдете така добър, нож лекичко срязва, много внимателно, тази проклета кожа.“

Ковачът извади ножа си и пристъпи. Стигна до демона, наведе се и прокара наточеното острие през една от пукнатините в дебелата жилава кожа. Тя изведнъж се разцепи и Баратол отскочи, щом от прореза плисна жълтеникава слуз.

Нещо като ръка, после лакът се измъкнаха навън, разшириха среза и след няколко мига целият звяр се изхлузи на земята, четири очи примигаха на ярката светлина. На мястото на липсващите два крайника имаше нови, по-малки и по-бледи, но съвсем здрави на вид.

„Глад. Имаш ли ядене, странниче? Ти ядене ли си?“

Баратол прибра ножа, поклати глава и тръгна към Чаур. Демонът заситни след него.

Ковачът стигна до кирката, която беше оставил до гробната яма, взе я, обърна се и я размаха.

— Нещо ми подсказва, че май няма да ти порасте нов мозък, като забия тая кирка в черепа ти — каза на демона.

„Преувеличение. Треса се от страх, непознати. Смешно. Сивожаб само се шегувал, окуражен от израз на ужас на твое лице.“

— Не е ужас. Отвращение е.

Странните очи на демона се завъртяха в кухините си и той изви глава, за да погледне над рамото на Баратол.

„Мой брат дошъл. Той е тук, усещам го.“

— По-добре побързай — отвърна Баратол. — Току-виж си осиновил нов питомник. — Отпусна кирката и погледна към Чаур.

Грамадният мъж стоеше над увитото тяло на Хеборик, зяпнал опулено демона.

— Всичко е наред, Чаур. Хайде да отнесем мъртвия зад ковачницата.

Селският глупак се усмихна и метна тялото на Хеборик на рамо. Вонята на гниеща плът удари ковача в носа.

Баратол сви рамене и вдигна и лопатата.

Сивожаб заподскача към селцето.

Сцилара се сепна и отвори очи, възбуден глас изпълни ума й:

„Радост! Прескъпа Сцилара, време на бдение свършило! Силен и храбър Сивожаб защитил твоя святост и потомство вече скимти в прегръдка на брат Л’орик!“

— Сивожаб! Но те казаха, че си умрял! Защо ми говориш така? Ти никога не си ми говорил!

„Женска с потомство трябва бъде загърната с мълчание. Всички късчета и стрелички на раздразнение отбивани от благороден Сивожаб. А сега, о, щастие, мога да влея в твоя душа моя немряща любов!“

— Богове подземни, това ли е трябвало да търпят другите? — Тя посегна за лулата си и кесийката с ръждивец.

След миг демонът се шмугна през вратата, последван от Л’орик с бебето на ръце.

Намръщена, Сцилара щракна искра с огнивото да разпали лулата.

— Детето е гладно — каза Л’орик.

— Чувала съм, че са вечно гладни. Хайде, дай ми го това червейче.

Върховният маг й подаде детето и каза:

— Трябва да го признаеш за свое, Сцилара.

— О, моя е тя, и още как. Виждам го по алчния поглед в очите й. В името на целия свят, моли се, Л’орик, да е взела от баща си само синята кожа.

— Знаеш значи кой е той?

— Корболо Дом.

— Аха. Мисля, че все още е жив. Гост на императрицата.

— Мислиш ли, че ме интересува, Л’орик? Аз се давех в дъранг. Ако не беше Хеборик, щях да съм една от закланите послушници на Бидитал. Хеборик… — Погледна бебето, засмукало лявата й гръд, и примижа от дима от лулата. После вдигна глава и изгледа с яд Л’орик. — А проклетите Т’лан Имасс го убиха — защо?

— Той беше слуга на Трийч. Сцилара, сега има война на боговете. И ние, смъртните, ще плащаме цената за това. Опасно време е да си верен поклонник — на който и на каквото и да било. Освен, може би, на самия хаос, защото ако някоя сила се възнася в този модерен век, то със сигурност е той.

Сивожаб усърдно се облизваше, явно съсредоточен над новите си крайници. Изглеждаше някак… по-малък. Сцилара отвърна:

— Е, значи се събра отново със своя любимец, Л’орик. Което означава, че вече можеш да си тръгваш. И се махни колкото може по-далече оттук. Аз ще изчакам Кътър да се събуди. Той ми харесва. Мисля, че ще замина там, накъдето замине той. Това голямо приключение свърши. Тъй че изчезвай.

— Не и преди да се уверя, че няма да предадеш детето си на неизвестно бъдеще, Сцилара.

— Не е неизвестно. Или поне не е по-неизвестно от което и да е бъдеще. Тук има две жени, и двете се казват Джеса, и те ще се погрижат за него. Ще го отгледат съвсем добре, след като явно го обичат това. Браво на тях, ако питаш мен. И съм щедра освен това — не го продавам, нали? Не, като проклета глупачка им го давам.

— Колкото повече и по-често държиш това момиченце — каза Л’орик, — толкова по-малко вероятно е да направиш това, което се каниш. Майчинството е духовно състояние — много скоро ще го разбереш.

— Явно вече съм обречена на робство, колкото и да негодувам.

— Духовното прозрение не е робство.

— Личи си колко много знаеш, Върховен маг.

— Длъжен съм да ти кажа, че думите ти съкрушиха Сивожаб.

— Ще го преживее — явно може да преживява всичко. Е, мисля да сменя ненките. Много ли държиш да гледаш?

Л’орик се обърна и излезе.

Големите лъчисти очи на Сивожаб примигаха към Сцилара.

„Аз не съкрушен. Мой брат разбира погрешно. Потомство пълзи свободно и трябва пази се само, съхранява свой живот. Спомен. Много опасности. Преходна мисъл. Тъга. Сега трябва придружавам мой злочест брат, защото той много отчаян от толкова неща на света. Топлина. Ще тая свое обожание към теб, защото чиста добродетел е да сме си вечно недостижими, съвършенството от това. Което, трябва да признаеш, би било мъчително, наистина.“

— Мъчително не е първата дума, която ми хрумва, Сивожаб. Но ти благодаря за чувството, колкото и болезнено и извратено да е. Слушай, опитай се да го научиш Л’орик, нали? Само на няколко неща, на смирение например. И цялата тази ужасна увереност — избий я, избий я от него. Тя го прави противен.

„Родителско наследство, уви. Родителите на Л’орик… о, все едно. Сбогом, Сцилара. Сладки фантазии, бавно разбулвани в тъмни блатисти води на мое въображение. Само това ще ме пази в цветист дух.“

Демонът се заклати тежко към вратата и излезе.

Две корави устенца се вкопчиха в дясната й гърда. „Болка и удоволствие, богове, какъв ужасен, объркващ съюз.“

От външната стая се чуха гласове, но тя не си направи труда да се вслуша.

Бяха отвлекли Фелисин. Това беше най-жестокото. За Хеборик поне вече имаше някакъв мир, край на онова, което го беше измъчвало, а и той все пак беше стар човек. Достатъчно бяха искали от него. Но Фелисин…

Сцилара загледа малкото същество на гърдите си, махащите във въздуха ръчички, после отпусна глава на стената и започна да пълни лулата си.

Нещо безформено и сякаш безвременно беше изпълвало ума му и едва в последните няколко мига, с няколкото вдишвания, съзнанието се върна, пренесе го от един миг към следващия. В който отвори очи. Стари сиви греди на тавана, цепнатините между тях — запълнени с паяжина, заплетена около сухите трупове на пеперуди и мухи. Два фенера висяха на куки, с почти догорели фитили. Помъчи се да си спомни как се е озовал тук, в тази непозната стая.

„Даруджистан… една подскачаща монета. Убийци…“

Не, това беше отдавна. „Треморлор, Домът на Азат, и Моби… онова обсебено от бог момиче — Апсалар, о, обич моя…“ Тежки думи, разменени с Котильон, бога, който беше гледал някога през нейните очи. Беше в Седемте града; беше пътувал с Хеборик Призрачните ръце и Фелисин Младшата, със Сцилара и демона Сивожаб. Беше се превърнал в мъжа с ножовете, убиеца при възможност.

Мухи…

Кътър простена и предпазливо посегна към корема си под опърпаните одеяла. От раната беше останал само тънък белег. Беше видял… да, вътрешностите му се изсипаха. Изпитал беше внезапна липса на тежест, дръпването, което го смъкна на земята. Студено, толкова студено…

Другите бяха мъртви. Трябваше да са мъртви. Но пък… нали и той трябваше да е мъртъв. Бяха го разпрали. Бавно извърна глава, огледа стаята, в която се бе озовал. Някакъв склад, килер за храна може би. Рафтовете бяха почти празни. Беше сам.

Движението го изтощи — нямаше сили да вдигне ръката си от корема си.

Затвори очи.

Няколко бавни вдишвания и… изведнъж се усети, че стои прав, някъде другаде. Градина в палат, неподдържана и изсъхнала като след години суша. Небето беше бяло, безлико. Пред него имаше малко езеро с каменен перваз, гладка спокойна вода. Въздухът — душен и непоносимо горещ.

Кътър се напрегна да пристъпи напред, но разбра, че не може да помръдне. Стоеше като вкоренен в земята.

Вляво от него запращяха дървета и храсти, заогъваха се назад, а във въздуха се очерта раздран процеп. След миг две човешки фигури се провряха през портала. Жена, след нея мъж. Порталът се затръшна и остави само завихрена пепел и кръг опърлени растения.

Кътър се опита да проговори, но нямаше глас, а много скоро разбра, че те не могат да го видят. Беше като призрак, като невидим свидетел.

Жената беше висока колкото мъжа, малазанка, докато той със сигурност не беше малазанец. Красива, но с някаква твърда, неподатлива красота. Тя бавно се обърна.

На ръба на езерото вече седеше друга жена. Светлокожа, с нежни черти, дългата й златиста коса бе прибрана на изкусно сплетени многобройни плитки. Едната й ръка бе топната в езерото, но вълни не браздяха водата. Тя гледаше гладката й повърхност и не вдигна очи, когато малазанката заговори.

— Сега какво?

Мъжът — две грамадни млатила за вършеене бяха затъкнати в колана му — имаше вид на пустинен воин, с тъмно плоско лице, с очи, присвити зад паяжина от бръчки. Беше снаряжен като за битка. На въпроса на спътничката си прикова поглед в седналата жена и рече:

— Така и не го обясни ясно, Кралице на сънищата. Единствената част от сделката, която ме притеснява.

— Твърде късно е за съжаления — промълви седящата.

Кътър се взря в нея отново. Кралицата на сънищата. Богиня. Сякаш и тя не подозираше, че Кътър по някакъв начин присъства тук, свидетел е на сцената. Но това беше нейното царство. Как беше възможно?

Мъжът се намръщи на насмешливите думи на Кралицата.

— Искаш да ти служа. За да направя какво? Омръзна ми да водя армии, до гуша са ми дошли пророчествата. Дай ми задача, ако трябва, но я кажи открито. Да убия някого, да браня някого — не, второто не — и от бранене ми писна.

— Тъкмо твоя… скептицизъм… най-много ценя, Леоман от Вършачите. Признавам обаче, че съм малко разочарована. Спътникът ти не е онзи, когото очаквах.

Мъжът, наречен Леоман, погледна малазанката, но не отвърна нищо. Обърна се отново към богинята и очите му бавно се разшириха.

— Коураб?

— Избраник на Опонн — каза Кралицата на сънищата. — Възлюблен от Господарката. Неговото присъствие щеше да е полезно… — Леко се намръщи, после въздъхна и продължи: — А вместо него трябва да се примиря със смъртна, но която и друг бог е хвърлил око. За какво ли, питам се? Дали този бог най-сетне ще я използва? Така, както използват всички богове? — Отново се намръщи. — Не отхвърлям този… съюз. Вярвам, Гуглата разбира това достатъчно добре. И все пак виждам, че нещо неочаквано се раздвижва… в дълбините на тези води. Дънспароу, знаеше ли, че си белязана? Не, допускам, че не си — била си новородена, когато са те посветили, в края на краищата. А след това отвлечена, от храма, от брат ти. Гуглата така и не му прости за това и накрая получи най-удовлетворителното отмъщение, като отхвърли докосването на лечител, след като нищо друго не беше нужно, след като това докосване можеше да промени света, можеше да разбие едно древно проклятие. — Замълча за миг, все така загледана в езерото. — Вярвам, че сега Гуглата съжалява за решението си — липсата на смирение у него все още го жили. Дънспароу, подозирам, че с теб той може да потърси обезщетение…

Малазанката беше пребледняла.

— Чух за смъртта на брат ми — каза тя. — Но всяка смърт идва от ръката на Гуглата. Не виждам нужда от възмездие.

— От ръката на Гуглата. Съвсем вярно, и също тъй Гуглата избира времето и начина. Но само в най-редките случаи той открито се намесва в нечия тленна смърт. Погледни на обичайното му… съучастие… като на не повече от сбръчкани пръсти, бдящи над гладкото изтъкаване на тъканта на живота, поне докато се появи възелът.

Леоман проговори:

— Защо не си разсъждавате за тънкостите на догмата някой друг път? На мен това място вече ми дотяга. Прати ни някъде, Кралице, но първо ни кажи какви услуги искаш от нас.

Най-сетне тя вдигна очи, изгледа за няколко мига пустинния воин и отвърна:

— Засега от вас… не искам нищо.

И се възцари тишина. По някое време Кътър осъзна, че двамата не се движат. Издигането и отпускането на гърдите с дишането дори не се виждаше. „Замръзнали… точно като мен.“

Кралицата на сънищата бавно извърна глава, погледна Кътър и се усмихна.

Внезапно, вихрено завръщане… събуди се сепнат под изтъркани завивки и гредореден таван, напластен с трупчета изсмукани, сухи насекоми. Но усмивката се задържа, потече през него като вряла кръв. Беше знаела, разбира се, че беше знаела, тя самата го беше завела там, в онзи миг, за да бъде свидетел. Но защо? Леоман от Вършачите… пълководецът ренегат от армията на Ша’ик, преследваният от армията на адюнкта Тавори. „Явно е намерил начин да се измъкне, но срещу цена. Може би това беше урок — никога не се пазари с богове.“

До ума му достигна смътен звук. Бебешки плач — настойчив, искащ.

След това — по-близък шум, ситнещи стъпки, и Кътър извърна глава и видя, че завеската на входа се дръпна и нечие младо, непознато лице се вторачи в него. Лицето бързо се отдръпна. Гласове, тежки стъпки, после завесата рязко се издърпа встрани. Вътре нахлу огромен мъж с черна като катран кожа.

Кътър го зяпна. Изглеждаше… познат, но знаеше, че никога не го е срещал.

— Сцилара пита за теб — каза непознатият.

— Бебето, дето плаче… нейното ли е?

— Да, засега. Как се чувстваш?

— Слаб, но не толкова слаб, колкото преди. Гладен, жаден. Кой си ти?

— Местният ковач. Баратол Мекхар.

„Мекхар.“

— Калам…

Гримаса.

— Братовчед, далечен. Мекхар е за цялото племе — няма го вече, изби го Фалад Енезгура от Ейрън по време на едно от завоеванията си на запад. Повечето оцелели се пръснахме кой накъде види. — Сви рамене и изгледа Кътър. — Ще ти донеса храна и пиене. Ако дойде тука една вещица семк и се опита да те спечели за каузата си, кажи й да се разкара.

— Кауза ли? Каква кауза?

— Приятелката ти Сцилара иска да остави детето тук.

— О!

— Това изненадва ли те?

Той помисли.

— Всъщност не. Тя и преди не беше на себе си, доколкото разбрах. Още от Рараку. Предполагам, че иска да се отърве от всички спомени.

Баратол изсумтя и се обърна към вратата.

— А бе, какво им става наистина на всички тия бежанци от Рараку? Ей сега ще се върна, Кътър.

„Мекхар.“ Даруджистанецът се усмихна. Тоя тук изглеждаше достатъчно як, за да вдигне Калам и да го запокити през стаята. И, доколкото Кътър бе успял да разгадае изражението му в онзи кратък миг, в който спомена името му, сигурно щеше да направи точно това, ако му паднеше случай.

„Слава на боговете, че нямам братя и сестри… както и братовчеди, впрочем.“

Усмивката му изведнъж повехна. Ковачът беше споменал Сцилара, но никой друг. Едва ли беше от небрежност. Баратол не приличаше на човек, който не може да си мери приказките. „Беру да пази…“

Л’орик гледаше запустялата улица — сграда до сграда, порутени останки от някогашна процъфтяваща общност. Залисана в самоунищожението си още тогава, макар че безспорно никой не го беше мислил така по онова време. Гората сигурно бе изглеждала безкрайна, или поне безсмъртна, и те бяха секли и събирали добива с трескаво увлечение. Но ето, че дърветата бяха свършили и всичките трупани от прихода монети се бяха изсипали между пръстите им, и шепите бяха останали пълни с пясък. Повечето плячкаджии сигурно се бяха преместили по други места, намерили бяха други парчета древна гора, все така подвластни на съблазънта за бърза печалба. „И са правили пустиня след пустиня… докато пустините не са се събрали.“

Отърка лицето си, усети песъчинките, дращеха като натрошено стъкло по бузите му. Добре поне, че имаше и някои награди. Дете се беше родило, Сивожаб отново беше до него, беше успял да спаси живота на Кътър. „И Баратол Мекхар, име, повтаряно в десетки хиляди проклятия…“ Е, предвид престъпленията му, Баратол изобщо не беше онова, което Л’орик си беше представял. Хора като Корболо Дом повече подхождаха на представите му за изменник, или извратената лудост на някой като Бидитал. И все пак Баратол; офицер в Червените мечове, беше убил Юмрука на Ейрън. Беше арестуван и хвърлен в тъмница, разжалван и пребит безмилостно от другарите си Червени мечове — първото и най-дълбоко петно върху тяхната чест, подклаждащо изключителните им прояви на фанатична служба оттам насетне.

Баратол трябваше да бъде разпънат на Ейрънския път. Ала вместо това градът се беше вдигнал на бунт, бе избил малазанския гарнизон, бе прогонил Червените мечове.

И тогава бяха дошли Т’лан Имасс, за да нанесат суровия, брутален урок на имперско възмездие. И Баратол Мекхар беше видян, от десетки свидетели, да отваря северната порта.

„Но е истина. На Т’лан Имасс не им трябват отворени порти…“

Въпросът, който никой не беше задал, беше: защо един офицер на Червените мечове ще убива градския Юмрук?

Л’орик подозираше, че Баратол няма да му даде задоволителен отговор. Не беше от тези, които ще започнат да се защитават, поне с думи. Дотолкова Върховният маг можеше и сам да разгадае в тъмните очи на едрия мъж — отдавна се беше отказал от човешкото. И от оценката за мястото си в него. Нищо не го подтикваше да оправдава това, което е сторил; никакво чувство за приличие или за чест не принуждаваше този човек да защитава каузата си. Само една напълно предала се душа се отказва от представата за изкупление. Нещо се беше случило някога, нещо, което бе съкрушило вярата на Баратол и бе отворило пътищата към измяната.

И все пак тези местни хорица бяха стигнали почти до преклонение в отношението си към Баратол Мекхар, и тъкмо това Л’орик не можеше да разбере. Дори и сега, след като знаеха истината, след като разбраха какво е извършил техният ковач преди години, те опровергаваха очакванията на Върховния маг. Беше слисан от това, то го караше да се чувства странно безпомощен.

„Но пък признай си, Л’орик, ти никога не си бил способен да събереш последователи, колкото и благородна да е каузата ти.“ О, тук имаше съюзници, добавили бяха своите гласове към собствения му гняв заради ужасяващото безразличие на Сцилара към детето й, но разбираше много добре, че такова единство в края на краищата е преходно и ефимерно. Всички те можеха да осъждат позицията на Сцилара, но нищо нямаше да предприемат; всъщност всички освен Нулис вече бяха готови да приемат факта, че детето ще бъде дадено в ръцете на две техни жени, и двете с името Джеса. „Ето, проблемът е решен. Но всъщност не е нищо повече от приспособяване към едно престъпление.“

Демонът Сивожаб го подмина бавно и се отпусна лениво по корем в уличната прах. Примига лениво с четирите си очи, без нищо да му предложи от мислите си, но безпогрешният състрадателен шепот успокои вътрешния смут на Л’орик.

Върховният маг въздъхна.

— Знам, приятелю. Ако можех да се науча просто да преминавам от място на място, съзнателно да си затварям очите и ума за всички оскърбления срещу естеството, и големи, и малки. Това идва, подозирам, от целия този низ от провали. В Рараку, в Куралд Лиосан, с Фелисин Младша, богове подземни, какъв потискащ списък. И ти, Сивожаб, и теб провалих…

„Скромна връзка — заговори демонът. — Ще ти разкажа нещо, братко. Рано в историята на клана, преди много столетия, се извисил като дъх на газ от дълбините един нов култ. Избран, защото богът, който го олицетворявал, бил най-отчужденият, най-отдалеченият от всички богове в пантеона. Бог, който всъщност бил безразличен към клановете на моя вид. Бог, който не говорел нищо на никой смъртен, който никога не се намесвал в смъртни дела. Мрачен. Водачите на култа се провъзгласили за гласа на този бог. Написали закони, възбрани, предписания, изкупления, богохулства, наказания за отклонения, за ереси. Това било само мълва, всички тези подробности останали в смътна сянка, докато култът не постигнал господство и с него — абсолютна власт.“

„Жестоко налагане, жестоки престъпления, извършени в името на мълчаливия бог. Водачи идвали и си отивали и всеки следващ изкривявал все повече думи, вече изопачени от суетна амбиция и стремеж към единство. Цели езера били отровени. Други били пресушени и тинята засята със сол. Яйца били строшени. Майки били разчленени. И народът ни се гмурнал в рай на страх, законите се прилагали и пролятата кръв довела до неизбежни сълзи. Лъжливо съжаление с леден блясък в средно око. Облекчение не идвало и всяко поколение страдало повече от предишното.“

Л’орик се вгледа в демона.

— И какво станало след това?

„Седем велики воина от седем клана се отправили да потърсят Мълчаливия бог, тръгнали да видят сами дали този бог наистина е благословил всичко, преживяно в негово име.“

— И намерили ли мълчаливия бог?

„Да, и също тъй намерили причината за неговото мълчание. Богът бил мъртъв. Умрял с първата капка кръв, пролята в негово име.“

— Разбирам. И каква е връзката на тази твоя история, колкото и скромна да е?

„Може би тази. Съществуването на много богове придава истинска сложност на смъртния живот. Обратно, налагането само на един бог води до отричане на сложността и окуражава необходимостта светът да бъде направен прост. Не вина на бога, а престъпление, извършено от вярващите в него.“

— Ако един бог не харесва онова, което е направено в негово име, той би трябвало да действа.

„Но ако всяко престъпление, извършено в негово име, го отслабва… много скоро на него не му остава сила и той не може действа, и накрая умира.“

— От странен свят идваш, Сивожаб. А и днес говориш… странно.

„Да.“

— Намирам разказа ти за много смущаващ.

„Да.“

— Трябва да предприемем дълго пътуване, Сивожаб.

„Готов съм, братко.“

— В света, който познавам, много богове се хранят с кръв — каза Л’орик.

„Както и много смъртни.“

Върховният маг кимна.

— Взе ли си довиждане, Сивожаб?

„Да.“

— Тогава да се махаме от това място.

Филиад се появи на входа на ковачницата и Баратол натисна още два пъти лостовете на меховете, разгарящи пещта, смъкна дебелите кожени ръкавици и му махна да влезе.

— Върховният маг си тръгна — каза Филиад. — С оная гигантска жаба. Видях го, една дупка се отвори във въздуха. От нея се изля ослепително жълта светлина и те просто изчезнаха в нея, а после дупката я нямаше!

Баратол зарови из купчината черни железни пръти и взе един, подходящ за задачата, която си бе наумил. Сложи го на наковалнята.

— Остави ли си коня?

— Какво? Не, водеше го за юздите.

— Лошо.

— Сега какво ще правим? — попита Филиад.

— С кое?

— Ами, с всичко, такова…

— Иди си вкъщи, Филиад.

— А? О. Добре. Такова. Е, ще се видим после.

— Несъмнено. — Баратол отново надяна ръкавиците.

Щом Филиад излезе, ковачът вдигна железния прът с клещите, натика метала в пещта и запомпа меховете с крак. Преди четири месеца, с последния си запас откраднати от Ейрън монети, беше купил голям чувал въглища; бяха останали точно колкото за тази му последна задача.

Т’лан Имасс. Само кости и сбръчкана кожа. Бързи и смъртно опасни, майстори в засадата. Баратол беше мислил дни наред за проблема, който представляваха, за някакво средство да се справи с тях. Защото подозираше, че отново ще срещне кучите синове.

Брадвата му беше достатъчно тежка, за да им нанесе поражения, стига да удареше достатъчно здраво. Каменните мечове обаче бяха дълги и ако влезеше в обсега им…

За всичко това беше намерил решение.

Запомпа още малко, докато не остана доволен от нажежените до бяло въглища в пещта, и загледа как железният прът доби бледорозов блясък.

— Сега следваме змията, която ни води до сборен лагер на бреговете на езеро с черно зърно, отвъд което прехвърляме плоска скала за два дни, до друг сборен лагер, най-северния, защото всичко, което е отвъд него, е течащо и неоткрито.

Сеймар Дев огледа дългата крива линия камъни по дъното вляво от тях. Кожа от сив и зеленикав лишей, купчини засъхнал зелен мъх, обрасли с червени цветя около всеки камък, а отвъд това — по-пищната зеленина на друг мъх, мек и влажен. Пътеката, по която вървяха, беше гладко изстъргана, гранитът розов и груб, пластовете му се къртеха от ръбовете на големи плоски плочи. Тук-там — черен лишей, с тъкан като на кожа на акула, разпръснат от жили и цепнатини. Видя еленови рога, откършени от някой сезон на разгонване, върховете им бяха проядени от гризачи, и това й напомни как в естествения свят нищо не отива на сметището.

Падините бяха обрасли с черен смърч, половината изсъхнал, а в по-оголените участъци нискорастяща хвойна оформяше високи до коленете островчета, разпрострели се над камъка, всяко — обкръжено от боровинки. Високи борове се издигаха като самотни стражи в странно нагънатата аморфна скала.

Сурова и отблъскваща, тази земя никога нямаше да се покори на човешко господство. Внушаваше древност по начин, несравним с никое друго място, което Сеймар Дев беше виждала, нито дори с пустините на Джаг Одан. Казваха, че под всяка повърхност на този свят, било то пясък или море, заливана от води равнина или гора, има здрава скала, крива и нагъната от невидими налягания. Но тук всички други възможни повърхности бяха изстъргани, за да остане оголен самият нашарен с жили мускул.

Тази земя подхождаше на Карса Орлонг. Воин, изстърган до голо от всякакви повърхностни украшения на цивилизованост, същество, съставено само от мускул, воля и вътрешен напор. Докато в някакъв странен контраст анибарът, Ботфайндър, изглеждаше тук натрапник, почти паразит, самите му движения бяха някак плахи и като че ли обременени с чувство за вина. От това неравно, с оголена скала място с дървета и чисти езера Ботфайндър и сънародниците му взимаха черно зърно и животински кожи; взимаха брезова кора и тръстики, за да правят кошове и мрежи. Недостатъчно, за да оставят белег на този пейзаж, недостатъчно, за да заявят, че е тяхно владение.

Колкото до нея самата, тя неволно се улови, че гледа на заобикалящото с мисълта за несъбрани дърва, за богати с риба езера, за по-ефикасни начини да се събират дългите зърна с калния цвят от тръстиките в плитчините — тъй нареченото черно зърно, което трябваше да се избуха от стръковете, да се събере в кухините на дългите тесни лодки, които използваха анибарите, да се бие с пръчки сред паяжините, кръжащите паяци и бръмченето на тигровите мухи. Можеше да мисли само за източници на приход и как се експлоатират. Все по-малко и по-малко го чувстваше като качество с всеки ден.

Ботфайндър водеше, следван от Карса, който теглеше коня си за юздите, а Сеймар Дев крачеше отзад и гледаше конската задница и махащата се опашка. Стъпалата я боляха, всяка стъпка по коравия камък отекваше по гръбнака й — трябваше да има някакъв начин да се омекотят тези тласъци, каза си, може би някаква многопластова технология за подметките на ботушите — трябваше да помисли над това. И тези хапещи мухи — Ботфайндър си беше отрязал клони от хвойна, нанизал ги беше по шала около главата си, тъй че зелените иглички се поклащаха пред челото и над тила му. Сигурно действаше, въпреки че изглеждаше нелепо. Помисли дали да не се откаже от суетността си и да последва примера му, но реши да го поотложи още малко.

Карса Орлонг вече се беше увлякъл в това пътуване, все едно се бе превърнало в приятно приключение. Тласкан от потребността да въздава правосъдие на когото му падне и независимо от обстоятелствата. Беше започнала да разбира колко плашещ може да е този дивак и как това подхранва усилващото се възхищение у нея. Вече почти вярваше, че този човек е в състояние да изсече просека през цял пантеон от богове.

Пътеката ги изведе на обрасъл с мъх терен, откършени клони се подаваха като сиви пръсти. Вдясно се издигаше крив и дебел вековен дъб, прорязан от ударите на мълнии; всички покарали около него млади дръвчета бяха мъртви, сякаш разбитият страж ветеран излъчваше някаква зла отрова. Вляво се издигаше стена от пръст, от коренището на паднал бор, вертикална и висока колкото Карса, над широка локва черна вода.

Хавок изведнъж спря и Сеймар Дев чу как Карса Орлонг изръмжа. Заобиколи напред покрай джагския кон и видя стената от сплетени криви корени. В тях беше впримчен изсъхнал труп, с набръчкана почерняла плът, с изпънати крайници, оголен врат, но от главата се виждаше само очертанието на челюстта. Гръдният кош като че ли се беше пръснал навътре и кухината продължаваше в сърцевината на огромното дърво. Ботфайндър правеше някакви заклинателни жестове във въздуха.

— Дървото е паднало съвсем наскоро — промълви Карса Орлонг. — Но това тяло, то е било тук от дълго време, виж как черната вода, събрала се около корените, е зацапала кожата му. Сеймар Дев… — Той се обърна към нея. — Виж дупката в гърдите му… как е могло да се появи това?

Тя поклати глава.

— Аз дори не мога да определя що за същество е това.

— Джагът — отвърна тоблакаят. — Виждал съм такива неща преди. Плътта става на дърво, но духът вътре остава жив…

— Твърдиш, че това нещо все още е живо?

— Не знам — дървото е паднало все пак, тъй че и то умира…

— Смъртта не е сигурна — намеси се Ботфайндър с разширени от суеверен ужас очи. — Често дървото отново се възправя към небето. Но този негов обитател, така ужасно окован, не може да е жив. Няма сърце. Няма глава.

Сеймар Дев се приближи да огледа отблизо хлътналите гърди на тялото. И бързо се отдръпна, обезпокоена от нещо, което не можеше да определи.

— Костите под плътта са продължили да растат — промълви тя. — Но не като кост. Дърво. Магията е на Д’рисс, мисля. Ботфайндър, колко старо е дървото според тебе?

— Замръзнало време, може би трийсет поколения. Откакто е паднало — седем дни, не повече. И е съборено.

— Надушвам нещо — каза Карса Орлонг и подаде юздите на Ботфайндър.

Гигантският воин се заизкачва по отсрещния склон на падината, горе спря и бавно свали каменния си меч.

И тя също долови смътна горчилка във въздуха, миризмата на смърт. Тръгна нагоре и спря при Карса.

Пътеката се виеше надолу и стигаше до блатясало езеро. От едната страна, на малка скална издатина над брега, имаше поляна, по която личаха останки от бивак — три кръгли постройки с дървено скеле и стени от кожа. Две бяха полуизгорени, третата — съборена на грамада от натрошено дърво и разкъсани кожи. Тя преброи шест тела, разпръснати из бивака и около него, едното бе паднало по очи във водата, дългата светла коса плуваше като водорасли. Три канута стояха в редица от другата страна на пътеката, корпусите им от дървесна кора бяха изтърбушени.

Ботфайндър дойде при тях, погледна надолу и от гърдите му се изтръгна тънък жаловит вой.

Карса поведе надолу по пътеката. Сеймар Дев го последва.

— Не стъпвай в лагера — каза Карса. — Трябва да разчета дирите.

Тръгна от един труп към друг, очите му зашариха по разровената земя, там, където влажният хумус беше изритан настрана. Отиде до огнището и пръстите му заопипваха пепелта и въглените, опушената пръст под тухлите. Някъде откъм езерото извика гмуркач — скръбен, потискащ звук. Светлината бе станала стоманеносива, слънцето вече се бе скрило зад дърветата на запад. Над тях воят на Ботфайндър стана пронизителен.

— Кажи му да млъкне — изръмжа Карса.

— Не мисля, че ще ме послуша — отвърна тя. — Остави го да поскърби.

— Скръбта му скоро ще стане и наша.

— Боиш ли се от този невидим враг, Карса Орлонг?

Той свърши огледа на пробитите канута и се изправи.

— Четирикрак звяр е минал оттук наскоро. Голям. Взел е един от труповете… но не мисля, че е стигнал далече.

— Значи вече ни е чул — каза Сеймар Дев. — Какво е, мечка ли?

Ботфайндър беше казал, че черните мечки често използват пътеките на анибарите, и им беше посочил изпражнения по пътя. Обяснил беше, че обикновено не са опасни. Все пак дивите същества винаги са непредсказуеми и ако някое от тях се беше натъкнало на тези трупове, като нищо можеше да гледа на тях като на свои.

— Мечка ли? Може би, Сеймар Дев. Като онези в родната ми земя. Те живеят в пещери и изправени са ръст и половина колкото теблор. Но това тук е нещо друго, лапите му са покрити с люспи.

— Люспи?

— И според мен тежи повече от четирима воини теблор. — Изгледа я. — Доста внушителен звяр.

— Ботфайндър не ни каза за такива зверове из тази гора.

— Не е звярът обаче — каза теблорът. — Тези анибари са убити с копия и извити мечове. Взети са им всички украшения, оръжия и сечива. С тях е имало и дете, но е отвлечено. Убийците са дошли от езерото, на плоскодънни лодки. Поне десетима. Двама са били с нещо като ботуши, формата на петата не ми е позната. Другите са носили мокасини от съшити ивици кожа, застъпват се от едната страна.

— Застъпват? С ръб — това би улеснило преследването, нали?

— Сеймар Дев, знам кои са били нападателите.

— Стари твои приятели?

— Сега не говорим за приятелство. Извикай Ботфайндър, искам да го питам дали…

И спря, втренчен в дърветата зад трите канута. Сеймар Дев се обърна натам и видя масивно изгърбено туловище, газеше през огъващите се млади дръвчета. Огромна покрита с люспи глава се надигна над острите рамене и очите се приковаха в тоблакая.

А той вдигна каменния меч с две ръце и се втурна напред.

Ревът на гигантския звяр завърши с тънък пронизителен писък и той скочи… назад, в гъсталака. Пращене на счупени клони, тежко тупане по земята и…

Карса го подгони.

Сеймар Дев се усети, че е извадила камата си.

Трясъкът заглъхна, паническите крясъци на люспестия мечок също.

Тя чу шумолене откъм склона и се обърна. Ботфайндър се смъкна долу и се сви до нея. Устните му помръдваха в безмълвна молитва, очите му не се откъсваха от тунела, току-що прокаран в гъстия храсталак.

Сеймар прибра камата и скръсти ръце.

— Какво му става, като види чудовища?

Ботфайндър седеше в мократа шума и клатеше мълчаливо глава.

Карса Орлонг се върна тъкмо когато Сеймар Дев беше привършила с второто погребение. Отиде до огъня, който тя бе напалила и до който Ботфайндър седеше изгърбен и стенеше протяжно и жалостиво, обзет от неудържима скръб. Тоблакаят остави меча си на земята.

— Уби ли го? — попита тя. — Отряза ли му лапите, одра ли го живо, върза ли ушите му на колана си, скърши ли гърдите му в прегръдката си?

— Избяга — изсумтя той.

— Сигурно вече е на половината път до Ерлитан.

— Не, гладно е. Ще се върне, но чак след като ние се махнем. — Махна вяло към останалите непогребани тела. — Няма смисъл — ще ги изрови.

— Гладно е, казваш.

— Примира от глад. Не е от този свят. А и тази земя тук предлага малко — на звяра щеше да му е по-добре в равнините на юг.

— Според картата това е планината Олфара. Отбелязани са много езера и според мен малкото пред нас е свързано с други, по на север, от река.

— Това не е планина.

— Било е, преди хилядолетия. Смъкнала се е с времето. Тук сме много по-високо, отколкото на юг.

— Нищо не може да изгризе една планина до кокала, вещице.

— Щом казваш. Трябва да видим дали не можем да поправим тези канута — много по-лесно ще е…

— Няма да оставя Хавок.

— Така никога няма да догоним плячката си, Карса Орлонг.

— Те не бягат. Проучват. Търсят.

— Какво?

Тоблакаят не отвърна.

Сеймар Дев изтри пръстта от дланите си.

— Мисля, че този лов, на който тръгнахме, е грешка. Анибарите трябва просто да избягат, да оставят тази земя, поне докато натрапниците не се махнат.

— Ти си странна жена — заяви Карса. — Искаше да проучиш тази земя, а се оказваш безпомощна.

Тя се сепна.

— Защо ми казваш това?

— Тук трябва да си като животно. Да преминаваш безшумно, защото това място ти разкрива малко и говори с мълчание. На три пъти в пътуването ни бяхме проследени от мечка, безшумна като призрак по тази скала. Пресичаше дирята ни. Може да си мислиш, че толкова голям звяр е лесно да се види, но не е. Тук има знамения, Сеймар Дев, много повече, отколкото съм виждал досега където и да било, дори в родната ми земя. Соколи кръжат в небето. Бухали ни гледат от хралупи на мъртви дървета. Кажи ми, вещице, какво става с луната?

Тя заби поглед в огъня.

— Не знам. Сякаш се чупи. Разпада се. Няма записки нещо такова да се е случвало преди, нито как е пораснала, нито за странната корона около нея. — Поклати глава. — Ако това е знамение, целият свят може да го види.

— Пустинният народ вярва, че там обитават богове. Може би водят война помежду си.

— Суеверна глупост — отвърна тя. — Луната е дете на този свят, последното дете, защото някога е имало и други. — Замълча. — Възможно е две да са се сблъскали, но е трудно да се разбере със сигурност — другите никога не са били много видими, дори и в най-добри времена. Тъмни, замъглени, далечни, винаги в сянката, хвърляна от този свят, или на най-голямата луна — тази, която виждаме най-ясно. Напоследък има много прах във въздуха.

— Повече огнени мечове има в небето — каза Карса. — Малко преди разсъмване можеш да видиш десет само за три дъха, всеки сече в тъмното. Всяка нощ.

— Можем да научим повече, като стигнем до брега, защото потоците ще са се променили.

— Променили? Как?

— От дъха на самата луна — отвърна тя. — Можем да измерим този дъх… по отливите и приливите. Такива са законите на съществуването.

Тоблакаят изсумтя.

— Законите са нарушени. Съществуването не се придържа към закони. Съществуването е това, което устоява, а да устояваш значи да се бориш. Накрая борбата свършва. — Вадеше късове опушен бедерин от торбата си. — Това е единственият закон, заслужаващ името си.

Сеймар го изгледа.

— В това ли вярват Теблор?

Той се озъби.

— Един ден ще се върна при моя народ. И ще разбия всичко, в което вярват. И ще кажа на моя баща: „Прости ми. Беше прав, че не вярваше. Беше прав, че презираше законите, които ни оковаваха.“ А на дядо ми няма нищо да кажа.

— Имаш ли жена в племето?

— Имам жертви, не жени.

Жестоко признание, помисли си тя.

— Смяташ ли да търсиш разплата, Карса Орлонг?

— Би се приело като слабост.

— Значи все още те стягат веригите.

— Имаше едно натийско селище, до езерото, където натийците бяха превърнали мои съплеменници в роби. Всяка нощ, след като извлечаха мрежите от езерото, ги оковаваха за една верига. Нито един теблор сам не можеше да разкъса тази верига. Заедно, съчетаят ли в едно силата и волята си, никоя верига не може да ги задържи.

— Значи въпреки всичките ти твърдения, че ще се върнеш при своя народ и ще разбиеш онова, в което вярват, ти всъщност ще се нуждаеш от помощта им, за да го постигнеш. Изглежда, не само бащината прошка ще ти е нужна, Карса Орлонг.

— Това, което ми е нужно, ще си го взема сам, вещице.

— Ти беше ли един от онези роби в натийското рибарско селище?

— За известно време.

— И за да се освободиш — а явно си се освободил — все пак ти е била нужна помощта на съплеменниците ти. — Кимна. — Разбирам как това може да гризе душата ти, Карса.

Той я изгледа накриво.

— Наистина си умна, Сеймар Дев. Колко лесно откриваш как всички неща се наместват хубаво.

— Дълго съм изучавала човешката природа. Мотивите, които ни водят, истините, които ни терзаят. Не мисля, че вие, теблор, сте много по-различни от нас в тези неща.

— Освен, разбира се, ако не започваш с илюзия — такава, която удовлетворява заключението, което си търсила от самото начало.

— Не се опитвам да постигна правдивост.

— Сигурно. — Подаде й парче месо.

Тя не го взе, а скръсти ръце.

— Намекваш, че съм направила допускане, погрешно допускане, и следователно макар да твърдя, че те разбирам, всъщност не разбирам нищо. Удобен аргумент, но не много убедителен. Освен ако не си направиш труда да бъдеш изричен.

— Аз съм Карса Орлонг. Знам мярката на всяка стъпка, която съм направил, откакто станах воин. Самодоволството ти не ме обижда, вещице.

— Ето, че дивакът е снизходителен към мен! Богове подземни!

Той отново й подаде месото.

— Яж, Сеймар Дев, да не вземеш много да се изтощиш в гнева си.

Тя го изгледа ядосано, но взе месото.

— Карса Орлонг, твоят народ живее в простосърдечие подобно на анибарите тук. Ясно е, че някога гражданите на великите цивилизации на Седемте града са живели в същото състояние на простосърдечие и непоклатимо невежество, терзано от знамения и избягващо невъобразимото. И несъмнено ние също сме сътворили сложни системи на вяра, странни и нелепи, за да оправдаем всички онези нужди и ограничения, наложени ни от борбата за оцеляване. За щастие обаче сме оставили всичко това зад гърба си. Открили сме блясъка на цивилизацията… а вие, теблор, все още се придържате към своята неуместна гордост, придържате си към невежеството си за това, че този блясък е ценност. И така, вие все още не разбирате великия дар на цивилизацията…

— Разбирам го чудесно — отвърна Карса Орлонг с уста, пълна с месо. — Дивакът стига до цивилизацията чрез подобрения…

— Да!

— Подобрения в начина и ефикасността в убийството на хора.

— Почакай…

— Подобрения в ненарушимите правила на деградация и мизерия.

— Карса…

— Подобрения в начините да унижаваш, да налагаш страдание и да оправдаваш избиването на онези диваци, които са твърде глупави и твърде доверчиви, за да се опълчат на онова, което според теб е неизбежно. А именно — тяхното унищожение. От нас двамата, Сеймар Дев — добави той, след като преглътна, — от кого анибарите би трябвало да се боят повече?

— Не знам — отвърна тя, стиснала зъби. — Защо не попитаме него?

Ботфайндър вдигна глава и изгледа Сеймар Дев с мътни очи.

— В замръзналото време — промълви той — Искар Джарак е говорил за Неоткритото.

— Искар Джарак не е бил бог, Ботфайндър. Бил е смъртен, а с няколко засукани думи е лесно да изречеш предупреждения. Виж, да останеш и да помогнеш да се подготвят за опасностите, за които си предупредил, е съвсем друго нещо.

— Искар Джарак ни даде тайните, Сеймар Дев, и така бяхме подготвени в замръзналото време, подготвяме се и сега, и ще се готвим в Неоткритото.

Карса се изсмя.

— Жалко, че не пътувах сега с този Искар Джарак. Мисля, че нямаше да имаме много теми за спор.

— Ето какво получавам от компания на варвари — измърмори Сеймар Дев.

Тонът на тоблакая изведнъж се промени.

— Натрапниците, дошли тук, вярват, че са цивилизовани, вещице. И избиват анибарите. Защо? Защото го могат. Не им трябва друга причина. На тях, Сеймар Дев, Карса Орлонг ще даде отговор. Този дивак не е глупав, нито лековерен, и кълна се в душите в моя меч, ще дам отговор.

Нощта бе дошла внезапно и в смълчаната гора се възцари студ.

Някъде далече от запад се надигна вълчи вой и Сеймар Дев видя как Карса Орлонг се усмихна.

Веднъж, преди много време, Маппо Рънт беше стоял с други хиляда воини Трелл. Стояли бяха по хребета на Останц, над долината Байен Екар, наречена на името на плитката камениста река, течаща на север към едно далечно митично море — митично поне за Трелл, след като никой от тях не бе пътувал толкова надалече от родните им степи и равнини. Срещу тях, на западния бряг на реката, на хиляда и петстотин разтега, беше бойният строй на армията на Немил, командвана в онези дни от страховития пълководец Сайлан’матас.

Толкова много от расата на Трелл вече бяха паднали — не в бой, а от изнежения живот по становете около тържища, укрепления и поселения, вече превърнали някогашните погранични земи в нищо повече от бледа, ефимерна представа. Самият Маппо беше избягал от едно такова поселение и беше намерил убежище сред все още войнствените планински кланове.

Хиляда воини Трелл, изправени срещу осем пъти надвишаваща ги по численост армия. Боздуган, брадва и отсечени удари с меч по обкова на шлема, песен на смъртна закана, изригваща от гърлата им, звук като земен тътен, ечащ из долината, където ниско летяха птици, обзети от странна възбуда, сякаш в ужаса си бяха забравили високото убежище на небесата, а се гмуркаха и кръжаха покрай дървета със сиви листа, струпани нагъсто по двата речни бряга, клоните и храстите гъмжаха от многобройните им подплашени ята.

По отсрещния склон на долината войнишките части се придвижваха в непрестанно променящи се формации и родове войска по фронта: части стрелци, прашкари, взводове копиеносци и страховитите катафракти на Немил — в тежка броня, върху огромни коне, с вдигнати кръгли щитове, макар пиките им да стояха в гнездата на стремената, докато се престрояваха в тръс по двете крила и даваха ясно да се разбере намерението им да нападнат във фланг, щом пехотинските части и воините на Трелл се вкопчат в решителен бой в коритото на долината.

Байен Екар бе дълбока едва до колене и не представляваше преграда. Катафрактите щяха да я прехвърлят без затруднение. Сайлан’матас се открояваше отдалече, на кон, обхождаше хребета със свитата си. Над вдъхващия ужас пълководец се вееха знамена, дълги като змии, от обшита със злато черна коприна, като сечове на Бездна, разцепващи въздуха. Строят го посрещаше на хребета с вдигнати за почест оръжия, но към небето не се извиси вик, не беше в обичая на лично избраната му рат. И тази тишина беше злокобна, убийствена, всяваща страх.

Долу, от степите на Трелл, за да поведе това дръзко воинство, бе дошъл старейшината Тринигар, това беше първата му битка. Старейшина, чийто сан бе опетнен с подигравки, защото бе старейшина, чийто извор на разум и мъдрост отдавна бе пресъхнал; старец, който почти не говореше. „Мълчалив и зорък е Тринигар, като ястреб.“ Наблюдение, последвано от сдържана усмивка или горчив смях.

Предвождаше ги сега единствено заради своята трезвост, защото другите трима старейшини преди пет нощи бяха вкусили от кактуса на Плачещия Джегура, всяка капка натежала на върха на бодлив трън след три дни топене в смес от вода и Осемте подправки, шаманска отвара, която уж таяла в себе си гласа и прозорливостта на земните богове; но този път отварата се бе оказала замърсена — в изкопания около ствола на кактуса ров бе паднал отровен паяк, наричан антилопата, и отровните му сокове бяха хвърлили старейшините в дълбока кома. Кома, от която, както се бе оказало, никога повече нямаше да се събудят.

Десетки и десетки млади, но вече пуснали кръв воини копнееха да поемат командването, ала старите обичаи не можеше да бъдат изоставени. Всъщност старите обичаи на Трелл бяха в сърцевината на самата тази война. И тъй, командването се беше паднало на Тринигар, „толкова мъдър, че няма какво повече да каже“.

Сега старецът стоеше пред своите воини, спокойно и мълчаливо оглеждаше врага, представящ по фронта си един вид войска след друг, докато конницата по фланговете — на три хиляди или повече разтега на север и юг — най-сетне не възви и не започна да се спуска към реката. Пет ескадрона на всеки фланг, всеки ескадрон от по сто изключително дисциплинирани тежко въоръжени войници, всички — от благородно потекло, братя, бащи и синове, диви дъщери и свирепи жени; до един привързани към жаждата за кръв, която бе същината на живота за Немил. Това, че в тези ескадрони имаше цели семейства, че всеки от тях бе съставен главно от родове и че се предвождаха от началници, избрани измежду тях с вишегласие, ги правеше най-страховитата конница на запад от Джаг Одан.

Докато Тринигар наблюдаваше врага, Маппо Рънт наблюдаваше него. Старейшината не предприемаше нищо.

Катафрактите прекосиха реката, заеха позиции с фронт навътре и зачакаха. На склона точно отсреща пехотинците тръгнаха в марш. Предните леки отряди прехвърляха реката, следвани от средната и тежка пехота, укрепваха предмостието от тази страна.

Воините на Трелл все още ревяха прегракнало и нещо като страх набираше сила с все по-дългите интервали между всеки поет дъх и паузите между ударите на оръжията по щитовете. Бойната им ярост гаснеше и всичко, което бе успяла да изтласка — всички тленни страхове и съмнения, че разумно същество в този миг би могло да се чувства на гребена на битката, вече се връщаха.

Първите врагове, видели, че не срещат съпротива, се развърнаха, за да улеснят настъплението на главното ядро на войската си. Докато се придвижваха, от прикритието на леса изскочи стадо кози и затича в паника между двете армии.

Столетие след столетие Трелл се бяха сражавали с дива ярост. Битка след битка, в обстоятелства не много по-различни от това, вече щяха да са атакували, да наберат скорост по склона, всеки воин жаден да изпревари другите и с това да си извоюва фаталната обикновено слава, че пръв се е сразил с омразния враг. Множеството щеше да се изсипе като лавина, Трелл щяха изцяло да се възползват от по-едрия си ръст и да разбият първите редици, да разбият фалангата и касапницата да започне.

Понякога тази тактика успяваше. По-често се беше проваляла — първият сблъсък често беше събарял редици и редици вражески войници, неведнъж вражески тела бяха хвърчали из въздуха, а веднъж, преди близо триста години, един такъв щурм беше съборил цялата фаланга на противника по задник. Но Немил се бяха научили и сега частите им настъпваха със снишени пики. Една атака на Трелл щеше да се наниже на тези смъртоносни железни остриета; вражеското каре, обучено на по-голяма мобилност и привикнало да отстъпва толкова лесно, колкото и да настъпва, щеше просто да омекоти сблъсъка. И строят на Трелл щеше да се разкъса — или щяха да загинат на място, набучени на немилските пики.

И тъй, докато Трелл не предприемаха нищо, все така заковани на местата си като помитани от вятъра плашила по хребета, Сайлан’матас отново се появи на бойния си кон, вече отсам реката, вдигнал поглед нагоре, сякаш искаше да прониже заспалия ум на Тринигар, докато яздеше пред бойците си. Явно не беше доволен: за да се сблъска тепърва с Трелл, трябваше да отпрати пехотата си нагоре но склона, а това ги поставяше в неизгодна позиция спрямо контраатаката, която неизбежно щеше да последва. Недоволен, забеляза Маппо, но не и особено притеснен. Фалангите бяха превъзходно обучени; можеха да се раздвояват и да отварят пътеки надолу, в които пиките им щяха да обкръжат Трелл, докато воините са увлечени в стремглавото си нападение. Конницата му по фланговете пък щеше да изгуби ефективността си, ако я оставеше на сегашните й позиции, и ето, че Маппо видя вестоносците, препускащи от свитата на пълководеца покрай речното русло. Катафрактите щяха да продължат нагоре и да излязат на рида, на който чакаха Трелл. Двойната атака щеше да принуди Трелл да обърнат фланговете си. Не че такъв ход щеше да помогне много, след като воините не познаваха тактика, с която да посрещат конна атака.

Щом катафрактите подкараха нагоре, Тринигар подаде сигнал с двете ръце, с изпънати навън длани. Сигналът беше предаден по редиците, надолу по задния склон, след това навън, на север и на юг, до скритите предни маси треллски воини, всяка поставена буквално срещу неподозиращата нищо конница на фланговете. Тези воини сега поеха нагоре към билото — щяха да го достигнат много преди катафрактите и тежко бронираните им бойни коне, но нямаше да спрат, а щяха да затичат надолу по склона, срещу конниците. Трелл не можеха да спрат конна атака, но можеха да връхлитат срещу конница, стига инерцията да е на тяхна страна — както щеше да стане в този ден.

А оттатък реката се вдигна прах и отекнаха далечни звуци на битка, откъм обоза на запад от реката, щом хиляда и петстотинте Трелл, които Тринигар бе изпратил през Байен Екар преди три дни, връхлетяха върху слабо охранявания снабдителен лагер.

Долу из долината препускаха вестоносци и Маппо видя как свитата на пълководеца спря, конете се заобръщаха във всички посоки, и те сякаш поддали се на объркването, обзело офицерите на Сайлан’матас. На фланговете Трелл вече прехвърляха билото и започваха смъртоносния си щурм отгоре срещу стъписаното, кипнало множество конници.

Сайлан’матас, само допреди няколко мига настроен за атака, се оказа в колеблива позиция; вече отхвърляше всякаква мисъл за нанасяне на разгром и разбираше, че му остава само да се брани. Раздвои пешаците си и те се развърнаха във ветрило и затичаха към прекалено разтеглените флангове, рогове засвириха пронизително да дадат сигнал на пехотата, че вече има път за отстъпление. Части на леката конница, които бяха останали на отсрещния бряг, готови да се спуснат в преследване на бягащите Трелл, прати в галоп назад към невидимия лагер на обоза, но конете им първо трябваше да изкачат стръмен склон и преди да стигнат до средата, на билото се появиха осемстотин воини Трелл, насочили пиките си, почти двойно по-дълги от тези на Немил. Леката конница спря пред тази настръхнала редица, запенените коне се занадигаха на задните си крака и заобръщаха надолу, блъскаха се в конете под тях. Войниците падаха от седлата, атаката спря… а треллската редица тръгна напред и надолу, за да убива.

Пълководецът вече беше спрял атаката към склона и престрояваше бойците си за четиристранна отбрана, с пиките — лъскава развълнувана гора, бавно надигаща се, като настръхваща кожа на приклещен звяр.

И ето, че спокойно загледан напред, Тринигар, Мълчаливия мъдрец, леко извърна глава, махна отсечено с дясната си ръка и хилядата воини Трелл зад него се строиха в блъскащи се редици и отвориха помежду си пътеки, през които да минат колоните на треллските стрелци.

„Стрелци“ беше слабо определение. Вярно, някои от воините носеха двойно извити дълги лъкове, толкова твърди, че никое човешко същество не беше в състояние да ги изпъне, с дълги стрели с тежината почти колкото на метателни копия, с дълги пера, стегнати с твърда насмолена кожа. Други обаче държаха истински копия за хвърляне и атлатл[1], а имаше и прашкари, включително от онези с дългите чатали и двуколките зад всеки воин, натоварени с големите тънки кожени торби, които щяха да полетят сред вражеските редици с плясък и съскане.

Шестстотин стрелци, много от тях жени, които след това щяха да се шегуват, че са опразнили юртите си заради тази битка. Придвижваха се по склона, а първоначално строените на хребета воини тръгнаха с тях, престроени в колони.

Надолу, към ядрото на армията на Немил.

Тринигар крачеше сред тях, станал изведнъж неразличим от множеството, освен с преклонната си възраст. Приключил беше с водачеството засега. Всяка част от сложния му план вече беше приведена в действие, изходът вече зависеше единствено от храбростта и яростта на младите воини и на вождовете на клановете. Този жест на Тринигар всъщност бе най-великолепният възможен израз на увереност и сигурност. Битката беше тук, в ръцете им, измерена с вдигането и падането на оръжията. Старейшината бе направил всичко възможно, за да окуражи вродените сили на Трелл, като в същото време осакати тези на Немил и прословутия им пълководец. И под грака на птиците, с обезумелите кози, бягащи по склоновете на долината, денят на битката засия с пурпура на пролятата кръв.

На западния бряг немилските стрелци, строени във фронт на изток и запад, замятаха залпове смъртоносни стрели, крещяха и удряха по дървените щитове, а предните воини, вече посекли останалото от леката конница, се престроиха под дъжда от метателни оръжия, настъпиха в бяг и с първия сблъсък разбиха стрелците и жалката им отбрана от лека пехота. Последва безмилостна касапница.

Стрелите на Трелл западаха сред фалангата, тежките пръти пронизваха броня и щитове. С приближаването на Трелл последваха копията и строят на Немил се пропука. Последваха ги треллските метателни брадви, а накрая, когато двете сили бяха вече на по-малко от двайсет крачки, огромните прашки засвистяха над гъстия строй на Трелл и торбите западаха над върховете на пиките по фронта на Немил, пръскаха се и с всяко пронизало ги острие се заизсипваха стотици черни скорпиони — „И се смееха жените как са опразнили юртите си за този дар за омразните Немил.“

Малка подробност в общата схема, но в този ден, в този миг точно това камъче обърна колата. Последваха писъци, паника, всякаква дисциплина се изпари. Твърдите студени щипци на скорпионите — по врата, под нагръдника и ръкавиците, по ръката, затъкната зад ремъка на щита… а след това непоносимата болка, плъзгаща се като огън — и това беше краят. Фалангата се взриви пред очите на Маппо, враговете се разбягаха с писъци, падаха и се гърчеха, хвърляха оръжията и щитовете си, смъкваха бронята си и мятаха шлемовете настрани.

Стрели и копия заразкъсваха обезумялото гъмжило, а успелите да побегнат се натъкнаха на чакащите ги боздугани, брадви и мечове. Маппо, рамо до рамо с приятелите си воини, изцеден от всякаква ярост, убиваше хладнокръвно.

Великият пълководец Сайлан’матас загина сред тази гмеж, стъпкан от собствените си войници. Никой не можа да обясни защо беше слязъл от коня, за да срещне щурма на Трелл; намериха коня му невредим, върнал се сам в лагера на обоза, с грижливо увити на рога на седлото юзди и преметнати върху седлото стремена.

Катафрактите, страховитите воини с чистата знатна кръв, бяха избити до крак, както и пехотата, дошла твърде късно, за да може да направи нещо, освен да издъхне сред падащите ритащи коне и рева на смъртно ранени благородници.

Немилите бяха видели хиляда воини на Трелл и бяха помислили, че са само те на бойното поле. Шпионите им ги бяха подвели на два пъти, първо сред планинските племена, когато преднамерено беше пуснат да се разнесе с шепота на ветровете слухът за разтрогнатия съюз, след това — в дните и нощите преди битката при Байен Екар, когато Тринигар бе изпратил напред клановете си, всеки с отделна задача и всичко съобразно мястото на предстоящата битка, защото Трелл познаваха тази земя, можеха безпогрешно да се придвижат в безлунните нощи, да се скрият и да останат буквално невидими сред овразите денем.

Тринигар, старейшината, повел тогава първата си битка, щеше да се сражава още шест пъти и всеки път — да отблъсква нашествениците Немил, докато не бе подписан мирът. И старецът, който тъй рядко говореше, след няколко години щеше да умре пиян в някаква задна уличка, след като се бе предал и последният клан, стиснат в жестоката прегръдка на глада, дошъл след методичното избиване на стадата бедерини от Немил и техните съгледвачи полутрелл.

През онези последни години, разправяли бяха на Маппо, Тринигар, чийто език се развързал от пиенето, говорел често, пълнел въздуха с безсмислени думи и откъслечни спомени. Безброй думи, и нито една мъдра, да запълни някогашното премъдро мълчание.

На три крачки зад Маппо Рънт Искарал Пъст, Върховният жрец и всепризнат Маг на дома Сянка, водеше злобното си муле и не млъкваше. Думите му изпълваха въздуха като подети от вятъра сухи листа, също толкова смислени и важни, накъсани от хлипа на мокасините и мулешките копита, шляпащи в тинята, от ръката, изпердашила някое хапещо насекомо, и от подсмърчането на вечно капещия нос на Пъст.

За Маппо беше ясно, че това, което слуша, са мислите на Искарал Пъст, несвързаният и безпосочен вътрешен монолог на един луд, произнасян напосоки и без причина. И всякакъв намек за разум беше само химера, диря толкова лъжлива, колкото и тази, по която вървяха — тази уж пряка пътека, която вече заплашваше да ги погълне, да ги засмуче в бездушния торф, безразлична и безчувствена за слепите им очи.

Беше повярвал, че Искарал Пъст е решил да се сбогува, да се върне с Могора — стига тя наистина да се беше върнала и да не се спотайваше наблизо сред зловонните дървета и пелените от мъх — в скритото им убежище сред скалите. Но нещо необяснимо бе променило намеренията на Искарал Пъст и тъкмо тази подробност повече от всичко тревожеше ума на Маппо.

Искал беше в тази гонитба да е сам. Беше отговорен за Икариум, каквото и да твърдяха Безименните. Никаква справедливост нямаше в решението им — жреците го бяха предавали неведнъж. Бяха си спечелили вечната омраза на Маппо и може би някой ден той щеше да излее гнева си върху тях.

Жестоко използван и душевно оскърбен, Маппо беше намерил в тях средоточие за омразата си. Беше закрилник на Икариум. Негов приятел. И също така ясно беше, че новият спътник на джага с трескавата припряност на беглец, човек, знаещ много добре, че го гонят, съзнава, че е станал съзаклятник в едно огромно предателство. Така че Маппо нямаше да прояви милост.

Нито пък му беше нужна помощта на Искарал Пъст — всъщност Маппо бе започнал да подозира, че „помощта“ на Върховния жрец не е толкова доблестна, колкото изглеждаше. Обикалянето из това тресавище например, пътуване, което уж трябваше да продължи само два дни, както твърдеше Пъст, което трябваше да ги отведе до морския бряг дни по-рано, отколкото ако бяха вървели по високия път. Двата дни вече бяха станали пет и краят не се виждаше. Това, което треллът не можеше да си обясни обаче, бе възможната мотивация на Искарал и оттам — на Дома Сянка — за да го бавят.

Икариум бе оръжие, каквото никой смъртен, нито бог не можеше да рискува да използва. Това, че Безименните вярваха в обратното, бе показателно както за безумието им, така и за пълната им глупост. Не много отдавна те бяха пратили Маппо и Икариум на път към Треморлор, Дом на Азат, който можеше да затвори Икариум за цяла вечност. Този плен влизаше в плановете им и въпреки че Маппо възрази и накрая дори им се противопостави, беше разбрал, дори тогава, че е разумно. Този рязък, необясним обрат бе укрепил убеждението на трелла, че древният култ е изгубил посоката си или е завладян от някоя враждебна фракция.

Искарал Пъст изведнъж изскимтя — огромна сянка се хлъзна между двамата спътници и се стопи още докато Маппо вдигаше очи. Затърси с поглед през обраслите с тежък мъх дървеса — без нищо да види, но усети все пак лъхналия студен вятър, понесъл се след… нещо. Извърна се към Върховния жрец.

— Искарал Пъст, енкар’ал живеят ли из това блато?

Дребният мъж се беше опулил. Облиза устни, езикът му загреба смазаните останки от комар и ги вкара в устата му.

— Представа нямам — отвърна и отри носа си с ръка, с физиономията на дете, хванато в някакво ужасно прегрешение. — Трябва да се върнем, Маппо Рънт. Това беше грешка. — Кривна глава на една страна. — Вярва ли ми? А как не? Пет дена минаха! Не сме прекосили тоя ръкав на блатото, това пипало на север, не, по дължината му вървяхме! Енкар’ал ли? Богове подземни, те ядат хора! Енкар’ал ли беше това? Дано. Но не. Побързай, гениалност благословена, измисли да кажеш нещо друго! — Почеса се по бялата четина на брадичката и изведнъж лицето му засия. — Могора е виновна! Нейна беше идеята! Всичко това!

Маппо се огледа объркано. Северен ръкав на блатото? Бяха отцепили на запад, за да го разберат, първият намек, че нещо не е наред, но тогава Маппо все още не мислеше ясно. Дори не беше сигурен, че оттогава мъглата в духа му се е вдигнала. Но ето, че започна да изпитва нещо, и в душата му, като пукаща жарава, заблещука гняв. Той се обърна надясно и закрачи.

— Къде тръгна? — попита сърдито зад него Пъст и побърза да го догони, мърмореше недоволно.

Треллът не си направи труд да отвръща. Мъчеше се да надмогне желанието да откъсне мършавия врат на дребосъка.

Скоро след това теренът осезаемо се заиздига, стана по-сух и отпред се появиха огрени от слънцето поляни, обкръжени с брези.

И на поляната точно пред него на огромна плоска скала се бе излегнала жена. Висока, с кожа с цвета на ситна пепел, с дълга черна коса, невързана и права. Носеше плетена ризница, лъскаво сребриста, над сива риза с качулка и гамаши от мека бяла кожа. Високи ботуши, направени от някакво животно с черна люспеста кожа, стигаха до коленете й. В колана й бяха затъкнати две рапири с кръгли ефеси.

Ядеше ябълка с кора с цвета на тъмна кръв.

Очите й бяха големи, черни, дръпнати — и се бяха приковали в Маппо с някакво апатично презрение и лека насмешка.

— О — промърмори тя. — Ръката на Ардата е намесена тук, разбирам. Изцерен от Кралицата на паяците — опасни съюзи поддържаш, Страж. — Вдигна ръка пред устните си и възкликна престорено: — Колко грубо от моя страна! Вече не си Страж. Как трябва да те наричаме сега, Маппо Рънт? Низвергнатия? — Хвърли ябълката и се изправи. — Доста имаме да си поговорим двамата с теб.

— Не те познавам — отвърна треллът.

— Аз съм Спайт[2].

— О — каза Искарал Пъст отзад. — Е, отива ти, след като вече те мразя.

— Съюзниците не са длъжни да бъдат приятели — отвърна тя и погледът й пробяга с презрение по Върховния жрец. Присви за миг очи към мулето и добави: — Нямам приятели и не търся приятели.

— С това име изобщо не е чудно.

— Искарал Пъст, Хрътките се справиха добре с премахването на Дежим Небрал. Или по-точно, започвам да схващам хитрата игра, която изиграха, предвид приликата с Дерагот. Господарят ти е умен. Признавам му го.

— На господаря ми не му трябва признание от теб — изсъска Искарал Пъст.

Тя се усмихна и Маппо реши, че усмивката й е изключително красива.

— Върховни жрецо, от теб и от твоя господар не търся нищо. — Погледът й отново се спря на трелла. — Ти, Низвергнати, си ми нужен. Заедно ще пътуваме двамата с теб. Услугите на Мага на Сянка вече не са нужни.

— Няма да се отървеш толкова лесно от мен — каза Искарал Пъст с внезапна усмивка, която трябваше уж да е мазна, но за жалост бе зацапана от размазаното трупче на комара, лепнало се на един от кривите му предни зъби. — О, не, аз ще съм като личинка, скрита под гънките на дрехата ти, алчно лапаща кръвчицата ти. Ще съм като зъбато прилепче, виснало под ненката ти, и лап-лап-лап сладкото ти сокче. Ще съм като муха, бръмнала право в ушето ти, да си свие там долапчето с благинки, винаги да й е подръка. Ще съм като комарче…

— Смазано от бъбривата ти уста, Върховни жрецо — прекъсна го отегчено Спайт и махна пренебрежително с ръка. — Низвергнати, брегът е само на половин левга оттук. Има едно рибарско село, за жалост обезлюдено сега, но това няма да е пречка за нас.

Маппо не помръдна.

— Каква причина имам да се съюзявам с тебе?

— Ще ти трябва знанието, което притежавам, Маппо Рънт. Защото аз бях онази от Безименните, която освободи Дежим Небрал с цел ти да бъдеш убит, за да заеме друг Бранител мястото ти до Икариум. Сигурно ще те изненада — продължи тя, — че съм доволна от това, че Т’ролбаралът се провали в споменатата задача. Аз съм прогонена от Безименните, факт, който ми носи немалко задоволство, ако не и удоволствие. Не искаш ли да знаеш какво кроят Безименните? Не искаш ли да научиш съдбата на Икариум?

Той я зяпна. После попита:

— Какво ни чака в селото?

— Кораб. Натоварен с провизии и с екипаж, така да се каже. За да догоним целта си, трябва да прекосим половината свят, Маппо Рънт.

— Не я слушай!

— Млъкни, Искарал Пъст — изръмжа Маппо. — Или се махни.

— Глупак! Добре, вече ми е ясно, че присъствието ми във вашата мръсна компания не само е необходимо, но съществено! Но ти, Спайт, ти се пази! Няма да позволя измяна срещу този храбър, доблестен воин! И си мери приказките, че да не го побъркаш, както си ги отприщила!

— Щом е изтърпял толкова дълго, жрецо, значи е неуязвим на лудост.

— Ти, жено, ще е по-умно да мълчиш.

Тя се усмихна.

Маппо въздъхна. „Ех, Пъст, да можеше да се вслушаш в собствените си съвети…“

Момчето беше деветгодишно. По някое време беше болно, дни и нощи се бяха слели ведно, неотмерени, помнеше ги само в замъглени видения, изпълнените с болка очи на родителите му, странната пресметливост в очите на двете му по-малки сестри, все едно размисляха как ще заживеят без по-големия си брат, живот, лишен от мъчения, досади и — щом потрябваше — от здравата му опора пред лицето на другите, също толкова жестоки деца в селото.

А после беше имало второ време, време, което можеше да си представи съвсем отчетливо, оградено от всички страни, заслонено с покрив в черна нощ, в която звезди плуваха като водомерки по кладенчова вода. В това време, в тази стая, момчето беше съвсем само, будеше се само от повика на жаждата, намираше до леглото си ведро, пълно със застояла вода, и черпака от дърво и рог, който майка му използваше само в празнични дни. Будеше се, събираше колкото сила има, за да се пресегне и да вдигне черпака, гребваше, бореше се с тежестта на водата и отпиваше с напуканите си устни, за да навлажни устата, суха и гореща като пещ.

Един ден се събуди и се озова в третото време. Макар и отслабнал, успя да изпълзи от леглото, да вдигне ведрото и да изпие до дъно последната вода, закашля се от гъстата мътилка и вкуси утаилата се кал. Гнездото на глада в корема му вече бе пълно със строшени яйца, малки нокти и клюнове го щипеха отвътре.

Дълъг, изнурителен път го изведе навън и той примига на ярката слънчева светлина — толкова ярка и жестока, че не можеше да гледа. Гласове имаше наоколо, изпълваха улицата, лееха се от покривите кресливи и на език, който никога не беше чувал. Смях, възбуда — и все пак тези звуци го смразиха.

Искаше още вода. Искаше да се заслони от тази яркост, за да може отново да вижда. Да открие източника на тези карнавални звуци — керван ли беше пристигнал в селото? Пътуващи артисти, певци и музиканти?

Никой ли не го виждаше? Тук, на ръце и колене, с преминалата треска, с върналия се у него живот?

Протегнатата му ръка зашари във въздуха и докопа някакво куче. Влажният нос на животното се плъзна нагоре по ръката му. Беше охранено, прецени той, докато опипваше дебелия пласт тлъстина и издутия корем. Ето, че чу и други кучета, събираха се около него, скимтяха от радост при допира на ръцете му. Всичките бяха дебели. Пиршество ли беше имало? Изклано стадо?

Взорът му се върна — с яснота, каквато не беше изпитвал никога. Вдигна глава и се огледа.

Хорът беше птичи. Врани, свраки, лешояди прелитаха ниско над прашната улица, грачеха на ръмжащите псета, останали да пазят останките от трупове, повечето — вече само кокали и почернели от слънцето сухожилия, счупени черепи, оглозгани и облизани до блясък.

Момчето се изправи и залитна — замаята нямаше дълго още да мине. Най-сетне успя да се обърне и погледна към родната си къща, мъчеше се да си спомни какво бе видял, докато лазеше из стаите. Нищо. Никого.

Псетата кръжаха около него, жадни до едно да го направят своя господар, въртяха опашки, поклащаха се и извиваха гръбнаци, мърдаха уши при всеки негов жест и душеха в ръцете му. Бяха дебели, защото бяха изяли всички, разбра момчето.

Защото всички бяха измрели. Майка му, баща му, сестрите му — всички в селото. Кучетата, собственост на всички и ничии, живеещи в непрестанно страдание, глад и съперничества, се бяха наяли до втръсване. Радостта им идеше от пълните кореми, всякакво съперничество бяха забравили вече. И момчето разбра нещо дълбоко в това. Смъкнал от себе си всякакви детски заблуди, разкрил истини за света.

И тръгна.

Малко по-късно стигна кръстопътя отвъд последния двор и спря сред осиновените си току-що любимци. В самия център на сливащите се пътища бе вдигната грамада от камъни.

Гладът му беше преминал. Погледна се, видя колко е отслабнал, видя странните морави възли, издули се по ставите, лактите, китките, коленете и глезените — изобщо не го боляха. Склад сякаш за някаква друга сила.

Посланието на грамадата му беше ясно, защото бе вдигната от овчар, а той беше пасъл достатъчно стада. Казваше му да тръгне на север, през хълмовете. Казваше му, че там го чака убежище. Имало беше оцелели значи. Това, че го бяха изоставили, беше разбираемо срещу треската на синия език нищо не можеше да се направи. Една душа оставаше жива или умираше от своята си решимост — или от липсата й.

Видя, че по склоновете не са останали стада. Вълци сигурно бяха слезли, без никой да ги спре, или пък другите селяни бяха отвели животните. Та нали всяко убежище има нужда от храна и вода, мляко и сирене.

Тръгна на север, кучетата тръгнаха след него.

Щастливи. Доволни, че ги е повел.

А слънцето, допреди малко ослепително, вече не го заслепяваше. Момчето беше стигнало до един праг и го беше прекрачило, беше влязло в четвъртото и последното време. Не знаеше кога ще свърши.

Фелисин Младша лениво огледа мършавия младок, който й бяха довели послушниците Кастрати. Поредният объркан оцелял, дошъл да потърси от нея смисъл, напътствие, нещо, в което да може да вярва и което да не бъде съкрушено и пометено от зли ветрове.

Беше Носител — издутините по ставите му й го показваха. Сигурно беше заразил всички останали в селото си. Пъпките бяха гноясали, разпукали се бяха, отровили бяха въздуха и всички други бяха измрели. Беше пристигнал тази сутрин при градските порти с дванайсет почти подивели псета. Носител, но тук, на това място, това не беше повод да го изпъдят. Тъкмо напротив всъщност. Кулат щеше да вземе момчето под крилото си и да го учи на поклонничеството, защото ново призвание щеше да има той сега — да разнася мора по света и с това, сред оцелелите, да събира още посветени в новата религия. Вяра в Прекършеното, в Белязаното, в Кастрираното — всякакви секти възникваха според поражението, което морът бе нанесъл на всеки от оцелелите. Най-редки и ценни бяха Носителите.

Всичко, което бе предсказал Кулат, се сбъдваше. Оцелелите идеха, тънка струя отначало, после стотици, привлечени насам, тласнати от божията ръка. Започнали бяха да разкопават отдавна погребания град, да си правят домове сред призраците на отдавна мъртвите му обитатели, които все още витаеха из стаи, коридори и улици, духове мълчаливи и затаени, свидетели на това прераждане, с отчаяние или ужас, изписани на смътните им замъглени лица.

Идеха пастири с огромни стада: овце и кози, и дългокракия добитък, наричан ерага, за който повечето хора вярваха, че е изчезнал преди хиляда години — Кулат каза, че сред хълмовете се намирали диви стада — и псетата тук си спомняха за какво са ги гледали и вече пазеха животните от вълци и от сивите орли, които можеха да вдигнат в ноктите си новородено теле.

Майстори бяха дошли и бяха започнали да правят изваяния, породени в треската на болестта: Бога във веригите, множествата на Прекършените, Белязаните и Кастратите. Образи на глина, по стени, боядисани с древната смес от кръв на егара и червена охра, каменни статуи за Носителите. Тъкани, изтъкани на едри възли от вълна, да изобразят гнойните пъпки, трескави шарки, сцени и цветове, обкръжаващи централните ликове на самата Фелисин, Ша’ик Преродената, носителката на истинския Апокалипсис.

Не знаеше какво да мисли за всичко това. Слисваше се всеки път от онова, което виждаше, от всеки жест на преклонение и обожание. Ужасът на физическото разчленяване я връхлиташе отвсякъде и накрая тя претръпна. Страданието се бе превърнало в собствения си език, животът се бе самоопределил като наказание и затвор. „И това е моето паство.“

Последователите й, поне дотук, се отзоваваха на всяка нейна нужда, освен една, а тя бе нарастващото желание за съвкупление, отразило промените в тялото й, формата на утробата й, започналата да изтича кръв между краката й, и този нов глад подхранваше сънищата й за ласки. Не можеше да копнее за допира на роби, защото робството бе това, което тези хора прегръщаха драговолно, тук и сега, в това място, което наричаха Ханар Ейра, Града на падналите.

Кулат изфъфли с камъчетата в устата си:

— И това е проблемът, ваше височество.

Тя примигна. Не го беше слушала.

— Какво? Какъв е проблемът?

— Този Носител, дето пристигна тази сутрин от източния път. С кучетата, дето слушат само него.

Тя изгледа Кулат — старият мръсник изповядваше похотливите си сънища за вино все едно самото изричане бе невероятно, неописуемо удоволствие, сякаш изповедта го опиваше.

— Обясни.

Кулат засмука камъчетата в устата си, преглътна слюнка и посочи.

— Вижте пъпките, ваше височество, пъпките на болестта, многото уста на Синия език. Те се свиват. Изсъхват. Той сам го каза. Смаляват се. Той е Носител, който един ден ще престане да е Носител. Това дете ще стане безполезно.

Безполезно. Тя го погледна отново, по-внимателно този път, и видя кораво начумерено лице, по-възрастно за годините на момчето, ясни очи, фигура, на която й трябваше повечко плът и която сигурно скоро щеше да си я набави, след като имаше какво да яде. Още младо момче, което щеше да израсне як мъж.

— Ще се настани в двореца ми.

Кулат се ококори.

— Ваше височество…

— Казах. Откритото крило, с двора и конюшните, където да може да си държи кучетата…

— Ваше височество, има планове Откритото крило да се превърне във вашата лична градина…

— Не спори, Кулат. Казах.

„Моята лична градина.“ Мисълта я развесели и тя посегна към бокала с вино. „Да, и ще видим как расте.“

Унесена в неизречените си мисли, Фелисин изобщо не забеляза мрачния поглед на Кулат в мига, преди да се поклони и да се обърне.

Момчето си имаше име, но тя щеше да му даде ново име. По-пригодно за представата й за бъдещето. След миг се усмихна. Да, щеше да го нарече Крокъс.

[1] Примитивни ръчни метателни устройства. — Б.пр. ↑

[2] Злост (англ.) — Б.пр. ↑

15.

Старик, воювал нявга,

в броня зеленясала, очите му

обрамчени в ръжда,

стоеше все едно измъкнат

от гробна яма, хвърлен там

в отчаяното свое бягство,

когато млади мечове са го подгонили

от ратното поле.

Прилича на закана, що глупецът само,

да, сал глупецът би могъл да се надява,

че ще остане неизпълнена,

в безсмислен жест се веят

знамена на слава

над главата му,

безплътни като призраци,

и черепи опушени, плющят езици,

и неми са устите им отворени.

— О, чуйте ме — дереше гърло

от мнимите си висини, —

ще ви говоря за богатства

и за награди, и за моето величие,

лицето ми когато беше младо

като лицата ви, що виждам

аз сега пред мен — о, чуйте!

И ето че седя на масата

в Тапу, с омазнените пръсти

от мръвките, с бокал нащърбен,

от жарко слънце запотен, и виното,

с вода, да изковат съюза здрав

на тънко и стипчиво,

съюз — наслада за небцето.

А само на ръка от мен е

пак този измет, този

объркващ умовете самохвалко, който нявга

е може би стоял, надигнал щита

до рамото ми, зачервен

от вино уж, но вкочанен от страх

в мига, преди да се прекърши —

да се прекърши и побегне, —

а днес събира ново поколение

за рат, за грохота на битки…

Защо? Защо ли? Само

защото някога е бягал. Ала чуйте:

войник, веднъж побягнал,

ще бяга винаги, и туй,

високопочитаеми съдийо,

е причината —

единствената ми причина, казвам —

да му забия ножа между плешките.

Той бе войник,

чиито думи ме събудиха.

„Защитата на Бедура“

в „Убийството на крал Квалин Трос Белидски“

(аранжирана за песен от Фишер, град Малаз, последната година от царуването на Ласийн)

Сред миризма, напомняща за крипта, Ното Бойл, ротен хирург, картуулианец по род и някогашен жрец на Солиел, с дълга рехава коса, разрошена като паяжина от вятъра, с тен с цвета на щавена козя кожа, стоеше изгърбен като огънато от буря дърво и чоплеше с рибешки гръбнак зеленясалите си зъби. Беше му толкова отдавнашен навик, че бе изровил кръгли дупки във венците си и те се бяха свили, така че усмихнеше ли се, приличаше на скелет.

Досега се беше усмихнал само веднъж, като за поздрав един вид, но за Гъноуз Паран това беше повече от достатъчно.

В момента лечителят изглеждаше в най-добрия случай умислен, а в най-лошия — разсеян от скука.

— Не мога да кажа със сигурност, капитан Кайндли — най-сетне рече той.

— За кое?

Смътен блясък в очите — сиво, плувнало в жълта мъгла.

— Ами… за това, което ме попитахте.

— Не — отвърна Паран. — Не ви попитах. Заповядах.

— Да, разбира се, точно това имах предвид.

— Заповядах да се отдръпнете.

— Върховният юмрук е много болен, капитане. Нищо няма да помогне, ако го безпокоим в смъртния му час. А по-важното — може да прихванете смъртоносна зараза.

— Няма да прихвана. И точно по въпроса със смъртния му час смятам да направя нещо. Засега обаче искам да го видя. Нищо повече.

— Капитан Суиткрийк е…

— Капитан Суиткрийк вече не командва, лечител. Командвам аз. Отстранете се от пътя ми, преди да съм ви пратил да промивате конски черва и да ви дават от лошокачествената храна, с която снабдяват напоследък…

Ното Бойл заоглежда рибешкия гръбнак в ръката си.

— Ще го отбележа това в ротния дневник, капитан Кайндли. Понеже съм старши лечител на Воинството, възниква въпросът за старшинството в момента. В края на краищата при нормални обстоятелства рангът ми е много над капитанския…

— Това не са нормални обстоятелства. Не ме карайте да губя търпение.

Отвърна му физиономия на умерено отвращение.

— Да, зная от първа ръка какво става, когато изгубите търпение, колкото и несправедлива да е ситуацията. Напомням ви, че на мен се падна да лекувам фрактурата на скулата на капитан Суиткрийк. — Най-сетне отстъпи встрани от входа. — Заповядайте, капитане, добре сте дошли.

Паран въздъхна, мина покрай хирурга, дръпна платнището и влезе в палатката.

Сумрак. Въздухът беше горещ и натежал от ароматен дим, който едва успяваше да прикрие мръсната воня на болна плът. В първия отсек имаше четири нара, на всеки лежеше по един ротен командир — само двама му бяха познати. Всички спяха или лежаха в безсъзнание в плувналите в пот завивки, с подути от заразата вратове, дъхът им излизаше на тънък хрип, като някакъв зловещ хор. Потресен, капитанът ги подмина и влезе в задния отсек, зает само от един болник.

Взря се в тялото в постелята. Първата му мисъл беше, че Дужек Едноръкия вече е мъртъв. Състарено бледо лице, нашарено с тъмнопурпурни петна, очи, залепнали от засъхнала слуз. Езикът му, с цвета на ейрънска стомана, беше толкова подут, че го беше изплезил, устните му бяха напукани. Някой лечител — сигурно самият Ното Бойл — беше намазал врата на Дужек със смес от пръст, пепел и глина, вече бе изсъхнала и приличаше на робски нашийник.

Чу как Дужек вдиша накъсано, видя как гърдите му се надигаха конвулсивно.

„Богове подземни, този човек няма да преживее тази нощ.“

Беше му трудно да се съсредоточи. „Тоя дим… това е д’баянг.“ Постоя още няколко мига, загледан в съсухрената крехка фигура на най-великия жив пълководец на Малазанската империя, после се обърна и излезе.

Две крачки във външното помещение — и го спря дрезгав глас.

— Кой си ти, в името на Гуглата?

Паран се обърна към заговорилата го. Беше се надигнала в леглото и го гледаше навъсено. Тъмнокожа, с ненабръчкана от пустинен живот фигура, с големи и много тъмни очи. Къдрава сплъстена от пот коса, късо подрязана, обкръжаваше облото й лице, изпито от болестта, от което очите й изглеждаха по-дълбоки и хлътнали.

— Капитан Кайндли.

— Кайндли — друг път. Служила съм под командването на Кайндли в Натилог.

— Е, това е обезкуражаваща новина. А вие сте?

— Юмрук Рит Бюд.

— Едно от последните повишения на Дужек значи. Изобщо не бях чувал за теб. Нито ми е ясно откъде си.

— От Шал-Морзин.

Паран се намръщи.

— Западно от Немил?

— Югозападно.

— И как сте се оказали в Натилог, Юмрук?

— Кълна се в Тримата, дай ми вода, проклет да си!

Паран се огледа, видя един мях и й го подаде.

— Ти си глупак — изсумтя тя. — Да влизаш тука. Сега ще умреш с всички нас. Ще трябва да ми я сипеш в устата.

Той махна запушалката и се доближи.

Рит изви глава назад и отвори уста. Язвите по шията й бяха напукани, сълзеше гъста прозрачна течност. Той стисна меха и загледа как водата се излива в устата й.

Тя гълташе жадно, после изохка и се закашля.

Той дръпна меха.

— Стига ли?

Тя кимна отпаднало, закашля се отново и изруга на някакъв непознат език.

— Проклетият дим — добави на малазански. — Гърлото ти толкова изтръпва, че не можеш да разбереш кога преглъщаш. Щом затворя очи, сънищата на д’баянг ме налитат като Червените ветрове.

Той се изправи, без да откъсва поглед от нея.

— Напуснах Шал-Морзин… набързо. Със Сините Морант. Парите за пътя свършиха в град Зифт, на брега на Дженабарис. Оттам стигнах до Натилог. Коремът ми беше толкова празен, че не можех да мисля ясно, и подписах.

— Къде се канеше да идеш?

Тя се намръщи.

— Докъдето ми стигнат парите, глупако. Да се скараш с Тримата не е рецепта за дълголетие. Благословена да е целувката на Опонн, че не тръгнаха да ме гонят.

— Тримата? Кои са те?

— Владетелите на Шал-Морзин… през последните хиляда години. Ти май поне знаеш името на земята ни, за разлика от повечето.

— Нищо не знам освен името. Има го на някои малазански карти.

Тя се изсмя хрипливо.

— Малазанци. Достатъчно разумни, че първото им гостуване да си остане последното.

— Не знаех, че изобщо са гостували — каза Паран.

— Императорът. И Танцьора. Имперският флагмански кораб. Богове, само той беше достатъчен, за да стресне Тримата. Обикновено унищожават външните, без да се замислят — не търгуваме с никого, дори с Немил. Тримата презират външните. Ако бяха склонни, вече щяхме да сме завладели целия континент, включително Седемте града.

— Не ламтят за разширяване значи. Нищо чудно, че никой не е чувал за тях.

— Дай ми още вода.

Той пак вдигна меха.

Щом спря да кашля, тя го погледна в очите.

— Така и не ми каза — кой си всъщност?

— Капитан Гъноуз Паран.

— Той е мъртъв.

— Очевидно още не е.

— Добре. Тогава защо е тази лъжа?

— Дужек ме разжалва. Официално съм без ранг.

— Тогава какво правиш тук, в името на Гуглата?

Той се усмихна.

— Дълга история. В момента трябва да направя само едно нещо — да си върна един дълг. Това поне му го дължа на Дужек. А и не е добре богиня да се вихри в света на смъртните, особено такава, която се наслаждава на нещастието.

— Те всичките му се наслаждават.

— Е, да.

Жената оголи два реда бели зъби, зацапани от болестта.

— Капитане, мислиш ли, че ако знаехме, че Полиел е в храма, щяхме изобщо да влезем? Ти обаче нямаш такова извинение. Което ме навежда на мисълта, че си си изгубил ума.

— Капитан Суиткрийк определено е съгласна с вас, Юмрук — отвърна Паран и остави меха на пода. — Е, трябва да тръгвам. Ще съм ви благодарен, Юмрук Рит Бюд, ако се обръщате към мен с „капитан Кайндли“. — Тръгна към изхода.

— Гъноуз Паран.

Нещо в тона й го накара да се спре тъкмо когато посягаше да дръпне платнището.

— Изгорете трупа ми. Най-добре ще е да напълните дробовете ми с масло, та гърдите ми да се пръснат и изтерзаната ми душа да може да излети. Така го правим в Шал-Морзин.

Той се поколеба, после кимна.

Ното Бойл беше там, където го беше оставил. Огледа накървавения връх на рибешкия гръбнак, преди отново да го напъха в устата си, и каза:

— Капитан Кайндли. Съгледвач Хърлочъл беше тук преди малко, търсеше ви. От него разбрах, че възнамерявате да направите нещо… безразсъдно.

— Лечител, когато алтернативата е просто да чакаме да умрат, ще поема риска да направя нещо безразсъдно.

— Разбирам. Как тогава смятате да извършите този свой щурм? След като се каните да се опълчите на самата Сива богиня. Съмнявам се, че дори вашата репутация ще е достатъчна, за да принуди войниците да атакуват Великия храм на Полиел. Всъщност се съмнявам, че ще ги убедите дори да влязат в Г’данисбан.

— Никакви войници няма да взимам, лечител.

Мършавият старец кимна замислено.

— Аха, армия от един значи? Вярно… — добави и изгледа скептично Паран, — слушал съм разкази за необичайната ви… свирепост. Вярно ли е, че сте хвърлили един Фалад от балкона на дворцовата му кула? Въпреки че е бил съюзник на Империята в това време. Какво му беше престъплението, впрочем? О, да, несъвместимост на цветовете в облеклото му на първия ден на Императорския празник. Какви впрочем бяха тези цветове, които е имал нахалството да облече?

Паран го изгледа мълчаливо за миг и се усмихна.

— Синьо и зелено.

— Но тези цветове не са несъвместими, капитане.

— Никога не съм претендирал за добра естетическа преценка, лечител. Та за какво говорехме? А, да, моята армия от един войник. Наистина. Смятам да поведа само един. Двамата заедно ще атакуваме Сивата богиня с цел да я прогоним от този свят.

— Изборът ви е разумен — рече Ното Бойл. — Хърлочъл прояви впечатляващо спокойствие преди малко, предвид това, което го чака.

— И би трябвало — отвърна Паран. — Защото не той идва с мен. Вие идвате.

Рибешкият гръбнак щръкна от горната устна на хирурга, болката смени неверието, изписало се на лицето му. Той хвърли гадната костица и притисна устата си с шепи, очите му сякаш щяха да изскочат.

Паран мило го потупа по рамото.

— Ще сте готов навреме, нали? Тръгваме след половин камбана.

Седна на един походен сандък, облегна се — платнената стена зад гърба му се изпъна — и изпружи крака.

— Сигурно съм се побъркал.

На Хърлочъл като че ли не му достигнаха сили да докара усмивка.

— Моля ви, капитане. Трябва да вдигнем лагера и да се махаме. Да отпишем загубите. Съветвам ви да се откажете. Това до нищо няма да доведе, освен до смъртта на още един добър войник, да не говорим за един досаден, но компетентен лечител.

— А, да. Ното Бойл. Бивш жрец на Солиел, богиня посестрима на Полиел.

— Вече не е жрец, капитане. Отказалите се от клетвата нямат особена тежест пред един така изоставен асцендент.

— Солиел. Господарката на лечителството, на благотворителността, „Богинята, плачеща с целебни сълзи“. Трябва цял океан да е изляла вече, не мислиш ли?

— Разумно ли е да й се подигравате точно сега, капитане?

— Защо не? С какво позорната й скръб за съдбата на смъртните им е донесла добро, Хърлочъл? Лесно е да плачеш, докато стоиш настрана, без нищо да правиш. Докато си приписваш заслуга за всеки оцелял — за живота на онези, чийто собствен дух е извоювал битката, чийто собствен дух не се е предал на прегръдката на Гуглата. — Изсумтя към покрива на палатката. — Тъкмо тъй наречените дружелюбни, състрадателни богове най-много трябва да отговарят. — Изгледа с гняв стоящия пред него мъж. — Гуглата знае, другите поне са праволинейни, адски ясни в безчестните си деяния — трябва да им се признае. Но да предлагаш съчувствие, спасение и всичко останало и в същото време да оставяш съдбата на шанса и само на шанса — проклет да съм, Хърлочъл, ще отговарят за това!

Съгледвачът се беше ококорил, не мигаше.

Паран извърна глава.

— Извинявай. Някои мисли по-добре да си ги пазя за себе си. Стар мой недостатък, уви.

— Капитане. За миг преди малко… очите ви… те… лумнаха! Като на звяр.

Паран го изгледа.

— Сериозно?

— Кълна се в оная работа на Гуглата, капитане.

Гъноуз Паран се изправи.

— Предай на офицерите следните заповеди. Тази армия тръгва на поход след четири дни. До три дни ги искам в пълно снаряжение, с извадени за преглед оръжия, строени по пладне. И когато тръгнем, искам да оставим този лагер чист, всеки нужник да е запълнен, боклукът — изгорен. — Изгледа Хърлочъл твърдо. — Дайте работа на войниците — те гният отвътре. Запомни ли всичко, Хърлочъл?

Съгледвачът се усмихна и повтори заповедите му дума по дума.

— Добре. Гледай да набиеш в главите на офицерите, че времето на размотаване и мрънкане свърши. Кажи им, че редът на похода ще постави в челото най-представителната част — всички останали ще им гълтат прахта.

— Накъде тръгваме, капитане?

— Представа нямам. Това ще го мислим после.

— А Върховният юмрук и другите?

— Вероятно няма да са във форма още доста време. Междувременно…

— Междувременно вие командвате Воинството, сър.

— Да, аз.

Хърлочъл отдаде чест рязко и отсечено, завъртя се кръгом и излезе от палатката.

„Чудесно, поне един е скапано доволен от всичко това.“

След малко двамата с Ното Бойл, вече яхнали конете, гледаха надолу към мъртвата зона около градските стени, белезникавия варовик, отрупан с драсканици, изрисувани символи, отпечатъци на ръце и скелети. От толкова близо трябваше да се разнасят звуци иззад тези стени, да се вдига прах и пушилка, а грамадната порта трябваше да е широко разтворена за потока търговци, говедари и работници. Войници трябваше да се мяркат по прозорците на четвъртитите кули от двете страни на портите.

Само ята гълъби излитаха и се спускаха треперливо надолу като армади плашила, отхвърлени от бурни ветрове; а от обагрената в синьо пустиня скорци и грачещи врани се трупаха като кошмарна рат по бойниците.

— Капитане — изфъфли лечителят, между зъбите му отново бе щръкнал рибешки гръбнак — дупката, която си беше пробил в горната устна, беше зараснала, запушена с издута кървясала пъпка — вярвате, че съм в състояние да се опълча на всичко, което е анатема за мен?

— Мислех, че си се отрекъл — каза Паран.

— Точно това имам предвид. Аз дори не мога да призова Солиел за великодушната й закрила. Очите ви навярно са слепи за истината, но ви казвам, капитане, виждам въздуха, кипнал зад тези стени това е дъхът на хаоса. Вихрят се течения, надвисват — само като ги погледна, както правя сега, ми призлява. Ще загинем и двамата още на десет крачки от портата.

Паран опипа дръжката на меча на колана си и затегна каишката на шлема.

— Не съм толкова сляп, колкото си мислиш, лечител. — Огледа за миг града и стисна юздите. — Карай плътно до мен, Ното Бойл.

— Капитане, портата изглежда затворена, здраво залостена — не сме добре дошли.

— Проклетата порта я забрави — отвърна Паран. — Готов ли си?

Ното Бойл го изгледа облещено и извика:

— Не. Не съм!

— Давай тогава да го свършваме — каза Паран и смуши коня си.

Ното Бойл за кой ли път хвърли поглед през рамо към загледаните в тях войнишки редици, стотици и стотици.

— Богове — прошепна, — защо не съм между тях сега?

И подкара напред да догони капитан Кайндли, който веднъж беше хвърлил невинен човек от висока кула. „А сега го прави отново — този път с мен!“

Веднъж я бяха пратили да хване по-малкия си брат, да го проследи из половината град — о, той беше разбрал, че тя е по дирите му, знаеше, че са пратили точно нея, единствената, която можеше да го спипа за кльощавия врат и да го довлече обратно, и да го тръска, докато мозъкът му не се разбърка в черепа. Водил я беше по объркваща диря тогава. Десетгодишен, вече съвсем изтърван, с очи, блеснали като излъскан със слюнка мрамор, с белозъбата усмивка, по-зла и от озъбена вълча паст, с пъргавите дългурести крака — и бясната детинска злоба.

Беше започнал да събира… разни неща. Тайно. Кичури коса, изрязани нокти, изгнил зъб. По нещо, както се оказа, от всеки от цялата голяма фамилия. Четиридесет и двама, ако се броеше и мъничката четиримесечна Майнарала — а той и нея беше броил, копеленцето. Нечия лудост с по-бедно въображение щеше да се задоволи с една камара грозни куклички, над които да може да нанася дребни, но постоянни изтезания, за да утолява неутолимата си злоба, но не и нейният брат, който явно си беше повярвал, че е предопределен за огромно издевателство. Недоволен от куклите, направени като подобия, беше направил от конци, пръчки, слама, вълна и рог мъничко стадо с четиридесет и две овце. Оградени в кошара от пръчки на пода на таванското в чифлика. След това, от един от млечните си зъби, току-що изваден, си беше направил свое подобие на вълчи зъб и след него, с парчета козина — самия вълк, на който е зъбът, с размери достатъчни, за да може да погълне една овца-кукличка на една хапка.

В заплетени чилета от безумна магия беше пуснал своя вълк сред стадото.

Писъци и вой в нощта, дом след дом, обзети от ужасяващи кошмари, плувнали във вонята на паника и вълна, на тропащи копитца и отчаян, безнадежден бяг. Хапане и блъскане на огромен ревящ вълк, звярът си играеше с всички тях… о, тя щеше дълго, дълго да помни това мъчение.

На следващия ден, когато чичовци, стринки, племенници и разни други се сбраха, всички пребледнели и разтреперани, и се разкри, че всички до един са преживели ужасна нощ, почти не се намери човек, който да не осъзна извора на кошмарите им — той, разбира се, вече беше избягал в някой от безбройните коптори из града. Където щеше да се крие, докато не отшумят гневът и яростта.

При престъпленията, извършени от деца, импулсите след време заглъхваха и на тяхно място идваха притесненията. За повечето деца, за нормалните деца — не и за Бен Адефон Делат, който беше стигнал прекалено далече. За пореден път.

И тъй, Торахавал Делат я пратиха да намери брат си и да го накаже подобаващо. Например, както смяташе в началото, да го одере жив. Овци били, така ли? Е, тя носеше в торбата си куклата-вълк и с нея смяташе да му причини най-жестоко мъчение. Макар да не беше толкова надарена като по-малкия си брат и да беше с много по-бедно въображение, беше успяла да измайстори нещо като каишка за съществото и сега накъдето и да тръгнеше брат й, щеше да може да го проследи.

Той успя да се задържи далече от нея през по-голямата част от деня и на следващата нощ, докато най-сетне, когато преди разсъмване се чу камбанен звън, на един покрив в квартал Прелид на Ейрън, тя го настигна, с куклата-вълк в ръце — и стисна задните крака, и ги разчекна.

Момчето — тичаха по един плосък покрив — падна. Изпищя, но и се смееше и този смях я жегна толкова, че тя изви още по-силно краката на куклата.

И с писък падна на покрива, бедрата й се изпълниха с нечовешка болка.

Брат й също изпищя, но не можеше да спре смеха си.

Не беше огледала внимателно куклата и сега, задъхана и разтреперана от болката, се опита да го направи. Сумракът отстъпваше с неохота, но все пак успя да различи стегнатото телце на звяра под ивиците козина — долните й гащички, онези, които бяха изчезнали от простора с прането преди седмица — бяха увити и овързани стегнато около нещо твърдо вътре, нещо, за чийто произход предпочете да не мисли.

Знаел беше, че точно тя ще тръгне след него. Досетил се беше, че ще намери кукличките му на тавана. Досетил се беше, че ще реши да използва куклата-вълк, неговата собствена анима, която уж толкова нехайно беше оставил. Досетил се беше за… всичко.

В онази нощ, в мрака преди разсъмване, Торахавал реши, че ще го мрази, много и дълго. Ще го мрази страстно, с омраза, достатъчна да изжули в своята неутолимост цялата земя, от край до край.

Лесно е да мразиш по-умните, дори да се окажат най-близките ти. Може би особено тогава.

От онзи спомен до живота й сега, в този миг, нямаше ясна пътека, освен усещането, че е пленена в някакъв кошмар — кошмар, от който, за разлика от всички други кошмари през годините, никога нямаше да се събуди.

Брат й се смееше задъхан, после най-сетне освободи магията в куклата. Болката си отиде. Брат й, жив или мъртъв — вече сигурно мъртъв — бе някъде много далече. А тя не искаше да е така.

Бридток, седнал пред гранитната маса вдясно от нея, мърмореше като пиян просяк; дългите му ноктести пръсти подбутваха странната сбирщина златни и сребърни монети: мъчеше се да ги каталогизира, задача, с която засега явно се проваляше. Огромните сандъци със скъпоценности в храма на Полиел бяха бездънни — не образно, а буквално, както бяха открили. И бръкнеше ли човек в ледения мрак, означаваше да напълни шепите си със заскрежено злато и сребро от всевъзможни източници. Кюлчета и метални пръчки, украшения за дрехи, кухи кълбета, торкви и пръстени, рула коприна със златен вътък, толкова тънки, че се побираха в шепа, и всевъзможни монети: квадратни, триъгълни, на полумесец, с дупки, на тръбички, наред с драгоценни кутийки за бижута със сложни затварящи се механизми, верижки, мъниста, ролки, гребени и слитъци. И нищо от това не беше познато на никой от събралите се тук — заклещени тук — в храма на Г’данисбан с неговата безумна страховита богиня. Торахавал изобщо не си бе представяла, че на света са съществували толкова езици, каквито виждаше изписани на повечето пари. Букви като малки образи, букви, нижещи се диагонално или вертикално, или на спирали, някои — просто линии накъсани точки.

От други светове били, настояваше Бридток. По-обикновените монети можеше да се намерят в източната стая зад олтара, цялото помещение беше пълно до тавана с тях. Цяла имперска съкровищница само в тази стая, твърдеше той и навярно беше прав. Още с първите слухове за мора хазната на Полиел се беше напълнила до пръсване. Но тъкмо драгоценностите от други светове най-много интригуваха стареца. Оттогава Бридток беше обсебен от това „каталогизиране на световете“, за което твърдеше, че било върхът на славата му като учен.

Странен беше този академичен порив у човек, за когото амбицията и жаждата за власт като че ли бяха всичко, самата причина да диша, клетката, из която крачеше жестокото му сърце.

Пускал беше повече слухове за своята смърт от всеки друг, когото бе познавала, по един нов почти всяка година, за да подушат дирята му онези, които го гонят, както твърдеше. Тя подозираше, че просто намира удоволствие в предизвикателството. Между глупците — нейните съзаклятници, — събрани тук, Бридток беше може би най-обаятелният. Нито Септун Анабин, нито Срадал Пурту будеха у нея особено доверие или респект. А колкото до Срибин — е, Срибин вече беше просто неузнаваем.

Такава бе съдбата, изглежда, на онези, които Сивата богиня взимаше за свои смъртни любовници. И щом й омръзнеше загнилото стенещо същество, доскорошният Срибин, кучката щеше да си избере друг. От стапящите се запаси изпаднали в ужас пленници. Мъж, жена, старец, дете — все едно беше за Полиел.

Бридток настояваше, че култът на Ша’ик се е преродил, избуял е — много, много повече — от всичко, което е било преди. Някъде далече бил Градът на падналите и имало нова Ша’ик, а Сивата богиня сбирала за нея легион безумци, за които тленността е само страдание и скръб, двете издънки от утробата на Полиел. А някъде, в сива зловонна миазма и хаос, замъглен и далечен, дебнел Сакатият бог, гърчел се и се кикотел във веригите си, и все по-здраво затягал този гнусен съюз.

Какво разбираше Торахавал от войни между богове? Те дори не я интересуваха, ако не се броеше гибелният им отзвук в собствения й свят, в собствения й живот.

По-малкият й брат отдавна бе поел по един път; тя по друг, и вече всякаква надежда за избавление бе свършила.

Бридток изведнъж спря да ломоти, подскочи в стола и вдигна глава, опулил очи.

Торахавал неволно потръпна.

— Какво има?

— Тя ни зове.

„Аз също сигурно съм луда — какво е останало за обич в този свят? Защо все още съм се вкопчила в ръба, щом Бездната ми поднася всичко, за което вече копнея? Забрава. Край. Богове… край.“

— Не е само това, Бридток. Изглеждаш… втрещен.

Без да й отвърне и без да срещне погледа й, той тръгна към коридора. Торахавал изруга тихо и го последва.

Някога, много отдавна, брат й — едва ли беше на повече от четири, може би най-много на пет по онова време, много преди злото в него да беше напълно избуяло — се беше събудил с писъци в нощта и тя бе притичала до леглото му да го утеши. С детски думи той бе описал кошмара си. Бил умрял, но въпреки това вървял по света, защото бил забравил нещо. И не можел да си спомни какво. И скитал, и скитал по целия свят, с все един и същ въпрос, въпрос, задаван на всеки прокълнат да пресече пътя му. „Какво? Какво съм забравил?“

Трудно беше да примири разтрепереното ококорено дете, сгушено в прегръдката й в онази нощ, със злото и коварно хлапе няколко години по-късно.

Може би, помисли си сега, докато вървеше след Бридток и развяващите се зад гърба му дрипави роби, може би в интервала на онези няколко години Адефон Делат си беше припомнил какво е забравил. Може би беше онова, което един все още крачещ по света труп не може да не забрави.

Как се живее.

— Мислех, че денят уж трябва да е за спане — измърмори Ботъл, щом сержантът му го дръпна за ръката. Сянката на канарата, до която се беше свил, бе единствената причина все още да е жив. По-горещ ден от този не беше имало досега. Насекомите, изпълзели по каменните плочи, все едно се бяха опекли, корубите им пукаха като семена. Никой не помръдваше, всички мълчаха. Жажда и миражи с вода бяха обсебили цялата войска. По някое време Ботъл се беше унесъл в сън, който все още го дърпаше с изтръпнали, натежали ръце.

Само проклетият Фидлър да можеше да го остави на мира.

— Идвай с мен, Ботъл. Ставай. Веднага.

— Ако си намерил манерка с прясна вода, сержант, твой съм. Иначе…

Фидлър го надигна и го помъкна след себе си. Ботъл залиташе, усещаше езика си като сплетени ремъци, и едва забелязваше пътеката под краката си. Водеше встрани от пътя, между изваяни от вятъра скали, виеше се. Полузаслепен от жаркия блясък на слънцето, той не осъзна веднага, че са спрели и стоят на равно пространство гол пясък между високи камънаци. Чакаха ги двама души.

Сърцето му се стегна. Единият, седнал кръстато срещу тях, беше Бързия Бен. Вдясно от него клечеше убиецът Калам, с лъснало от пот тъмно лице. Изтърканите черни ръкавици бяха на ръцете му, дръжките на двата му дължи ножа стърчаха изпод мишниците му. Изглеждаше готов да убие някого, макар Ботъл да подозираше, че това си му е обичайното изражение.

Очите на Бързия Бен се бяха спрели върху него, вяли, но въпреки това смъртно опасни, като на леопард, играещ си с окуцял заек. Но и още нещо имаше в този поглед, помисли Ботъл. Нещо не съвсем прикрито. „Страх?“

А после вниманието му бе привлечено от куклите, наредени по пясъка пред чародея. Професионалният интерес му помогна да потисне страха си, поне за момента. Наведе се над тях.

— Старо изкуство е — рече Бързия Бен. — Но ти е познато, нали, войник?

— В безизходица си — отвърна му Ботъл.

Чародеят повдигна вежди, хвърли неразгадаем поглед на Калам и се окашля.

— М-да. Как го разбра това? И как… толкова бързо?

Ботъл сви рамене.

Бързия Бен се навъси на насмешливото сумтене на Фидлър.

— Добре, дявол проклет, някакви предложения какво да направя по въпроса?

Ботъл прокара ръка по мазната четина на темето си.

— Първо ми кажи какво се опитваш да направиш.

— Не е твоя скапана работа какво се опитвам да направя, войник!

Ботъл въздъхна и се настани върху пясъка в същата поза като Бързия Бен. Огледа фигурите и посочи една.

— Коя е тя?

Бързия Бен се сепна.

— Не знаех, че е „тя“.

— Първата, която си поставил, обзалагам се. Вероятно си се събудил от лош сън, съвсем объркан, но си разбрал, че нещо не е наред, нещо някъде, и тази — тази жена — тя е връзката ти с това. Семейство, бих се обзаложил. Майка? Дъщеря? Сестра? Сестра, да. Тя е мислила за теб. Много, напоследък. Виж заплетените линии от сенки около нея, все едно стои сред туфа трева, само че наоколо няма трева, тъй че тази плетеница е от някъде другаде.

— Гуглата да ме стисне за топките дано — изсъска Бързия Бен и очите му зашариха между фигурките по пясъка. Като че ли беше забравил войнствеността си. — Торахавал? В какво се е забъркала пък сега, в името на Бездната? И как никой от другите не може и една сянка да хвърли към нея?

Ботъл се зачеса по брадата, ноктите му докопаха гнида. Дръпна я и я хвърли.

Калам се сепна и изруга.

— Внимавай!

— Съжалявам. — Ботъл посочи куклата, увита в черна коприна. Сянката, която хвърляше, сякаш очертаваше две оси, като врани, кацнали на двете й рамене. — Това е Апсалар, нали? Добре, тя е замесена в това, макар и не за момента. Мисля, че пътят й е трябвало да пресече този на сестра ти, само че така и не е станало. Тъй че намерение е имало, но е неизпълнено и се радвай за това. Онзи там е Котильон и да, той танцува пъкления си танц, но единствената му роля е била в това да пусне камъчето надолу по склона — как ще се затъркаля то и какво ще повлече със себе си, го е оставил на съдбата. Все пак си прав, че си избрал Дома на Сянка. Инстинкт ли беше? Все едно. Ето го твоя проблем. — Посочи друга кукла, със скрита под качулка глава и загърната плътно в тънък като мъгла черен лен.

Бързия Бен примига и се намръщи.

— Едва ли. Това е Сенкотрон, той е централната фигура тук. Всичко това е свързано с него и проклет да си, Ботъл, това е повече от инстинкт!

— О, централен, разбира се, но виждаш ли как сянката му не се протяга?

— Знам, че не се протяга! Но мястото му е точно тук, проклет да си!

Ботъл се пресегна и взе куклата.

Бързия Бен се надигна с ръмжене, но ръката на Фидлър го върна долу.

— Махни тая лапа от мен, сапьор — каза тихо и много студено магьосникът.

— Предупредих те, нали? — Сержантът отдръпна ръката си и Бързия Бен се отпусна на пясъка, сякаш нещо много по-тежко се беше стоварило току-що на раменете му.

Междувременно ръцете на Ботъл бързо заработиха с куклата. Заогъваха теловете в ръце и крака. За своите начинания той рядко използваше тел — много скъпо излизаше, — но пък в този случай пренагласянето на куклата се оказа лесно. Доволен, той я намести на същото място като преди.

Всички мълчаха, приковали погледи в куклата на Сенкотрон — вече на четири крака, дясната ръка и левият крак бяха вдигнати, цялата фигурка сякаш бе залитнала напред и замръзнала в невероятно равновесие. Изпъналата се сянка стигаше само на един пръст от фигурката на Торахавал Делат.

„Сенкотрон… сега още нещо…“

— Още не я стига… — прошепна Калам.

Ботъл се отпусна върху пясъка и скръсти ръце.

— Почакай.

Затвори очи и след миг сънят отново го обзе.

Свит до Бързия Бен, Фидлър въздъхна тежко.

Магьосникът откъсна погледа си от пренастроения Сенкотрон и светлите му очи блеснаха към сапьора.

— Той беше полузаспал, Фид.

Сержантът сви рамене.

— Не — заговори магьосникът трескаво, — ти не разбираш. Някой е с него. Беше с него, искам да кажа. Имаш ли си представа докъде достига назад тази съпричастна магия? До самото начало. До онзи първи блясък, Фид. До раждането на съзнанието. Разбираш ли ме?

— Толкова ясно, колкото е луната напоследък — отвърна Фидлър намръщено.

— Ерес’ал, Високите — много преди първият човек да е стъпил на този свят. Преди Имасс, преди К’Чаин Че’Малле дори. Фидлър, Ерес беше тук. Току-що. Самата тя. С него.

Сапьорът погледна отново куклата на Сенкотрон. Вече на четири крака, замръзнала в устремен бяг… а сянката, която хвърляше, не беше нейна, нищо общо нямаше с нея. Защото главата беше широка, зурлата — издадена, челюстите стиснаха нещо. И каквото и да беше това нещо, то се гърчеше и съскаше като хваната в капан змия.

„Какво, в името на Гуглата? О! О, чакай, чакай…“

Апсалар лежеше по корем на скалата и наблюдаваше ставащото на двайсетина разтега под нея. Обезпокоително беше онова, което говореха долу, особено последната част, за Ерес’ал. „Поредната древна, която по-добре да се остави на мира.“ Тоя Ботъл трябваше да се държи изкъсо.

Торахавал Делат… едно от имената в списъка на шпиони. Сестра на Бързия Бен. Е, това наистина беше неприятно, след като и Котильон, и Сенкотрон желаеха смъртта й, а те обикновено постигаха желанията си. „Благодарение на мен… и на хора като мен. Боговете слагат ножовете в ръцете на смъртните и не им трябва нищо повече.“

Изгледа продължително Бързия Бен, оцени нарастващото му вълнение и започна да подозира, че магьосникът знае нещо за крайното състояние, в което се бе озовала сестра му. Знаеше и със силата на кръвта, обвързваща родствените души, колкото и отчуждени да са, глупакът бе решил да направи нещо по въпроса.

Апсалар реши да не чака повече — хлъзна се надолу по плоския камък, леко се приземи в навяния от вятъра пясък, скрита дълбоко в сенки, невидима за никого. Оправи дрехите си, огледа равния терен и извади от гънките на дрехите си две ками.

В смъртта има музика. Артистите и музикантите знаят, че това е истина. В този момент го съзнаваше и Апсалар.

Под песента на скръбен хор, който никой друг не можеше да чуе, жената в черно заигра Танца на Сянката.

Телораст и Кърдъл, които се бяха крили в една цепнатина недалече от скалата, изпълзяха навън.

— Тя се пренесе в своя свят — каза Кърдъл, но шепнешком все пак и леко поклати костената си глава; опашката й помръдна притеснено. Апсалар танцуваше, толкова потопена в сенки, че едва видима. Едва-едва в този свят.

— Да не си й излязла на пътя на тая, Кърдъл — изсъска Телораст. — Никога!

— Не съм си го и помисляла. За разлика от теб.

— И аз не съм. Освен това съдбата е надвиснала над нас — какво ще правим?

— Не знам.

— Викам да направим беля, Кърдъл.

Две малки челюсти тракнаха.

— Това ми харесва.

Бързия Бен изведнъж се надигна.

— Нямам избор.

Калам изръмжа:

— Мразя, когато кажеш това, Бързак.

Магьосникът извади друга кукла, с провиснали от нея дълги нишки. Постави я на един лакът встрани от останалите, обърна се и кимна на Калам.

Намръщен, убиецът извади единия си нож и го заби в пясъка.

— Не отатаралският, идиот.

— Извинявай. — Калам прибра оръжието и го прибра в канията, след това извади другия нож. Втора забивка в пясъка.

Бързия Бен клекна, събра внимателно нишките и ги опъна към дръжката на дългия нож; върза ги така, че оръжието да се свърже с куклата.

— Видиш ли да се изпънат…

— Хващам ножа и те издърпвам обратно. Знам, Бързак, не ни е за първи път, нали?

— Да. Извинявай.

Магьосникът отново седна кръстато на пясъка и се отпусна.

— Чакай малко — изръмжа Фидлър. — Какво става тука? Не си намислил нещо глупаво, нали? Проклет да си, Бързак!

— Млъкни — рече магьосникът и притвори очи. — Двамата със Сенкотрон сме стари приятели — добави тихо и се усмихна.

Калам прикова погледа си в куклата, вече единствената връзка между Бързия Бен и душата му.

— Той замина, Фид. Не казвай нищо, трябва да се съсредоточа. Тези конци могат да се опънат по всяко време, бавно, толкова бавно, че да не ги видиш, но изведнъж…

— Трябваше да изчака — рече Фидлър. — Не бях свършил с това, което се канех да кажа, а той просто ей така — тръгва. Лошо предчувствие имам, Кал. Кажи ми, че Бързака и Сенкотрон наистина са стари приятели. Калам? Кажи ми, че Бързака не беше саркастичен.

Убиецът хвърли бегъл поглед към сапьора, облиза устни и отново се взря в нишките. Бяха ли се раздвижили? Не. Поне не много.

— Не беше саркастичен, Фид.

— Добре.

— По-скоро сардоничен, мисля.

— Лошо. Чуй, не можем ли да го издърпаме веднага? Мисля, че трябва да…

— Млъкни, проклет да си! Трябва да наблюдавам. Трябва да се съсредоточа.

„Фид има лошо предчувствие. Мамка му!“

Паран и Ното Бойл спряха в сянката на градската стена. Капитанът слезе от коня и с камата си изчегърта широка извита линия, започваща отляво, при основата на стената, после нагоре, на дъга — отмести се две крачки встрани — и отново надолу. Линията свърши пак при основата, вдясно. Паран изсече в центъра знак, после отстъпи назад и прибра ножа в канията.

Качи се отново на коня, хвана юздите и рече:

— Следвай ме.

И подкара напред. Конят му замята глава и зарита във въздуха с предните си крака, преди да скочи в и през стената.

След миг се озоваха на осеяна със смет улица. Празни безжизнени сгради, избити прозорци. Място на разруха, място, където цивилизацията беше рухнала, разкрила най-сетне ужасяващо слабите си основи. Тук-там се виждаха оглозгани бели кости. Преял плъх се поклащаше бавно покрай уличната канавка.

След дълга пауза се появи и лечителят, водеше коня си за юздите.

— Моят кон не е толкова глупав като вашия, капитане. Уви.

— Просто не е толкова опитен — отвърна Паран. — Яхвай го. Засега може да сме сами, но няма да трае дълго.

— Богове подземни — изсъска Ното Бойл. — Какво е станало тук?

— Не си ли бил с първата група?

Подкараха бавно по централната улица към центъра на Г’данисбан.

— Набегът на Дужек? Не, разбира се. Страшно съжалявам, че Върховният юмрук не си е още командващ.

„И аз.“

— Великият храм е близо до централния площад… а храмът на Солиел къде е?

— Солиел? Капитан Кайндли, не мога да вляза там — никога вече.

— Как стана така, че те лишиха от жречество, Бойл?

— Ното Бойл, сър. Получи се неразбирателство… от политически характер. Може би нечестивото, порочно, кръвосмесително, похотливо тресавище на жреческия живот устройва добре повечето му привърженици. За жалост аз твърде късно разбрах, че не мога да се приспособя към такова съществувание. Трябва да разберете, същинската служба на култа съвсем не беше между ежедневните приоритети. Направих грешката да се опълча на този неестествен и нечестив обрат.

— Много благородно от твоя страна — отбеляза Паран. — Колко странно, аз пък чух съвсем друга версия. По-точно, загубил си някаква борба за власт в храма в Картуул. Нещо свързано с ползването на съкровищницата.

— Такива събития са предмет на интерпретация, това е естествено. Кажете ми, капитане, след като можете да минавате през стени, дебели повече от един човешки бой, притежавате ли и магическа сетивност също така? Можете ли да усетите мръсния глад във въздуха? Отвратителен е. Той ни иска, иска плътта ни, за да се вкорени в нея и да изсмуче от нас цялата същност на здравето. Това е дъхът на Полиел и вече се домогва до нас.

— Не сме сами, лечител.

— Щях да се изненадам, ако бяхме. Тя ще пощади следовниците си, своите носители. Ще…

— Тихо — прекъсна го Паран и дръпна юздите. — Имах предвид, че не сме сами в момента.

Ното Бойл боязливо зашари с очи наоколо.

— Там — прошепна и посочи някаква уличка.

Млада жена излезе от сенките. Беше гола, ужасяващо слаба, с тъмни очи, големи и блеснали. Устните й бяха напукани, косата — сплъстена, рошава и мръсна. Оцеляло от мора улично същество, несретница, и все пак…

— Не е носителка — промълви Паран. — Виждам в нея… най-чисто здраве.

Ното Бойл кимна.

— Да. Въпреки състоянието й. Капитан Кайндли, това дете е било избрано от… Солиел.

— Доколкото схващам, не си го смятал за възможно, докато си бил жрец.

Лечителят само поклати глава.

Момичето се приближи.

— Малазанци — каза с хриплив глас, сякаш не беше говорила от много време. — Веднъж. Години… година? Веднъж… имаше други малазанци. Един от тях се преструваше на грал, но видях бронята под халата му, видях знака на Подпалвачите на мостове, както се криех под фургона. Малка бях, но не чак толкова. Те ме спасиха, малазанците. Прогониха ловците. Спасиха ме.

Паран се окашля.

— А сега Солиел те избира… за да помогнеш на нас.

— Защото тя винаги е благославяла онези, които отвръщат на добротата — каза Ното Бойл. Гласът му трепереше от вълнение. — Солиел… прости ми — прошепна той.

— Има ловци — каза момичето. — Идват. Знаят, че сте тук. Чужденци, врагове на богинята. Водачът им таи голяма омраза, към всичко. Лицето му е ужасно… Подхранва се с болката, която нанася. Наричат го Дъвкания. Елате с мен…

— Не, благодаря — прекъсна я Паран. — Благодаря за предупреждението, но смятам да ги видя тези ловци. Смятам те да ме отведат до Сивата богиня.

— Дъвкания няма да позволи това. Ще те убие — и коня ти. Първо коня ти, защото мрази конете.

Ното Бойл възкликна:

— Капитане, моля ви… това е предложение от Солиел…

— Предложението, което очаквам от Солиел, ще дойде по-късно — отвърна твърдо Паран. — Много богини ще ми се съберат наведнъж. — Подръпна юздите, после се поколеба и погледна лечителя през рамо. — Върви с нея. Ще се срещнем на входа на Великия храм.

— Капитане, какво всъщност очаквате от мен?

— Аз? Нищо. От Солиел очаквам да те използва, но не като това дете тук. Очаквам много повече от това. — Смуши коня и подхвърли: — И няма да приема „не“ за отговор.

Ното Бойл загледа как лудият се отдалечава по главната улица, после обърна коня към момичето. Извади рибешкия гръбнак от устата си и го затъкна зад ухото си. После се окашля.

— Богиньо… дете. Никак не ми се ще да умра, но трябва да изтъкна, че този човек не говори от мое име. Ако решиш да го смажеш заради непочтителността му, уверявам те, че няма да видя в това нищо несправедливо или незаслужено. Дори…

— Замълчи, смъртни — прекъсна го момичето, този път с глас на много по-възрастна. — У този мъж се крепи равновесието на целия свят и няма аз да съм тази, която да запомнят за вечни времена, че е виновна за промяната на това положение. По какъвто и да било начин. Хайде, приготви се за езда — ще водя аз, но изгубиш ли се по пътя, няма да чакам.

— Мислех, че предложи да ме напътстваш…

— Вече е по-маловажно. — Тя се подсмихна. — Нещата се обърнаха по най-отвратителния начин, може да се каже. Не, сега искам да бъдеш свидетел. Разбираш ли? Свидетел! — И се обърна рязко и тръгна.

Лечителят изруга, заби здраво пети в хълбоците на коня и подкара след нея.

Паран — яздеше в лек галоп по главната улица, — видя пред себе си тълпа, предшествана от самотен мъж — държеше коса, на която се полюшваше оцапана с кръв конска опашка. Пъстрото воинство — може би трийсет или четирийсет души — изглеждаше все едно са го събрали от бедняшка погребална яма. Покрити с язви и белези, с изкривени ръце и крака, с изпити лица, с блеснали от лудост очи. Някои носеха мечове, други — сатъри и ножове, и копия, овчарски геги и дебели пръти. Повечето едва можеха да стоят на краката си.

Не точно така стояха нещата с техния водач, онзи, когото момичето бе нарекло Дъвкания. Лицето му наистина беше ужасно, плът и кости — сгънати при долната челюст и през лицето диагонално — до дясната скула. Капитанът разбра, че го е хапал кон.

„… мрази конете…“

Очите му обаче блеснаха, щом ги прикова в Паран. Някакво подобие на усмивка се появи на разкривената кухина на мястото на устата.

— Дъхът й не е ли достатъчно сладък за теб? Силен си, да й устоиш толкова. Тя ще иска първо да разбере кой си. Преди… — усмивката му се изкриви още повече — преди да те убием.

— Сивата богиня не знае кой съм точно по тази причина — отвърна Паран. — Обърнал съм й гръб. От мен тя нищо не може да вземе.

Дъвкания трепна.

— Звяр има… в очите ти. Разкрий се, малазанецо. Ти не си като другите.

— Кажи й, че съм дошъл да й поднеса дар.

Дъвкания кривна глава.

— Търсиш помирение със Сивата богиня?

— Да речем. Но съм длъжен да те предупредя — времето ни е много малко.

— Много малко? Защо?

— Отведи ме при нея и ще обясня. Но бързо.

— Тя не се бои от тебе.

— Добре.

Мъжът изгледа мълчаливо Паран, след което махна с косата.

— Давай след нас тогава.

Пред много олтари беше коленичила Торахавал Делат през живота си и беше открила нещо, в чиято истинност вече бе убедена. Че всеки култ е само отражение на изповядващия го. Един бог, колкото и добронамерен да е, се изтезава в многото маски, всяка оформена от съкровените страсти, страхове и радости на всеки отделен смъртен, който само играе игра на угодническо одобрение.

Вярващите се гмуркат във вярата си. Верните се давят във верността си.

А съществуваше и друга истина — истина, която привидно противоречеше на първата. Колкото по-добър и великодушен е богът, толкова по-сурови и жестоки са поклонниците му, защото се придържат към своята вяра с непоклатима убеденост, трескава в своята крайност, и не могат да понесат несъгласните. Ще убиват, ще изтезават в името на същия този бог. И няма да видят конфликт в себе си, колкото и оцапани с кръв да са ръцете им.

Ръцете на Торахавал бяха оцапани с кръв — сега образно казано, но някога — съвсем буквално. Тласната да запълни някаква огромна пустош в душата си, тя се беше гмурнала, беше се удавила; търсила беше някоя външна ръка за спасение — нещо, което не можеше да намери в себе си. И независимо дали беше добронамерено и пропито от любов, или пък жестоко и болезнено, всякое божие докосване беше за нея едно и също — едва усетено през сковаващата обсебеност на онова, от което се нуждаеше.

Натъкнала се беше залутана на тази пътека по същия начин, по който се беше натъквала и на толкова много други, но този път като че ли връщане нямаше. Всяка друга възможност, всякакъв избор като че ли беше изчезнал пред очите й. Първите нишки на тази паяжина бяха изпредени преди повече от четиринадесет месеца, в града Карашимеш, който бе избрала за свой дом, на бреговете на вътрешното море Караш — паяжина, която бе оставила да я стегне още по-здраво.

Сладкото изкушение на Сивата богиня, духовно вече вгорчената любовница на Окования — съблазънта на грешното се бе оказала толкова примамлива. И гибелна. „И за двете ни.“ Това, осъзна тя, докато следваше Бридток по Коридора на възхвалата, водещ към напречния наос, не беше нещо повече, отколкото да разтвориш крака пред неизбежно и почти жадувано изнасилване. Съжалението щеше да дойде по-късно. Ако изобщо дойдеше.

А значи — може би най-уместният край.

„За тази глупава жена, която така и не се научи как да живее.“

Мощта на Сивата богиня се вихреше на гъсти снопове през разбития праг, бе толкова силна, че можеше и камък да пробие.

На прага ги чакаха останалите слуги на тази ужасна вяра. Септун Анабин от Омари и Срадал Пурту, избягал от Ю’Гатан преди година след проваления опит да убие онази малазанска кучка Дънспароу. Сега и двамата изглеждаха смалени, някаква същина от душите им сякаш се бе изцедила, стопена в зловонния лъх от вътрешността на храма като сол във вода. Извърнаха страдалчески очи и загледаха идващите към тях Бридток и Торахавал.

— Срибин е мъртъв — прошепна Септун. — Сега тя ще избере друг.

И тя го направи.

Невидима, огромна и ноктеста ръка — с повече пръсти, отколкото може да си въобрази здравият разум — се стегна около гърдите на Торахавал, остриета непоносима болка се впиха дълбоко. От гърлото й се изтръгна задавен вик и тя залитна напред, избута всички и ги подмина, и всички се свиха и се отдръпнаха, погледите им бяха замаяни от облекчение и жалост — облекчението надделяваше над жалостта. Прониза я омраза към тях, докато залиташе в амвона. С очи, пламнали в киселата мъгла на мора, тя вдигна глава и се взря в Полиел.

И видя неутолимия глад.

Болката се усили, изпълни цялото й тяло, а после заглъхна, щом ръката се разтвори и кривите нокти я пуснаха.

Торахавал падна на колене, хлъзна се безпомощно в собствената си пот, закапала по мозаечния под.

„Внимавай какво ще поискаш. Внимавай какво ще подириш.“

И… тропот на конски копита отвън, от Коридора на възхвалата, все по-силен, по-близък.

„Идва конник. Конник? Какво… кой е посмял това… богове подземни, благодаря ти, който и да си. Благодаря ти!“

Още се държеше. Още няколко дъха, още…

Дъвкания разбута свилите се в паника жреци. Паран изгледа трите съсухрени разтреперани фигури и се навъси, щом коленичиха и сведоха глава.

— Какво ги боли?

Смехът на Дъвкания проехтя в прашния въздух.

— Добре казано, странниче. Хладно желязо имаш в гръбнака си, ще ти го призная.

„Идиот. Не се опитвах да се шегувам.“

— Слизай от тоя проклет кон — каза Дъвкания, беше застанал на входа. Облиза осакатените си устни и вдигна косата.

— А, не — отвърна Паран. — Знам те как се грижиш за конете.

— Не можеш да влезеш на кон в храма!

— Разкарай ми се от пътя — каза Паран. — Тоя кон не хапе — предпочита да рита и да тъпче. Обича звука на трошащи се кости всъщност.

Конят пристъпи към прага и Дъвкания се сви и отстъпи. После оголи кривите си зъби и изсъска:

— Нима не усещаш гнева й? Яростта й! О, глупецо!

— А тя усеща ли моите?

Паран се присви на седлото и конят мина през прага. Някаква жена се гърчеше на пода вляво от него, тъмната й кожа бе плувнала в пот, дългите й ръце и крака трепереха в зловонния въздух.

А зад жената се издигаше подиум над три широки стъпала и на подиума лежаха останки от каменен олтар. Насред подиума, на мястото на някогашния олтар, се издигаше трон от човешки кости. И на този трон седеше фигура, излъчваща такава мощ, че контурите й едва се долавяха. Дълги гноясали крайници, гола съсухрена андрогинна гръд; изпънатите напред крака сякаш бяха с невероятно много стави, а стъпалата бяха трипръсти и ноктести като на хищна птица и в същото време широки като на енкар’ал. Очите на Полиел смътно искряха, замъглени и влажни, плувнали сякаш в две черни купи. Устата й, широка и с напукани гноясали устни, се изкриви в усмивка.

— Соултейкън — заговори тя пискливо, — не ме плашиш. Помислих си за миг… но не, ти не си нищо за мен.

— Богиньо — каза Паран, след като спря коня пред нея. — Аз не съм ти подвластен. Изборът е мой, не твой, тъй че виждаш само онова, което аз искам да видиш.

— Кой си ти? Какво си?

— При нормални обстоятелства съм само арбитър, Полиел. Дошъл съм да ти предложа дар.

— Значи разбираш истината под булото — каза Сивата богиня. — Кръвта е техният път. Затова решихме да я отровим.

Паран се намръщи, после сви рамене и бръкна в гънките на ризата си.

— Ето го моя дар. — Поколеба се за миг. — Съжалявам, Полиел, че тези обстоятелства… не са нормални.

— Не разбирам…

— Дръж!

От ръката му излетя малък лъскав предмет.

Тя вдигна ръце да се предпази.

Чу се странен съсък. Остро парче метал прониза едната й длан. Отатарал.

Богинята се сгърчи, от гърлото й изригна ужасен, животински вик. Хаотична сила избликна, завихри се на вълни от сив пламък, връхлитащи като побеснели зверове. Мозаечните плочи започнаха да се пукат в пътя им.

Стиснал здраво юздите на подплашения кон, Паран се взря в забушувалия пред него неустоим пожар от болка. И за миг се зачуди дали не е допуснал грешка.

Погледна смъртната жена, свита на кълбо на пода. После — накъсаната й сянка, прошарена от… нищо. „Е, това поне го знаех. Времето почти изтече.“

Друг трон. Толкова смътен, че сякаш не бе нищо повече от едва различими накъсани сенки, надраскани по плочи мръсен лед. И странно променен от последния път, когато го беше видял, реши Бързия Бен.

Променен също като призрачния бог, отпуснат на трона. О, гуглата си беше същата, все тъй криеше лицето, а възлестата черна ръка все така си стоеше кацнала на кривата чвореста тояга. Сенкотрон приличаше на еднокрак лешояд и излъчваше сладникав, пресягащ се да докосне сетивата на чародея душен, вбесяващ аромат на… самодоволство. Виж, в това нямаше нищо необичайно. И все пак имаше… нещо…

— Делат — промълви богът, сякаш вкусваше всеки звук на името със сладко задоволство.

— Ние не сме врагове — каза Бързия Бен. — Вече не сме врагове, Сенкотрон. Не може да си сляп за това.

— Но ти искаш да съм сляп, Делат! Да, да, да, искаш го. Сляп за миналото — за всяка измяна, за всяка лъжа, за всяко злостно оскърбление, което си ми нанасял, мръсно като храчка в нозете ми!

— Обстоятелствата се променят.

— Това го знам!

Магьосникът усещаше лепкавата пот, стичаща се под дрехите му. Нещо тук беше… какво?

„Много сбъркано.“

— Знаеш ли защо съм тук? — попита Бързия Бен.

— Тя не е заслужила милост, магьоснико. Дори от теб.

— Аз съм й брат.

— Има ритуали, които прекъсват такива връзки, и сестра ти ги е извършила всичките!

— Всичките? Не, опитала е всички. Има нишки, които такива ритуали не могат да разкъсат. Убедих се в това. Иначе нямаше да съм тук.

Сенкотрон изсумтя.

— Нишки. Като тези ли, които ти самият с такова огромно удоволствие заплиташ, Адефон Делат? Разбира се. Това е най-големият ти талант, заплитането на невъзможни кълбета. — Закачулената глава сякаш се залюля наляво-надясно и Сенкотрон зареди монотонно: — Мрежи и клопки, капани, въдици, куки и стръв, мрежи и клопки… — Млъкна и се наведе напред. — Кажи ми, защо сестра ти трябва да бъде пощадена? И как — наистина как — си представяш, че ще имам власт да я спася? Не е моя, нали? Не е тук, в Замъка на Сянка, нали? — Кривна глава. — Проклятие. Та тя в този миг вдишва сетните си няколко дъха… като смъртната любовница на Сивата богиня… кажи, моля те, какво очакваш аз да направя?

Бързия Бен зяпна. Сивата богиня? Полиел? „О, Торахавал…“

— Чакай. Ботъл го потвърди! Ти си замесен. Точно сега, където и да си, това има нещо общо с теб!

Сенкотрон се разтресе в пристъп на кикот — толкова силен, че призрачните му крака за миг сякаш неудържимо се сгърчиха.

— Длъжник си ми, Адефон Делат! Признай това и ще те пратя при нея! Тутакси! Приеми дълга!

„Проклятие. Първо Калам, сега и аз. Голяма гад си, Сенкотрон…“

— Добре! Дължа ти! Признавам си дълга!

Богът на Сянка махна лениво с ръка.

И Бързия Бен изчезна.

Останал отново сам, Сенкотрон се отпусна в трона си и прошепна:

— Толкова угрижен. И така… безгрижен, несъзиращ… несъзнаващ тази огромна, отекваща, почти празна зала. Бедният. Горкичкият. Ах, но какво виждам в ръката си? — И се взря в косата с късата дръжка, която бе стиснал. Присви очи и се огледа в сумрака. — О, я ги виж тия! Нишки! По-гъсти от паяжини! Плъзнали навсякъде… тъй показателни за нехайно… домакинство. Не, няма да ги бъде, изобщо. — Замаха с острието на косата през магическите пипала, а те се загърчиха и се стопиха в нищото. — Да, така — усмихна се той. — Вече е по-чисто.

Събуди се полузадушен от стисналите го за гърлото метални ръкавици и се замята. Вдигнаха го на колене. Лицето на Калам се беше забило в неговото — и в това лице Ботъл видя неприкрит ужас.

— Нишките! — изръмжа убиецът.

Ботъл избута ръцете му, огледа пясъчния кръг и изсумтя:

— Срязани са според мен.

— Иди го намери, Ботъл! — изсъска Фидлър. — Намери го — и го върни тук!

Младият войник ги зяпна.

— Какво?! И как да го направя? Първо, той изобщо не трябваше да ходи там! — Обърна се бавно и зяпна замръзналото лице на магьосника. — Отишъл е! Право в леговището на Сенкотрон — какво си въобразява той?

— Ботъл!

— О — добави войникът, понеже нещо друго привлече погледа му. — Я вижте… тя пък какви ги крои, интересно?

Калам избута Ботъл настрана, клекна и се втренчи ядосано в куклите. После рязко се изправи.

— Апсалар? Къде е тя?

— О, не пак — простена Фидлър.

Убиецът вече стискаше двата си дълги ножа.

— Гуглата да я вземе дано… къде е тази кучка?

Ботъл само сви рамене с насмешка, щом двамата се отправиха в противоположни посоки. „Идиоти. Но това им се пада, нали? Като нищо на никого не казват! За нищо!“ Отново погледна куклите. „Проклятие… това вече ще е интересно…“

— Глупакът е отишъл и се е самоубил — каза капитан Суиткрийк. — И взе със себе си най-добрия ни лечител — направо през проклетата порта на Гуглата!

Хърлочъл стоеше, скръстил ръце.

— Не мисля…

— Чуйте ме — отсече Суиткрийк, а ефрейторът Футгар до нея кимна важно, преди капитанът да продължи: — Сега аз съм командващият и няма нито едно скапано нещо в целия скапан свят, което може да промени това…

Така и не довърши изречението си, щом от северната страна на лагера прокънтя писък, а след това въздухът се разцепи от оглушителен вой — толкова отблизо и толкова силен, че Хърлочъл имаше чувството, че черепът му ще се пръсне. Залегна моментално, превъртя се и видя как един войник изхвърча във въздуха над покривите на палатките, а мечът изфуча от ръката му; заплющяха скъсани въжета, земята се разтресе и…

Появи се чудовищна черна замъглена фигура, летеше като мълния над земята — право към тях.

Въздушната вълна шибна тримата като таран миг преди звярът да ги достигне. Останал без дъх, Хърлочъл излетя във въздуха, падна тежко на едно рамо, превъртя се и зърна за миг отхвърлената на една страна капитан Суиткрийк, отпусната като парцалена кукла, а Футгар сякаш се стопи на прах, щом катраненочерното чудовище го прегази…

„Очите на Хрътката…“

Още зверове профучаха в бесен бяг през лагера — конете цвилеха, войниците крещяха от ужас, фургоните се разлетяха пред вълните от сила… и Хърлочъл видя едно от съществата… „Не. Невъзможно…“

Светът тревожно помръкна. Той лежеше свит на кълбо, изтръпнал, неспособен да си поеме дъх. Спазъмът, стегнал гърдите му, изведнъж се отпусна и прашният въздух отново изпълни дробовете му с чиста наслада.

Капитанът клечеше наблизо, кашляше и храчеше кръв. Откъм Футгар — само жален стон.

Хърлочъл с усилие се изправи, обърна се — видя, че Хрътките вече достигат крепостната стена на Г’данисбан… и зяпна, опулил очи, щом един огромен сектор на тази непоклатима преграда избухна — камъни и тухли се разхвърчаха към небето над гъстите облаци прах… после взривната вълна се понесе към тях…

Кон профуча в галоп покрай него, забелил очи от ужас…

— Не е за нас! — изохка Суиткрийк. — Слава на боговете… само минаваха оттук, само… — Закашля се отново.

Краката на Хърлочъл изведнъж омекнаха и той рухна на колене. Заклати глава — сградите в града се разтърсваха и избухваха — и зашепна:

— Не виждам смисъл… защо…

— Какво?

Той погледна мълчаливо Суиткрийк. „Не разбираш… аз погледнах в онези черни очи, жено!“

— Видях… видях…

— Какво видя?

„Видях неподправен ужас…“

Земята затътна отново. Нови писъци… той се обърна и видя пет нови привидения: раздираха широки безмилостни пътеки през лагера — големи, по-големи от… „О, богове подземни…“

— Той каза да чакаме и да… — Ното Бойл не довърши, а изрева, защото конят му се дръпна толкова силно, че по-късно той щеше да се кълне, че е чул пращене на кости. А след това го хвърли.

Ното Бойл падна тежко, чу и усети как изпращяха ребра, но болката се стопи пред по-непосредствената беда — рибешкият гръбнак заседна в гърлото му.

Той се задави, причерня му, опули очи…

Момичето се беше навело над него. Гледаше го сякаш цяла вечност, намръщено.

„Глупаво, глупаво, глупаво…“

А после бръкна в зяпналата му уста и извади костта.

Ното Бойл стисна очи и проплака при първата благодатна глътка въздух — и усети, че вдишването пронизва гърдите му с непоносима болка. Отвори плувналите си в сълзи очи.

Тя все така стоеше над него, но вниманието й сякаш бе насочено другаде. Не дори към входа на храма — към главната улица.

А там някой биеше адски тъпани, от грохота каменните плочи се тресяха и подскачаха под него, и болката ставаше още по-силна…

„А денят започна толкова добре…“

— Не соултейкън — каза Паран на богинята, която се гърчеше на трона си с пронизана от отатарал длан, прикована тук, в това селение, към тази ужасна агония. — Изобщо не съм соултейкън, макар че може и така да изглежда отначало. Уви, Полиел, много по-сложно е. Думите на съгледвача ми преди малко, за очите ми — е, това бе достатъчно, а по този вой, който чуваме сега, излиза, че разчетът ни на времето е почти точен.

Капитанът я погледна пак. В безсъзнание, може би дори мъртва. Не мислеше, че Хрътките ще се занимават с нея. Подръпна юздите и изправи гръб в седлото.

— За жалост не мога да остана. Но позволи ми да се сбогувам с това: ти направи ужасна грешка. За щастие, няма да имаш много време да съжаляваш за нея.

Градът се тресеше, взривовете идваха все по-близо.

— Забъркаш ли се със смъртни, ще плащаш, Полиел — каза Паран през рамо, докато обръщаше коня.

Дъвкания — имал си беше някога друго име и друг живот — се бе присвил до входа към амвона. Тримата жреци бяха избягали по коридора. Сега беше сам. „Толкова сам. Отново.“ Беден войник на въстанието, млад и толкова горд тогава — и разбит в един-единствен миг.

Гралският кон, с тежкия дъх на мокри треви и зъби като длета, забили се през плът и кости, му отне всичко. Превърнал се беше в огледало на грозотата, защото всякое лице, извърнало се към неговото, се изкривяваше от отвращение или още по-лошо — зяпваше в нездрава възхита. И нови страхове бяха пуснали дълбоки, жадни корени в душата му, всяващи тръпки страхове, които все го тласкаха напред, към стремежа да вижда болка и страдание у други, да превърне своето нещастие в легион, воини на нова кауза, всеки от тях — също толкова разбит като него.

Полиел бе дошла като дар… а ето, че кучият син я беше убил, убиваше я в същия този миг — и му отнемаше всичко. Отново.

Конски копита изчаткаха по мраморния под и той се присви още повече, щом ездачът мина през входа и, подкара в галоп по широкия коридор.

Дъвкания зяпна след тях с омраза.

„Изгубено. Всичко е изгубено.“

Надникна в амвона…

Бързия Бен се приземи като котка; след това, под водопад от зловонна отрова и болка, леещ се от прикованата богиня на по-малко от три крачки вдясно от него, се просна по корем, с ръце над главата. „О, много смешно, Сенкотрон.“ Завъртя глава и видя Торахавал — лежеше неподвижно на ръка разстояние вляво.

„Горкото момиче… не биваше да я мъча толкова. Но пък… покажете ми едно милостиво дете и искрено ще се посветя на вяра в чудеса и всичко, което имам, ще вложа в нея. Това, което я уби, е нейната свръхчувствителност. Но пък… какво е животът без няколко хиляди съжаления?“

В това помещение имаше отатарал. Трябваше да я вземе и да я извлече навън. Нямаше да е толкова трудно след това, само да се измъкнеше от тази лудница. Оказа се — за негово изумление, — че Сенкотрон все пак играе честно.

И точно в този миг чу воя на Хрътките, отекна откъм коридора.

Паран изхвърча от входа и мигновено свърна наляво: едва отбягна Шан — огромният черен звяр нахълта във Великия храм. Последва го Руд, след нея беше Баран — в грамадната му зейнала паст се гърчеше влечуго-пантера, мъчеше се да го забави, като дращеше с нокти по каменните плочи, ала без полза. Веднага след тях — Блайнд и Джиър.

Щом и Джиър нахлу в храма, Хрътките нададоха вой — звук, изпълнен с яростно ликуване, като от дълго чакано възмездие.

Паран зяпна за миг след тях, после видя лежащия Ното Бойл и безименното момиче над него.

— В името на Гуглата, няма време за това! Вдигай го на крака! Солиел, сега отиваме в твоя храм. Бойл, къде в името на Бездната е конят ти?

Момичето бавно се изправи, хвърли поглед към улицата и каза:

— Смъртта на сестра ми наближава.

Капитанът проследи погледа й. И видя първия Дерагот.

„О, аз започнах всичко това, нали?“

Зад тях храмът се разтърси в ужасен, кършещ стените грохот.

— Да се махаме оттук!

Бързия Бен сграбчи сестра си за качулката на халата и я задърпа към дъното на помещението, макар да разбираше, че е безсмислено. Хрътките бяха дошли за него, а се намираше в стая, нагнетена с отатарал.

Сенкотрон никога не играеше честно и магьосникът трябваше да признае, че този път е надигран. „И този път май ще е последният ми…“

Чу нокти, стържещи по коридора още по-близо, и вдигна очи…

Дъвкания зяпна връхлитащия звяр. Демон. Същество на красота, на невинна чистота. А за него нищо друго вече нямаше, нищо не бе останало. „Да, нека красотата ме убие.“

Изпречи се на пътя на съществото…

И то го блъсна встрани толкова силно, че главата му изпращя в стената. Той се олюля и падна на гръб… тъмнина, трупащи се, вихрещи се сенки…

И щом демонът надвисна над него, той видя друга фигура — гъвкава, облечена от глава до пети в черно, видя посичащите остриета на ножове, врязващи се дълбоко в дясното рамо на звяра.

Демонът зави от болка и гняв, залитна и се извъртя към нападателката.

Но нея вече я нямаше там, озовала се беше някак от другата му страна, всичките й движения бяха странно замъглени… Ножовете блеснаха отново. Демонът уплашено се дръпна, опря гръб в стената, очите му пламтяха като жарава.

От коридора идеха още демони, но забавяха бесния си бяг, дращеха с нокти по пода.

А жената изведнъж се озова между тях. Блясъкът на остриетата, вече червени, сякаш затанцува из въздуха, жената се въртеше в плавен кръг, ръцете й се виеха като змии, със сила и изящество; той я видя как замахна с крак и изрита един от зверовете в главата — голяма като на кон, само че по-широка — и главата се завъртя от удара, последваха я раменете, торсът, завъртяха се в странна елегантност и демонът излетя във въздуха, преобърна се с главата надолу и се блъсна в страничната стена.

Пръснаха се тухли, стената се огъна, рухна в някаква стая отзад, а тялото на демона я последва сред облак прах.

Объркано, дивашко гъмжило в коридора… и изведнъж жената се озова до Дъвкания. От ножовете и капеше кръв.

Беше чернокоса.

Стържене на нокти по мраморните плочи… той погледна натам и видя два малки скелета. Устите им бяха отворени и съсък излизаше от празните гърла. Опашките — голи прешлени — се мятаха насам-натам. Едното същество се хвърли напред, скок във въздуха, сниши глава и…

Струпалите се демони се дръпнаха ужасено.

Нов змийски съсък, този път по-силен — от съществото, стиснато в челюстите на един от демоните. Дъвкания видя смъртен страх в ужасните му очи, страх, стигащ до паника…

Жената заговори кротко, явно на него:

— Тръгни след магьосника и сестра му — намериха път за бягство зад подиума. Мисля, че имат достатъчно време да избягат. Ти също, ако тръгнеш веднага.

— Не искам — отвърна той, не можеше да спре сълзите си. — Искам само да умра.

Погледът й отново се върна на демоните.

А той се взря в нея. Прелестни очи, черни като абанос. И нямаше огледало на това лице, нямаше отвращение. Нищо освен погледа и след него… може би… жалост.

— Иди в храма на Солиел — каза тя.

— Тя завинаги е обърнала гръб…

— Не, днес не е. Не и както я е спипал за врата Гъноуз Паран. Върви. Изцери се!

Беше невъзможно, но как можеше да й откаже?

— Побързай. Не знам как се оправят Кърдъл и Телораст със заплахата, а и не е ясно колко ще продължи…

И още докато изричаше тези думи, в коридора изригна грозен рев. Демоните заскимтяха в паника.

— Иде — каза тя и вдигна ножовете.

Дъвкания скочи и побягна.

Неверие. Бързия Бен не можеше да разбере какво беше задържало Хрътките — доловил беше звуци от битка, свирепо ръмжене, скимтене от болка, а при един поглед през рамо, няколко мига преди да понесе Торахавал към задния коридор, си помисли, че вижда… нещо. Загърнато в призрачни сенки, овладяло входа.

Какъвто и да беше този случаен сблъсък, беше му спасил живота. И на сестра му. Подарък, който Бързия Бен нямаше да пропилее току-така.

Метна Торахавал на рамо и затича колкото може по-бързо по тесния коридор.

След малко чу, че някой го гони. Изруга и се извъртя рязко. Главата на Торахавал се блъсна в стената и тя простена.

Мъж с обгорено лице — не, ухапано от кон, осъзна мигом магьосникът — тичаше да го догони.

— Ще ви помогна! — извика той. — Бързо! Самата Орис влиза в този храм!

Той ли се беше опълчил на Хрътките? Все едно.

— Хвани я за краката тогава, приятел. Само да се измъкнем от тоя осветен терен, можем и при Гуглата да вървим…

Щом Хрътките се струпаха да връхлетят върху Апсалар, тя бързо прибра ножовете и викна:

— Кърдъл, Телораст, стига сте съскали. Време е да се махаме!

— Никак не си забавна, Не-Апсалар! — извика Кърдъл.

— Не е, нали? — Телораст заклати глава в напразна закана, която явно действаше все по-слабо.

— Къде е тя? — попита сърдито Кърдъл.

— Изчезна!

— Без нас!

— След нея!

Полиел, Сивата богиня на мора, на болестта и страданието, беше заклещена в собствения си мъчителен кошмар. Останала беше без капка сила, всичко бе изцедено. С острото парче гибелен отатарал, пронизало ръката й, седеше на трона и се разтърсваше от гърчове.

Предателства, толкова предателства — Силата на Сакатия бог беше избягала, изоставила я беше — и онзи незнаен смъртен, онзи убиец с хладен поглед, който не беше разбрал нищо. В чие име? Заради чие освобождение се водеше тази война? Проклет глупак.

Що за проклятие бе това? Да види накрая разбулени всички пороци, да види извратената злоба на смъртните, извлечена на повърхността, оголена на дневна светлина? Кой сред тези следовници не жадуваше, волно или неволно, за чистотата на самоунищожението? Обсебени от лудостта, поемаха смъртта в себе си, но това бе само бледо отражение на смъртта, която нанасяха на земята, на водата, на самия въздух. Самоунищожение, превръщащо в жертва целия свят.

Апокалипсисът рядко биваше внезапен; не, сред тези смъртни той се прокрадваше бавно и все пак бе неизбежен, неумолим в пълното заличаване на живот, на здраве, на красота.

Болни умове и омърсени души я бяха привлекли в този свят; заради земята, заради възможността тя да се изцери без своите най-жестоки причинители на болка и развала; тя жадуваше да ги заличи с дъха на мора — по-заслужена съдба за тях беше невъобразима — и заради всичко това, сега щеше да умре.

Кипеше от гняв. Измяна!

Пет Хрътки на Сянка нахлуха в залата.

Нейната смърт. „Сенкотрон, глупако!“

Една от Хрътките пусна на пода нещо от устата си, нещо, което изпълзя — храчеше жлъч и се гърчеше — до първото стъпало на подиума.

Макар и в предсмъртна агония, Полиел все още мислеше ясно. Погледна надолу, зачудена какво е — а Хрътките вече бягаха от стаята, заобиколиха подиума и се измъкнаха през жреческия вход — каква е тази свита от страх, покрита с люспи пантера, с единия крайник отекъл от зараза, с потрошени черни крака — не можеше да избяга. Хрътките я бяха оставили тук — защо?

„За да сподели съдбата ми.“

Сетна мисъл, не много утешителна, щом влязоха Дерагот, настръхнали от гняв и глад, по-древни от който и да било бог, лишени от една плячка, но с утехата, че ще убият каквото е останало.

Т’ролбаралът пищеше от ужас и ярост.

Богинята, жадувала да изцери Бърн, не пищеше. Знаеше какво е същинското предназначение на мора, безпристрастния съдия, болестта. Само хората, напомни си тя — последната й мисъл — само хората поставят в центъра на спасението единствено себе си.

И тогава Дерагот, първите поробители на човеците, се нахвърлиха върху нея.

— Тя вече е преносител — каза Дъвкания. — Лишена е от закрилата и чумата вече бушува в нея, каквото и да стане с Полиел. Започнат ли, тези неща потичат по своето русло. Моля ви — добави, докато непознатият се мъчеше да събуди Торахавал, — елате с мен.

Мъжът го погледна.

— Къде?

— В храма на Солиел.

— Онази равнодушна кучка…

— Моля ви — настоя Дъвкания. — Ще видите. Не мога да не вярвам на думите й.

— Чии думи?

— Близо е. Тя трябва да бъде изцерена. — Наведе се и вдигна краката на жената. — Като преди. Не е далече.

Мъжът кимна.

От храма зад тях се извиси самотен писък, толкова ужасен, че пропука дебелите стени и от цепнатините изригна прах. Основите се заогъваха със стон.

— По-бързо!

Повлякъл с една ръка залитащия задъхан Ното Бойл, Паран изрита портите на храма на Солиел — скромен, но съвсем задоволителен изблик на сила, достатъчен, за да извести Милата богиня, че не му е до шеги.

По стените на коридора се редяха фрески: коленичили човешки фигури, навели глави в преклонение, молитва или отчаяние — най-вероятно последното, с тази проклета богиня, реши той. От сводестия таван висяха погребални савани, несъмнено за да подготвят поклонниците за най-лошото.

Влязоха в централната зала точно когато подът се разтърси — Великият храм рухваше. Паран дръпна Ното Бойл към себе си, после го блъсна с все сила напред и той залитна към олтара. „С малко късмет, ще погребе проклетите Дерагот.“

Извади карта и я хвърли на пода пред олтара.

— Солиел, призована си.

Момичето, което стоеше вдясно от олтара, изведнъж се присви, после вдигна очи и примига глуповато. Усмивката му се разшири.

А Паран се закле, че ще се помъчи да запомни всяка подробност от богинята в принудената й поява, толкова прелестен беше обузданият й гняв. Стоеше зад олтара, безполова като мъртвата си вече сестра, дългите й изящни пръсти се свиха в юмруци и тя каза отпаднало:

— Ти направи ужасна грешка.

— Не съм свършил още — отвърна той. — Освободи силата си, Солиел. Започни изцеряването. Можеш да започнеш с Ното Бойл, вложи в него от своята мощ, достатъчно, за да изцери поразените във войсковия лагер край града. Щом свършиш с него, ще дойдат и други, отхвърлените от Полиел. Изцери ги и тях и ги разпрати… — Гласът му се втвърди. — Тази страна страда достатъчно, Солиел.

Тя го изгледа, после сви рамене.

— Добре. Колкото до страданието, оставям го на теб, и не по свой избор.

Паран се намръщи. И се обърна, стреснат от изумения вик зад гърба си.

Примига и се ухили.

— Бързак!

Магьосникът и Дъвкания мъкнеха жена — същата, която бе видял във Великия храм — и Паран изведнъж разбра. А после, миг след това, осъзна, че… не е разбрал нищо.

Бързия Бен погледна към олтара и присви очи.

— Това ли е тя? Дъх на Гуглата, изобщо не мислех, че… все едно. Гъноуз Паран, всичко това ти ли го свърши? Знаеше ли, че Хрътките ме гонят?

— Не съвсем, макар да разбирам, че в твоите очи може да изглежда и така. Спазарил си се със Сенкотрон, нали? За нея. — Посочи жената в несвяст на пода.

Магьосникът се намръщи.

— Това е сестра ми.

— Той пусна Дерагот! — викна обвинително Солиел. — Те я разкъсаха!

Сестрата на Бързия Бен простена и се размърда.

— Проклятие — измърмори магьосникът. — По-добре да се махам, преди да се е свестила.

Паран въздъхна и скръсти ръце.

— Стига, Бързак…

— Ти повече от всеки друг би трябвало да знаеш какво е сестрински гняв! — сопна се магът и се отдръпна към входа. Погледна Дъвкания, замръзнал на място и зяпнал Солиел. — Давай. Прав беше. Иди при нея.

Дъвкания изскимтя жално и залитна напред.

Бързия Бен разтвори лабиринт. Поколеба се за миг, после се обърна към капитана.

— Гъноуз, кажи ми нещо.

— Какво?

— Тавори. Можем ли да й се доверим?

Въпросът го удари като шамар — жилещ и внезапен. Той примига и отвърна:

— Тавори ще направи каквото трябва, магьосник.

— За себе си или за войниците си?

— За нея, приятел, няма разлика.

Погледите им се задържаха вкопчени още за миг, после магьосникът въздъхна.

— Дължа ти една халба ейл, като свърши това.

— Ще ти го напомня, Бързак.

Зъбите на мага блеснаха във вечната му зла усмивка и той изчезна в портала.

Щом той се затвори с тих съсък зад него, сестра му се надигна на ръце и колене. Косата й бе провиснала и скриваше лицето, но Паран ясно я чу как каза:

— Имаше вълк.

— Хрътка на Сянка — каза капитанът.

— Вълк — повтори тя. — Най-миличкият, най-сладкият вълк на този свят.

Бързия Бен отвори очи и се огледа.

Ботъл седеше срещу него, само той бе останал на голия пясък. Някъде недалече отекваха сърдити, все по-гневни викове на започваща свада.

— Страхотно го изигра. Сенкотрон те хвърли право на пътя им, толкова, че ако Хрътките те бяха спипали, сега щях да погребвам жалкия ти труп. Върна се през неговия лабиринт. Много хитро — някаква нишка трябва да е оцеляла, магьосник, и самият Сенкотрон не я е видял.

— Какво става?

Войникът сви рамене.

— Някакъв стар спор според мен. Калам и Фидлър намериха Апсалар — с кръв по ножовете й. Мислят, че си умрял, нали, макар че защо…

Бързия Бен вече беше скочил. И тичаше.

Сцената, на която се натъкна само след няколко мига, бе на ръба на пълното бедствие. Калам настъпваше към Апсалар, извадил двата дълги ножа, с ножа отатарал напред. Фидлър стоеше по-настрана, едновременно ядосан и безпомощен.

А Апсалар… просто гледаше убиеца. Без никакви ножове в ръцете и с нещо като примирение, изписано на лицето.

— Калам!

Мъжът рязко се обърна, с него и Фидлър.

— Бързак! — извика сапьорът. — Намерихме я! С кръв по ножовете — а ти…

— Стига вече! Остави я на мира, Калам.

Убиецът сви рамене и прибра оръжията, после каза:

— Не ще да говори. Както винаги де. И бих се заклел, Бързак, тя го искаше това…

— Какво е искала? Извади ли си ножовете? В бойна поза ли е, Калам? Не е ли Танцьор на Сянката? Проклет идиот такъв! — Изгледа ядосано Апсалар и добави по-тихо: — Това, което иска… не ние ще й го дадем…

Зад гърба му по камъните изтропаха ботуши, той се обърна и видя Ботъл, а до него капитан Фарадан Сорт.

— Тук сте били значи — рече капитанът. — Скоро тръгваме. С малко късмет, тази нощ ще настигнем Четиринадесета. Синн поне смята така.

— Добра новина. Идваме, капитане.

Но Бързия Бен все пак се задържа, докато Апсалар го подмине, посегна и я хвана за ръкава.

Тя го погледна през рамо.

— Знаех, че си ти, Апсалар. Благодаря ти.

— Представа нямам за какво говориш, магьосник.

Той я пусна.

„Не. Това, което иска, не ние ще й го дадем. Тя иска да умре.“

Целият в прах, пребледнял и капнал от умора, Котильон влезе в тронната зала. И спря.

Хрътките се бяха струпали около трона на Сянката, две лежаха на пода, дишаха задъхано, увесили езици. Шан крачеше в кръг и трепереше, хълбоците му бяха насечени и от тях капеше кръв. По другите също имаше рани.

На престола седеше Сенкотрон, едва различим, загърнат сякаш в буреносен облак.

— Виж ги — изръмжа той тихо и заплашително. — Погледни ги добре, Котильон.

— Дерагот?

— Не са те.

— И аз всъщност мисля така. Това май са рани от нож.

— Държах го. И го изтървах.

— Кого?

— Онзи ужасен магьосник с хилядата лица, кого! — Призрачна ръка се вдигна, свиха се дълги пръсти. — Държах го, ей в тая ръка, като топящо се парче лед. — Богът изръмжа и се наведе от трона си. — Ти си виновен за всичко!

Котильон примига.

— Чакай малко, не съм нападнал Хрътките!

— Така си мислиш!

— Какво означава това? — попита намръщен Котильон.

Другата ръка също се вдигна, сви се във въздуха, разтреперана от гняв. Ново, отчаяно ръмжене… и богът изчезна. Котильон погледна объркано Баран, посегна…

Звярът се озъби, той дръпна ръката си и извика:

— Не съм!

Хрътките го гледаха; не изглеждаха убедени.

Здрач вече слягаше прахоляка във въздуха. Капитан Гъноуз Паран — повел коня си за юздите, — лечителят Ното Бойл и момичето — казваше се Навал Д’ната — се изкачиха по склона и минаха през първите постове.

Целият лагер изглеждаше като пометен от внезапна буря. Войници се мъчеха да вдигнат палатките, стягаха въжета, мъкнеха носилки с болни и ранени. Коне обикаляха наоколо, твърде уплашени, за да се оставят на някого да хване поводите им.

— Хрътките — каза Паран. — Минали са оттук. Както и Дерагот, подозирам. Ужасно неприятно. Дано пораженията да не са много.

Ното Бойл го изгледа накриво и изръмжа:

— Капитан Кайндли, а? Ти ни подведе. Гъноуз Паран. Името ти го има в Списъците на падналите в личните дневници на Дужек.

— Име с твърде много висящи въпроси по него, лечител.

— Разбирате ли, капитане, че двете останали в Седемте града малазански армии се командват от брат и сестра? Поне засега. Само Дужек да се вдигне на крака и…

— Момент — прекъсна го Паран.

Хърлочъл и Суиткрийк стояха пред командната шатра. И двамата вече ги бяха видели.

Нещо на лицето на съгледвача…

Спряха при тях.

— Хърлочъл? — попита Паран.

Мъжът сведе глава.

Суиткрийк се окашля.

— Върховен Юмрук Дужек Едноръкия умря преди две камбани, капитан Паран.

„Колкото до страданието, оставям го на теб, и не по свой избор.“

Беше знаела. Солиел вече беше знаела.

Суиткрийк още говореше:

— … треската спря преди малко. Те са в съзнание, каза им се кой си — Гъноуз Паран, слушаш ли ме? Чели са дневниците на Дужек — всеки офицер тук ги е чел. Беше заповядано. Разбирате ли? Гласуването беше единодушно. Провъзгласихме ви за Върховен юмрук. Тази армия вече е ваша.

Беше знаела.

Всичко, което бе направил тук… много късно.

„Дужек Едноръкия е мъртъв.“

16.

Облагодетелстваните безделници

надуто крачат, скрити зад платените войски,

безкракият старик, войникът нявгашен

стои изгърбено до каменния зид,

разбита, повалена статуя —

с изписано на празната му длан

предупреждение,

че и войските злато не ядат —

но градските изнежени хлапета

не могат толкова далече да съзрат

и за децата им е вече отреден

на бъдещето пътят с изтръгнатите

камъни, за нови груби зидове,

които новите несретници да прислонят,

но този свят все още е богат,

издува с кръв съкровища пропити

под техните копринени нозе и ето,

те крачат с вдигнати глави,

лицата на цивилизация, и как копнеем

ние, глупците паднали, сред тях да сме,

на пира гости край коритото бездънно.

Какво ще дойде от това? Стоя изгърбен

и камъкът хладнее на гърба ми,

монетата в дланта ми също

лице си има — някой древен

безделник богаташ,

скрит нявга зад платени армии, докато —

докато тези армии веднъж не се събудили

с кореми празни — колко гордост,

какво високомерие! Виж пътя!

От тази тесногръда градска

суета бих бягал, бягал…

ако не бях воювал

да браня лакоми лапачи

на утрето, крака да имах само —

а гледам ги сега, надуто отминават

под сенниците си и гладните тълпи

мълчат навъсени, и ето,

към мен поглеждат в алчния си глад.

Бих бягал, да, крака да имах само.

„В последните дни на Първата империя“

Согрунтес

Самотна ивица черен пясък, дълга четиристотин разтега, и монотонната базалтова грамада на брега. Сега ивицата беше затрупана под рампи, снаряжение, коне и войници, а широките товарни салове се поклащаха из плитчините на тежките си въжета до закотвените търговски съдове, изпълнили залива. Вече от три дни Четиринадесета армия се товареше, за да избяга от тази поразена от мор земя.

Погледът на Юмрук Кенеб се задържа още за миг над привидния хаос долу. После той придърпа по-плътно наметалото си против свирепия вятър на северното море, обърна се и заслиза към оглозганите останки на лагера.

Имаше проблеми — навярно повече, отколкото бе възможно да се обмислят хладнокръвно. Настроението сред войниците представляваше смесица от облекчение, горчивина, яд и униние. Кенеб сериозно бе започнал да се опасява от бунт, докато чакаха флотата — въглените на безизходност само се разгаряха от стапящите се запаси храна и вода. Може би липсата на какъвто и да е друг избор беше държала войската сговорчива, макар и настръхнала — от всеки град, градче и село на запад, изток и юг беше дошла вестта за мора. Синият език, жесток в гибелната си злост, не щадеше никого. Единственото спасение беше с флотата.

Кенеб можеше да разбере донякъде чувствата на войниците. Сърцето на Четиринадесета беше изтръгнато при Ю’Гатан. Струваше му се необяснимо как само някаква жалка шепа ветерани се бяха оказали жизнената кръв за хиляди души, особено след като, поне в неговите очи, не бяха направили нищо, с което да си спечелят такава почит.

Навярно самото оцеляване беше нещо достатъчно героично. Оцеляването — до Ю’Гатан. Тъй или иначе, заразата в армията се чувстваше осезаемо, празнота в самото й ядро, която бавно гризеше пътя си навън.

Потиснато от всичко това, командването все повече се разцепваше. „Защото и в нашето ядро има гнило. Тене Баралта. Червеният меч… който жадува за собствената си смърт.“ В Четиринадесета нямаше достатъчно опитни лечители, които да заличат ужасните поражения по лицето на Баралта; за да се възстанови изгубеното око и ръката му бе нужен Висш Денъл, талант, който ставаше все по-рядък — поне в Малазанската империя. „Поне да беше загубил и дар словото си Тене.“ Всяка дума от устата му бе горчива отрова, избуяваща омраза към всичко, най-напред — към него самия.

На път за командната шатра на адюнктата видя Недер. Лицето й бе помръкнало, изопнато. Отнякъде се появи кучето браничар Бент и затича към нея — след това, усетил настроението й, грамадният звяр спря и се почеса; след малко хенджийското пале Роуч отвлече вниманието му. Двете псета подвиха опашки и се изнизаха.

Кенеб си пое дъх и се приближи към младата вещица.

— Виждам, че адюнктата не е останала доволна от доклада ти.

Тя го изгледа ядосано.

— Не е по наша вина, Юмрук. Тази чума се просмуква през лабиринтите. Изгубихме всякаква връзка с Дужек и Воинството. Колкото до Перла… — Тя скръсти ръце. — Не можем да го проследим — изчезна, и толкова. Освен това, ако тоя глупак е дръзнал да минава през лабиринтите, не ни е по силите да му върнем кокалите.

Единственото по-лошо нещо от Нокът във военен лагер беше внезапното, необяснимо изчезване на същия този Нокът. Не че нещо можеше да се направи по въпроса. Кенеб попита:

— И колко дни минаха, откакто можахте да говорите с Върховен юмрук Дужек?

Младата жена извърна глава, все така скръстила ръце.

— Отпреди Ю’Гатан.

Кенеб повдигна вежди. „Толкова дълго? Колко малко неща ни казваш, адюнкта.“

— А адмирал Нок? Неговите магове не извадиха ли повече късмет?

— Още по-зле — рязко отвърна тя. — Ние поне сме на сушата.

— Засега. — Изгледа я продължително.

Недер се намръщи.

— Какво има?

— Нищо, само… това мръщене може да ти стане навик — твърде млада си за тези бръчки…

Вещицата изръмжа и си тръгна.

Кенеб я погледа за миг, сви рамене, обърна се и продължи към командната шатра.

Платнените стени още воняха на пушек — горчив спомен от Ю’Гатан. Голямата маса още не беше натоварена на кораба и около нея, въпреки че беше празна, стояха адюнктата, Блистиг и адмирал Нок.

— Юмрук Кенеб — каза Тавори.

— Още два дни според мен — отвърна той и разкопча наметалото си.

Адмиралът явно беше говорил, защото се окашля и продължи:

— Все още съм убеден, адюнкта, че в заповедта няма нищо неуместно. Императрицата не вижда повече необходимост от присъствието на Четиринадесета тук. Налице е проблемът и с епидемията — вярно, че дотук сте успели да предпазите армията, но това няма да продължи. Особено след като запасите ви привършат.

Блистиг изсумтя кисело:

— Нямаше жътва тази година. Тук-там има изоставен добитък, обаче нямаме друг избор, освен да влезем в някой град.

— Точно така — съгласи се адмиралът.

— Простете, адюнкта… — почна Кенеб.

— След като ви пратих да инспектирате товаренето на войската, проблемът с командната структура беше решен, за удовлетворение на всички ни. — В думите й се долавяше известна сухост и Блистиг изсумтя. Тавори продължи: — Адмирал Нок най-после ни предаде заповедта на императрицата и тя е да се върнем в Унта. Трудността пред нас сега е да изберем маршрута за връщане.

Кенеб примига.

— Ами, на изток и после на юг, разбира се. Другият път би отнел…

— Много повече време, да — прекъсна го Нок. — И все пак по това време на годината ще бъдем улеснени от теченията и преобладаващите ветрове. Вярно, курсът ни не е толкова добре картиран и повечето ни карти за западния бряг на този континент се основават на чужди източници, поради което достоверността им е спорна. — Замълча и отри с длан грубоватото си набръчкано лице. — Всичко това, уви, е несъществено. Проблемът е чумата. Адюнкта, проучихме всички пристанища и нито едно не се оказа безопасно за влизане. Нашите запаси също са изтънели опасно.

— Тогава къде според вас бихме могли да ги попълним на запад оттук, адмирале? — попита Блистиг.

— Сепик, най-напред. Островът е отдалечен достатъчно, за да вярвам, че още не е засегнат от епидемията. На юг от него са Немил и още няколко по-малки кралства чак до Шал-Морзин. От южния връх на континента пътят ни до северозападния бряг на Кюон Тали всъщност е по-къс, отколкото фаларийските морски пътища. Избегнем ли риска с Дрифт Авалий, ще се озовем в проливите Джении, с брега на Дал Хон северно от нас. По това време теченията отново ще са благоприятни.

— Всичко това много добре — провлече Блистиг, — но какво става, ако Немил и другите там „по-малки кралства“ решат, че не искат да ни продадат храна и прясна вода?

— Ще се наложи да ги убедим — каза адюнктата. — С всички необходими средства.

— Дано само да не е с меч.

Още щом го каза, Блистиг не можа да скрие съжалението си — съображението трябваше да прозвучи логично, но само издаде неубедеността му в армията на адюнктата.

Тя изгледа безизразно своя Юмрук. Някакъв мраз се прокрадна в помещението и изпълни възцарилата се тишина.

На лицето на адмирал Нок — разочарование. Той се пресегна за наметалото си от тюленова кожа.

— Трябва да се върна на флагманския кораб. На три пъти, по време на плаването ни насам, предният ни ескорт забеляза непозната флота на север. Нас несъмнено също са ни видели, но по-близък контакт не последва, тъй че, вярвам, не са заплаха за нас.

— Флот — повтори Кенеб. — Немил?

— Вероятно. Говореше се за град на Мекрос, на запад от морето Сепик — донесението е отпреди няколко години. Но пък… — той хвърли поглед към адюнктата, докато посягаше към входното платнище, — колко бързо може да се придвижи един плаващ град? Във всеки случай мекросите не само търгуват, но правят и набези, и е твърде възможно Немил да е пратил кораби, за да ги държат далече от брега им.

Адмиралът напусна пред смълчаните им погледи.

— Моля за извинение, адюнкта… — почна Блистиг.

— Спестете си извинението — прекъсна го тя и му обърна гръб. — Един ден ще ви призова, Блистиг, да го повторите. Но не пред мен, по-скоро пред собствените ви войници. А сега, моля, посетете Юмрук Тене Баралта и му предайте същината на решенията на този съвет.

— Той не се интересува…

— Интересите му не ме засягат, Юмрук Блистиг.

Стиснал устни, той отдаде чест и излезе.

— Един момент — Каза адюнктата, щом Кенеб понечи да го последва. — Как са войниците, Юмрук?

Той се поколеба.

— Общо взето, изпитват облекчение, адюнкта.

— Не съм изненадана.

— Да ги уведомя ли, че се връщаме у дома?

Отвърна му с полуусмивка.

— Не се съмнявам, че слухът вече е плъзнал. Непременно, Юмрук. Няма причина това да се пази в тайна.

— Унта — промълви замислено Кенеб. — Жена ми и децата вероятно са там. Разбира се, няма да е логично Четиринадесета да се задържи дълго в Унта.

— Вярно. Съставът ни ще бъде попълнен.

— А след това?

Тя сви рамене.

— Корел, предполагам. Нок смята, че атаката на Тефт ще бъде подновена.

Едва след миг Кенеб осъзна, че тя не вярва и на една дума от това, което му казва. „Защо не Корел? Какво може да е предвидила за нас Ласийн, ако не нова кампания? Какво подозира Тавори?“ Прикри объркването си, като зашари с пръсти по закопчалките на наметалото.

Когато отново вдигна очи, адюнктата се беше втренчила в една от зацапаните стени на шатрата.

Изправила гръб, права, винаги права — не помнеше да я е виждал някога седнала, освен на кон.

— Адюнкта?

Тя се сепна, после каза:

— Свободен сте, Кенеб.

Почувства се като страхливец, докато излизаше навън, ядосан на облекчението, което изпита. Въпреки това го загложди ново безпокойство. Унта. Жена му. „Което беше, вече го няма. Достатъчно стар съм, за да разбера тази истина. Нещата се променят. Ние се променяме…“

— Нека да е три дни.

Кенеб примигна, обърна се и видя Гръб, с Бент и Роуч от двете му страни. Грамадният браничар се беше зазяпал някъде настрани — на югоизток, — а палето душеше опърпаната мокасина на Гръб: от дупката в горния шев се показваше босият палец на момчето.

— Кое да е три дни, Гръб?

— Докато тръгнем. Три дни. — Момчето отри нослето си.

— Порови в някой от резервните сандъци и си намери по-топли дрехи, Гръб. Това море е студено, а ще става още по-студено.

— Добре съм. Носът ми тече, но и на Бент му тече, и на Роуч. Добре сме. Три дни.

— Ще тръгнем след два.

— Не. Трябва да е три дни, иначе няма да стигнем никъде. Ще умрем в морето два дни след като напуснем остров Сепик.

Мраз прониза Юмрука.

— Как разбра, че тръгваме на запад, Гръб?

Момчето наведе глава и загледа как Роуч ближе палеца му.

— Сепик, но това ще е лошо. Немил ще е добре. После лошо. А след това ще намерим приятели, два пъти. И накрая ще стигнем там, откъдето започна, и това ще е много лошо. Но тогава тя ще разбере всичко, почти всичко, искам да кажа, достатъчно за всичко. И големият мъж с отрязаните ръце казва „да“. — Вдигна глава, очите му светнаха. — Намерих костена свирка и я пазя за него, защото той ще си я поиска. Отиваме да събираме раковини!

И с тези думи затича с кучетата към пясъчната ивица.

„Три дни, не два. Или всички ще умрем.“

— Не бой се, Гръб — прошепна. — Не всички възрастни са глупаци.

Лейтенант Поурс погледна събраното и попита:

— Какво е това, в името на Гуглата?

— Кости, сър — отвърна жената. — Птичи кости. Излизаха от скалата — вижте, твърди са като камък — ще ги добавим към колекцията си, тежката пехота имам предвид. Ханфено им пробива дупки — на нас, другите де, имаме стотици. Искате ли и вие, сър?

— Дай малко — отвърна той и се пресегна.

Тя пусна в шепата му две крачни кости, дълги колкото палеца му, и още една, която приличаше на става от пръст, малко по-широка от неговите.

— Идиотка. Това не е от птица.

— Е, не знам, сър. Може да е череп.

— Плътно е.

— Кълвач?

— Върни се при отделението си, Сени. Кога сте на рампата?

— Май ще е утре, сър. Войниците на Юмрук Кенеб се забавиха, той изтегли половината, беше пълен хаос! Не останаха свестни офицери, ъъъ, сър.

Придошлата вълна я накара да се дръпне. Лейтенант Поурс сви пръсти около костите в шепата си и бавно тръгна към капитан Кайндли, който стоеше до четирите сандъка, побрали походните му вещи. Двама ординарци усърдно пренареждаха единия и Поурс видя подредени на одеяло от камилска вълна гребени — две дузини, ако не и повече, един с друг не си приличаха. Кост, раковина, еленов рог, коруба от костенурка, бивни, дърво, черна шиста, сребро, злато и кървавочервена мед. Явно Кайндли ги беше събирал през годините на различни места по света — спомен от култури, племена и народи, с които се беше сприятелявал или които беше избивал до крак. Все пак… Поурс се намръщи. „Гребени?“

Кайндли беше почти плешив.

Капитанът даваше указания на ординарците как да ги опаковат.

— Значи памук и козя вълна. Всеки поотделно и много внимателно — една драскотина да намеря, щръбка или счупен зъб, няма да имам друг избор, освен да ви убия и двамата. А, лейтенант, вярвам, че напълно сте се съвзели от раните си? Добре. Какво ти става бе? Задави ли се?

Затиснал уста, с изчервено лице, Поурс изчака Кайндли да се приближи до него и избухна в силна, неудържима кашлица, а от дясната му ръка изхвърчаха трите кокала и изтропаха на камъните. Поурс си пое дъх, поклати глава и изхриптя:

— Извинете, капитане. Някакви счупени кости, предполагам. Напираха от доста време да излязат навън.

— Е, свърши ли?

— Да, сър.

Двамата ординарци бяха зяпнали кокалите. Единият се пресегна и взе ставата от пръст.

Поурс отри въображаемата пот от челото си.

— Много лоша кашлица, а? Някой все едно ме шибна в корема, заклевам се.

Ординарецът му подаде кокала.

— Оставил ви е това, капитане.

— А, благодаря, войник.

— Ако смяташ, че това е забавно, грешиш, лейтенант — каза Кайндли. — Хайде, обясни ми защо е това проклето бавене.

— Не мога, капитане. Войниците на Юмрук Кенеб, някакъв отбой. Като че ли няма разумно обяснение.

— Типично. Армиите ги командват глупаци. Аз ако имах армия, по-другояче щеше да е. Не понасям мързеливи войници. Лично съм убил повече мързеливи войници, отколкото врагове на империята. Ако тази армия беше моя, лейтенант, щяхме да сме на корабите точно за два дни и всички, които още са на брега, щяха да останат голи и само с комат хляб в ръката, и със заповед за поход до Кюон Тали.

— През морето.

— Радвам се, че се разбрахме. Сега стой тук и ми пази багажа, лейтенант. Трябва да си намеря колегите капитани Мадан’Тул Рада и Рутан Гуд — те са завършени идиоти, но мисля да го оправя това.

Поурс изчака, докато капитанът се отдалечи, след което се обърна към двамата войници и се усмихна.

— Това ще е голяма работа, а? Върховен юмрук Кайндли, командващ малазанските армии.

— Поне ще знаем винаги какво си е наумил — рече единият.

Лейтенантът присви очи.

— Искате Кайндли да мисли вместо вас?

— Аз съм войник, нали?

— А ако ви кажа, че капитан Кайндли не е с ума си?

— Изпитвате ли ни? Все едно дали е, или не е, стига да знае какво прави и да ни казва какво очаква да правим ние. — Сръга с лакът приятеля си. — Прав ли съм, Тикбърд?

— Абсолютно — измърмори другият, оглеждаше един от гребените.

— Малазанският войник е обучен да мисли — каза Поурс. — Тази традиция е с нас още от Келанвед и Дасем Ълтър. Забравили ли сте това?

— Не сме, сър. Обаче има мислене и мислене, нали. Войниците мислят едни работи, офицерите — други. Не е добре двете да се бъркат.

— Прави живота ви по-лесен.

— Точно така, сър.

— Ако приятелят ти одраска тоя гребен, дето толкова му се възхищава, капитан Кайндли ще ви убие и двамата.

— Тикбърд! Остави го това!

— Много е красив!

— Зъбите ти също, ама искаш да си ги запазиш, нали?

„И с войници като тези създадохме империя!“

Конете не бяха в първа младост, но щяха да свършат работа. Едно муле щеше да носи багажа и увития труп на Хеборик Призрачните ръце. Животните чакаха, готови за път, в източния край на главната улица, махаха опашки да прогонят мухите, вече бяха изнервени от горещината, макар да беше все още едва късна утрин.

Баратол Мекхар намести за последно оръжейния си колан, изсумтя недоволно колко е натежал коремът му, а после примижа, щом Кътър и Сцилара излязоха от хана и се запътиха към конете.

Разговорът на жената с двете Джеси беше минал възхитително кратко, без излишни съвети, и приключи със съвсем формални благодарности. И тъй, бебето вече беше най-младият жител на това забравено селце. Щеше да отрасне в игри със скорпиони, ризани и мийр-рати, с привидно безкрайни хоризонти и със суровото слънце в небето, ослепително като жестоко лице на бог. Но, общо взето, щеше да е в безопасност и обичано.

И четвърти човек имаше — приклекнал в сянката на един вход. „Е, поне на едного ще липсваме.“ Баратол тръгна към Кътър и Сцилара, обзет от странна тъга.

— Конят ти ще се срине под теб — каза Кътър. — Много е стар, а ти си много тежък, Баратол. Тази брадва и на муле ще огъне коленете.

— Кой е онзи, дето клечи там? — попита Сцилара.

— Чаур. — Ковачът се метна на коня и животното наистина залитна, докато той намести тежестта си в седлото. — Сигурно е дошъл да се сбогува. Хайде, тръгваме.

— Все в най-голямата жега — рече Кътър. — Тази проклета земя май наистина ни мрази.

— Привечер ще стигнем един извор, точно когато най ще ни трябва. Там почиваме до утре вечер. Следващата част от пътя е дълга.

Тръгнаха. И след малко Сцилара се обади:

— Имаме си спътник, Баратол.

Той се обърна и видя Чаур, беше притиснал някакъв вързоп до гърдите си. Потното му лице беше смръщено. Ковачът въздъхна и спря коня си.

— Можеш ли да го убедиш да се върне? — попита Сцилара.

— Едва ли — призна Баратол. — Тъп и упорит — много неприятно съчетание. — Слезе от коня и отиде до грамадния мъж. — Чаур, дай да ти вържем багажа на гърба на мулето.

Чаур се ухили и му го подаде.

— Дълъг път ни чака, Чаур. А поне следващите няколко дни ще трябва да ходиш пеш — разбираш ли? Я да видим какво си обул поне… Дъх на Гуглата…

— Той е бос! — възкликна Кътър невярващо.

— Чаур — почна Баратол, — тази пътека е само остри камъни и горещ пясък.

— Има една дебела кожа от бедерин в багажа ни — каза Сцилара, палеше лулата си. — Довечера мога да му направя сандали. Освен ако не искаш да спрем сега.

Ковачът клекна и почна да смъква ботушите си.

— Аз бездруго ще яздя, може да носи моите до довечера.

Кътър замислено гледаше как селският глупак се мъчи да нахлузи ботушите на Баратол. Знаеше, че повечето хора щяха да оставят Чаур на съдбата му. Беше само дете във великанско тяло в края на краищата, глупав и общо взето безполезен, бреме. Всъщност повечето хора щяха да го подпукат тоя глупак, докато не побегне обратно към селото — бой за доброто на самия Чаур, пък и справедлив донякъде. Но този ковач… нещо не приличаше на масов убиец, за какъвто го изкарваха. Човекът, предал Ейрън, човекът, убил Юмрук. А сега — техен спътник до морския бряг.

Изпита странна утеха при тази мисъл. Братовчед на Калам… „Убийствата може да са им семеен занаят.“ Грамадната двуостра брадва обаче не приличаше на оръжие на убиец. Помисли дали да не попита Баратол — да измъкне неговата версия за случилото се в Ейрън преди толкова години, — но ковачът не беше много словоохотлив, а и ако си имаше тайни, имаше си и право да ги таи за себе си. „Както аз тая своите.“

Тръгнаха отново. Чаур току залиташе — явно не беше свикнал да носи каквото и да било на краката си. Но се усмихваше.

— Проклети цици, само текат — измърмори Сцилара.

Кътър я погледна зяпнал, не знаеше какво да отговори точно на такова оплакване.

— А и ръждивецът ми свършва.

— Лошо — каза той.

— И то много.

— И на мен ми беше много лошо.

— Кътър, червата ти се бяха усукали до глезените — как се чувстваш, между другото?

— Неудобно, но пък и никога не съм бил добър в ездата. В град съм отраснал все пак. Улички, покриви, таверни, балкони на имения, такъв ми беше светът. Богове подземни, колко ми липсва Даруджистан! Ти би го обикнала, Сцилара…

— Ти си луд бе. Аз градове не помня. Моето е само пустиня и сухи хълмове. Шатри и коптори от кал.

— Има едни пещерни кухини под Даруджистан, газът от тях се изкарва по тръби, за да осветява улиците с красивия си син пламък. Най-великолепният град на света, Сцилара…

— Тогава защо си го напуснал?

Кътър замълча.

— Добре — подхвана тя след малко, — какво ще кажеш за това? Отнасяме тялото на Хеборик… къде всъщност?

— На остров Отатарал.

— Това е голям остров, Кътър. По-конкретно място?

— Хеборик говореше за пустинята, на четири или пет дни северозападно от Доусин Пали. Казваше, че там имало гигантски храм или най-малкото статуя от храм.

— Значи си слушал все пак.

— Понякога говореше ясно, да. Нещо, което наричаше Нефрита, сила, която била и дар, и проклятие… и искаше да я върне. Някак.

— След като вече е мъртъв, как очакваш да върне сила на някаква си статуя? — попита Сцилара. — Кътър, как ще намерим статуя насред пустиня? Не разбираш ли, че каквото и да е искал Хеборик, вече няма никакво значение. Т’лан Имасс го убиха и Трийч трябва да си намери нов дестраянт, а Хеборик и да е имал някаква друга сила, тя трябва вече да се е стопила или да е отишла с него през Портата на Гуглата — тъй или иначе, ние нищо не можем да направим по въпроса.

— Ръцете му вече са твърди, Сцилара.

Тя се сепна.

— Какво?!

— Твърд нефрит — не чист, пълен е с… несъвършенства. Примеси, частички, дълбоко заровени. Все едно ръцете му са напръскани с пепел или пръст.

— Огледал си трупа му?

Кътър кимна.

— Защо?

— Сивожаб се съживи…

— И си помислил, че старецът може да направи същото.

— Беше възможност, но явно едва ли ще стане. Той се мумифицира… и то бързо.

Баратол Мекхар заговори:

— Погребалният му саван беше натопен в солена вода и след това затрупан с още сол, Кътър. Предпазва от личинките. Натикаха парцалена топка колкото юмрук в гърлото му и още няколко по други места. Старата практика е била да се вадят вътрешностите, но местните са станали мързеливи. Имало е много изкуства и умения, повечето забравени. Сега само изсушават тялото колкото може по-бързо.

Кътър погледна Сцилара, сви рамене и каза:

— Хеборик беше избран от бог.

— Но провали този бог.

— Те бяха Т’лан Имасс!

Сцилара издуха облак дим и отвърна:

— Следващия път като ни нападнат мухи, поне ще знаем какво ни чака. — Погледна го в очите. — Виж, Кътър, вече сме само ние. Ти и аз, и Баратол. Като искаш да хвърлим тялото на Хеборик на острова, добре. Ако нефритовите ръце още са живи, сами могат да си изпълзят до господаря си. Ние просто заравяме тялото над линията на прилива, и толкова.

— А после?

— Даруджистан. Искам да го видя този твой великолепен град. Спомена за улички и покриви — какъв си бил там? Крадец? Това трябва да е. Кой друг познава улички и покриви? Тъй че можеш да ме научиш на занаята на крадците, Кътър. Ще те следвам в сянката. Гуглата знае, да откраднеш каквото можеш от този безумен свят е по-смислено от всичко друго.

— Не е добре да следваш нечия сянка. Там има по-добри хора… с които да се сдружиш. Мурильо, да речем, дори Кол.

— Дали ще разбера някой ден, че просто си ме обидил? — попита тя.

— Не! Разбира се, че не. Мурильо го харесвам! А Кол е Съветник. Има си имение и всичко останало.

— Виждал ли си някога животно, поведено на клане, Кътър? — каза Баратол Мекхар.

— Какво имаш предвид?

Но едрият мъж само поклати глава.

Сцилара си прибра лулата, отпусна се в седлото и замълча. Малкото милост я накара, поне засега, да престане да мъчи Кътър. Милост и, призна си тя, скритото предупреждение на Баратол да остави младока на мира.

Умен беше тоя стар убиец.

Не че имаше нещо против Кътър. Тъкмо напротив всъщност. Малкият проблясък на ентусиазъм — когато заговори за Даруджистан — я изненада. Кътър се домогваше до утехата на стари спомени, което й подсказваше, че страда от самота. „Онази жена, която го е оставила. Същата, заради която преди всичко е напуснал Даруджистан, подозирам.“ Значи — самота, и загуба на цел, след като Хеборик беше мъртъв, а Фелисин Младша — отвлечена. Тук сигурно бе замесено и чувство за вина — нали все пак не беше успял да защити Фелисин, не беше успял да защити и нея, впрочем — не че щеше да го вини за това. Та те бяха Т’лан Имасс, в името на Качулатия!

Но Кътър, нали си беше млад и мъж, гледаше на това с други очи. Би скочил с радост срещу множество мечове, стига да го тласне не който трябва. „И който означава много за него.“ По-добре беше да го държи настрана от подобни мисли. И малко флирт от нейна страна, малко чаровна свенлива отстъпчивост пред неговото ухажване — щеше да свърши работа.

Надяваше се да помисли над съвета й за погребването на Хеборик. До гуша й бе дошло от пустини. Мисълта за град, огрян от син пламък, за място, пълно с хора, и никой от тях нищо да не очаква от нея, и възможността за нови приятелства — с Кътър до нея — всъщност беше доста изкусителна. Ново приключение, цивилизовано при това. Екзотични храни, изобилие от ръждивец…

Зачуди се дали липсата на съжаление или тъга у нея при даването на детето, което беше носила през всички тези месеци, е наистина показателна за някаква съществена липса на морал в душата й, за някакъв недостатък, който щеше да събуди ужас в очите на майки, на баби и дори на малки момичета, щом я погледнат. Но подобни мисли никога не се задържаха дълго. Всъщност тя изобщо не се интересуваше какво мислят другите, а ако повечето виждаха в това заплаха за… каквото и да било… „за представата им как трябва да са нещата…“ — ами, много лошо в такъв случай, нали? Сякаш самото й съществуване можеше да тласне други да вършат в живота си неща без последствия.

„Това ако не е смешно. Най-опасните съблазнители са тези, които насърчават конформизма. Ако можеш да се чувстваш в безопасност само когато всички други чувстват, мислят и гледат на нещата по същия начин като теб, значи си проклет от Гуглата страхливец… и жесток тиранин на всичко отгоре.“

— Е, Баратол Мекхар, а теб какво те очаква на брега?

— Чума вероятно.

— Много приятна мисъл, няма що. А ако я преживееш?

Той сви равнодушно рамене.

— Кораб, за някъде другаде. Никога не съм бил в Дженабакъз. Нито във Фалар.

— Ако отидеш във Фалар или в имперския Дженабакъз, старите ти престъпления може да те догонят.

— И друг път са ме догонвали.

— Значи или си безразличен към смъртта, Баратол, или самоувереността ти е върховна и ненакърнима. Кое от двете?

— Избери си.

„Хитър. Тоя няма да клъвне на въдицата ми, няма смисъл да опитвам.“

— Как ще е според теб това прекосяване на океана?

— Като пустиня — каза Кътър. — Само че по-мокро.

Може би трябваше да го среже с поглед, но беше длъжна да признае, че отговорът е добър. „Добре, може би и двамата са хитри, всеки по свой начин. Това пътуване май ще ми хареса.“

Яздеха по тясната пътека, горещината и слънчевият пек се усилваха в пожар. След тях набиваше крак Чаур.

Ганат се взираше в пропастта. Магическия сплит, с който беше запушила този… пробив, се беше разкъсал. Нямаше нужда да слиза в огромния разлом или да влиза в самата погребана небесна цитадела, за да разбере причината за това разкъсване. Драконова кръв се беше проляла, макар че това само по себе си не бе достатъчно. Хаосът между лабиринтите също се беше развихрил и беше погълнал Омтоуз Феллак, както вряла вода поглъща лед.

Все пак усетът й за последователността на събитията, необходими, за да се случи такова нещо, си оставаше замъглен, сякаш самото време се беше изкривило в тази реела се във въздуха крепост. Гневно безразсъдство имаше затаено в самата скална твърд, а сега — и толкова необичайно наложен… ред.

Съжаляваше, че спътниците й не са тук, до нея. Кинигиг особено. И Фирлис. Сама се чувстваше странно уязвима.

„Може би най-много съжалявам, че с мен не е Гъноуз Паран, Господарят на Колодата.“ Изненадващо възхитителен човек. Но някак прекалено склонен да поема рискове, а тук имаше нещо, което налагаше поне малко предпазливост. Трябваше да го изцери, нямаше съмнение в това. И все пак…

Измести нечовешкия си поглед от черния пролом… и видя гъмжило от сенки, понесли се над плоската скала от двете й страни и зад нея… сляха се в огромни влечугоподобни фигури, прииждаха към нея от всички страни.

Извика, Омтоуз Феллак обзе цялото й същество в отговор на паниката. Нямаше изход за бягство… нямаше време…

Заудряха тежки нокти, засякоха плът и кости. Ударите я смъкнаха на земята сред бликналата кръв. Видя пред себе си ръба на пропастта, опита се да изпълзи натам, да се прехвърли и да пропадне… по-добра смърт…

Чудовищни ноктести крака, покрити с люспи и ивици дебела козина, заритаха прах в лицето й. Вцепенена, с изцеждаща се от нея жизнена сила, тя гледаше как прахта полепва на тънка патина върху локвата кръв. Твърде много прах, кръвта й нямаше да хареса това, щеше да се поболее.

Трябваше да я прочисти. Трябваше да я събере, да я влее по някакъв начин отново в тялото си през всички тези зейнали рани и да се надява, че сърцето й ще прочисти всяка капка.

Но ето, че и сърцето поддаваше, а кръвта се лееше пенеста от носа и устата й.

Изведнъж разбра онова странно усещане за ред. К’Чаин Че’Малле, спомен, съживен наново след толкова време. Бяха се върнали. Но не истинските носители на хаоса. Не, тези не бяха Дългоопашатите. Бяха други, слуги на машини, на реда — в цялата му жестокост. „Нах’Рук.“

Бяха се завърнали. Защо?

Локвата кръв попиваше в бялата варовита прах и изровените от чудовищни нокти бразди, и в тези бразди се отцеждаха последните струи кръв. „Неумолимите закони на ерозията, изписани ситно, но… още по-категорично.“

Измръзваше — и това беше добре. Носеше утеха. Все пак тя беше Джагът.

„И си отивам.“

Жената гледаше към сушата, странно настръхнала. Маппо Рънт избърса чело, изтощен от безумната тирада на Искарал Пъст към екипажа на широката каравела — щъкаха насам-натам без никаква видима причина, катереха се по такелажа, увисваха опасно и скачаха обратно на палубата с дивашки крясъци. И при все това малкият, но добре стъкмен търговски съд пореше морската шир на пълен ход пред вятъра в правия си курс на североизток.

Екипаж — цял екипаж! — бок’арала. Невъзможно. И със сигурност — нелепо. И все пак тези същества ги чакаха на явно откраднатия съд, хвърлили котва край брега, когато Маппо, Искарал, мулето му и жената, която се бе нарекла Спайт, се измъкнаха от последните храсталаци и излязоха при разломените крайбрежни скали.

И не бяха просто някаква случайна сбирщина маймуноподобни животинки с щръкнали уши, а — както възвести гневният вик на самия Искарал — собствената менажерия на Върховния жрец, доскорошните обитатели на скалната му твърдина на много левги на юг, на брега на далечното море Рараку. Как бяха стигнали тук с тази каравела си оставаше загадка, която едва ли щеше скоро да се разреши.

Средната палуба беше отрупана с плодове и стриди и бок’арала се засуетиха нервно да ги поднасят като жертвени дарове, след като тримата пътници вързаха малката лодка, докарана на брега от посрещачите, половин дузина бок’арала, и се качиха — за да разберат, за ново удивление на Маппо, че мулето на Искарал Пъст някак ги е изпреварило.

Оттогава бъркотията беше пълна.

Ако бок’арала изповядваха някаква вяра в бог, то техният бог току-що бе пристигнал в лицето на побъркания Искарал Пъст, а нескончаемото врещене, писукане и подскачане явно го правеше още по-луд.

Спайт беше погледала всичко това с насмешка, без да обръща внимание на въпросите на Маппо: „Как се е озовало това тук? Къде ще ни водят сега? Наистина ли вървим след Икариум?“ Никакъв отговор.

А сега, докато брегът бавно се отдалечаваше, поклащаше се и пълзеше назад вдясно от тях, високата жена стоеше и се взираше с присвити очи на юг.

— Какво става? — попита Маппо. Не очакваше отговор.

Тя го изненада.

— Убийство. Безбожни твари отново са тръгнали по пясъците на Седемте града. Мисля, че разбирам естеството на този съюз. Разбира се, нещата тук са много сложни, а ти си само един Трелл, прост пастир.

— Който нищо не разбира от сложности, да. Все пак обясни. Какъв съюз? Кои са безбожните?

— Това едва ли е важно и едва ли има голяма полза от обяснения. Всичко се свежда до природата на боговете, Маппо Рънт. И на вярата.

— Слушам те.

— Ако настояваш за разграничаване между даровете от един бог и смъртния, ежедневния свят, в който съществува вярващият, то това отваря врата към истинската безбожност. Или към религията на неверието, ако предпочиташ. — Погледна го през рамо. — А, вече виждам, че се мръщиш объркано.

— Мръщя се на последствията от това разграничаване, Спайт.

— Наистина? Е, изненадана съм. Приятно при това. Много добре. В такъв случай трябва да разбереш следното. Да говорим за война между боговете не е просто, да речем, тази богиня тук избожда очите на онзи бог там. Не е дори армия поклонници от този храм да тръгне срещу армия от храма оттатък улицата. Войната между боговете не се води с мълнии и земетръси, макар, разбира се, да е възможно. Но е невероятно да се стигне до това. Въпросната война е мръсна, фронтовите й линии са зацапани, неясни, и дори главните участници в нея трудно разбират какво представлява едно оръжие, кое ранява и кое е безвредно. А още по-лошото е, че боравенето с такова оръжие често се оказва толкова вредно за боравещия, колкото и за противника му.

— Фанатизмът ражда фанатизъм, да — кимна Маппо. — В прокламацията за война определяш своя враг за свой враг.

Тя се усмихна омайващо.

— Цитат ли? От кого?

— Келанвед, основателят на Малазанската империя.

— Наистина схващаш същината на мисълта ми. Значи, естеството на фанатизма може да се оприличи на дърво — много клони, но един главен ствол.

— Несправедливост.

— Или поне разбирането за и вярата в нея, все едно дали тази несправедливост е въображаема, или наистина съществува. В повечето случаи, разбира се, такава несправедливост съществува и тя е отровата, раждаща най-черния плод. Светското богатство обикновено се гради върху грамада от кости, здраво отъпкани. Притежателите на това богатство погрешно разбират естеството на изгодата си и затова често с безразсъдно безразличие го излагат на показ. Грешката е в това, че всички непритежаващи богатство копнеят за него и търсят подобието му, а този копнеж замъглява всякакви чувства на негодувание, за злоупотреба и най-важното — за несправедливост. Донякъде те са прави, но като цяло ужасно грешат. Когато богатството се извиси до степен, при която мнозинството бедни най-сетне проумеят, че за всекиго от тях то е недостижимо, тогава цялата цивилизованост рухва и се възцарява анархията. Всъщност аз говорех за война между боговете. Схващаш ли връзката, Маппо Рънт?

— Не съвсем.

— Оценявам скромността ти. Помисли над следното: когато несправедливостта избуи в непреодолим пожар, самите богове се оказват безпомощни. Боговете престават да водят — могат само да следват, теглени от волята на своите поклонници. А сега да допуснем, че боговете по същество са смъртни — в смисъл притежават и всъщност символизират определен етос — ами, тогава подобни морални съображения се оказват първата жертва на войната. Освен ако божеството не реши да се брани от собствените си вярващи. Съюзи, врагове? Толкова ли са важни тези примитивни, опростенчески представи в един такъв сценарий, Маппо Рънт?

Треллът зарея поглед над издуващите се вълни, безкрайния низ, породен от далечни конвулсии, накъсаното теглене на приливи, жестоките и хапливи пориви на ветрове, всичко онова, което се движеше на света. И все пак… взрян дълго и мълчаливо така, и това простичко полюшване под нозете му, така… омагьосващо.

— Ние сме като земята и морето — промълви той.

— Поредният цитат?

Той сви рамене.

— Тласкани от невидими сили, вечно в движение, дори когато стоим на място. — С усилие надви порива на отчаяние. — Колкото и да провъзгласяват воюващите, че са само войници на своя бог…

— Всичко, което вършат в името на този бог, в сърцевината си е дълбоко безбожно.

— А истинските безбожни — онези, за които спомена преди малко — не може да не гледат на тези богохулници като на свои съюзници.

Тя го загледа, докато не се почувства неловко, и го попита:

— Какво тласка Икариум да се бие?

— Когато е под контрол, е… несправедливостта.

— А когато не е?

— Тогава… нищо.

— А разликата между двете е във важността.

Той отново извърна очи.

— И в мотивите.

— Сигурен ли си? Дори ако несправедливостта, предизвикала неговата жестокост, след това се извиси, прехвърляйки невидимия праг към всеунищожителната погибел? Маппо Трелл, убедена съм, че в крайна сметка мотивите се оказват маловажни. Клането си е клане. Тъпото, безцеремонно лице, хилещо се от двете страни на бойното поле, докато пушеци изпълват небето от хоризонт до хоризонт, докато житото съхне и мре, докато тучната земя се превръща в солено блато. Несправедливостта, Трелл, свършва, когато не остане прав никой и нищо. Може би това е същинската цел на Икариум, може би тъкмо затова Безименните искат той да се развихри. Това, в края на краищата, е един сигурен начин да се сложи край на тази война.

— Следващия път, когато заговорим така, Спайт, можеш да ми кажеш причините си да се противопоставиш на Безименните. Да решиш да ми помагаш.

Тя се усмихна.

— А, започваш да се съмняваш в нашия съюз?

— А как не?

— Такава е войната между боговете, Трелл.

— Ние не сме богове.

— Ние сме техните ръце и крака, капризни и опърничави. Бием се заради причини, които по същество са безсмислени дори когато основанието изглежда ясно и категорично. Две кралства, едното в горното течение на реката, другото — в долното. Долното кралство вижда, че водата идва мръсна и болестотворна, с тиня и смет. Горното кралство, след като е на по-висока земя, вижда как усилията му за напояване се провалят, защото почвата се отмива всеки път, щом завалят дъждовете в планините още по-нагоре. Двете кралства се скарват и възниква война. Долното кралство тръгва на бран, водят се ужасни битки, градове се изравняват със земята, нивите се засяват със сол, за да станат безплодни. Каналите и дигите се разрушават. Накрая остава само долното кралство. Но ерозията не спира. Всъщност, след като вече няма напояване по горното течение, водите се стичат на порой, необуздани и диви, и носят варовик и сол, които се утаяват по нивите и отравят останалата почва. Следват глад, епидемии и пустинята настъпва от всички страни. Победоносните някога водачи са свалени. Именията са плячкосани. Разбойници вилнеят безнаказано и след едно поколение вече няма кралства — нито горе, нито долу по реката. Валидно ли беше основанието? Разбира се. Защити ли тази валидност победителите срещу собственото им унищожение? Не, разбира се. Една цивилизация във война избира само най-явния си враг и също тъй онзи, когото смята, в началото, за най-лесен за побеждаване. Но този враг не е истинският враг, нито е най-опасната заплаха за тази цивилизация. Тъй че една цивилизация във война често избира погрешния враг. Кажи ми, Маппо Рънт, за тези мои хипотетични кралства, къде се криеше най-истинската заплаха?

Той поклати глава.

— Да, трудно е да се отговори, защото заплахите бяха много, привидно несвързани, и се появяваха, изчезваха и се появяваха отново през дълъг период. Дивечът, избиван до пълното му изчезване, изсечените гори, козите, пуснати на воля по хълмовете, напоителните канали, изкопани безогледно. Но и нещо повече: излишъкът от храна, разрастващото се население и сметта, която трупа то. А после епидемиите, отвятата или отмита почва; и кралете — един след друг, — които не са могли или не са пожелали да направят каквото и да било; или не са виждали нищо нередно, ако не броим фанатичното им взиране в онези, които са искали да обвинят.

— Уви — продължи тя, облегната на парапета, с лице срещу вятъра, — никак не е просто да се опиташ да се опълчиш на толкова много заплахи. Първо, човек трябва да ги разпознае, а за да се постигне това, трябва да мисли дългосрочно; след това трябва да различи заплетените връзки, които съществуват между всички неща, как един проблем поражда друг. После трябва да измисли решения и най-сетне — да мотивира населението за всеобщо усилие, и не само собственото си население, а и на съседните кралства, след като всички те съучастват в бавното самоунищожение. Кажи ми, можеш ли да си представиш подобен водач изобщо да дойде на власт? Или да се задържи дълго на власт? И аз не мога. Трупащите богатство ще се съюзят, за да премахнат такъв мъж или жена. Освен това много по-лесно е да си създадеш враг и да водиш война, макар че за мен си остава непонятно защо трупащите богатство изобщо вярват, че ще преживеят такава война. Но ето, че го правят непрекъснато. Всъщност като че ли вярват, че ще надживеят самата цивилизация.

— Не храниш големи надежди по отношение на цивилизацията, Спайт.

— О, песимизмът ми се простира далеч извън цивилизацията. Трелл бяхте пастирски народ, нали? Гледахте полудивите бедерини в равнините Масал. Всъщност доста успешен начин на живот, общо взето.

— Докато не дойдоха търговците и заселниците.

— Да, онези, които ламтяха за земята ви, тласкани от алчност или прокудени, след като са изтощили своите земи, или от глада в градовете. Всички те търсеха нов източник на богатство. За да го придобият, уви, първо трябваше да унищожат вашия народ.

Искарал Пъст изникна до трелла.

— Я чуйте, вие двамата! Поети и философи! Какво знаете вие? Плещите си тук, а мен са ме погнали и оплезих език от умора, писна ми от тия ужасни скимтящи неща!

— Те са твоите поклонници, Върховен жрец — каза Спайт. — Ти си техният бог. Което е показателно поне за два вида нелепици, бих добавила.

— Не можеш да ме впечатлиш, жено. Ако съм техният бог, защо изобщо не слушат какво им казвам?

— Може би просто чакат да им кажеш правилното нещо — отвърна Маппо.

— Нима? И какво ще да е то, тъпако дебел?

— Ами онова, което искат да чуят, разбира се.

— Тя те е отровила! — Върховният жрец заотстъпва заднешката, опулен. Хващаше и дърпаше каквото му бе останало от косата по темето, после се завъртя рязко и хукна към каютата. Три бок’арала — постоянните му придружвачи — драснаха след него с дивашки врясъци.

Маппо отново се обърна към Спайт.

— А къде отиваме, между другото?

Тя се усмихна.

— В Отатаралско море, за начало.

— Защо?

— Този вятър не е ли освежаващ?

— Адски студен е.

— Да. Чудесно е, нали?

Огромната правоъгълна яма беше облицована с плочи варовик, а над тях — тухлени стени, които се издигаха и оформяха купола. До входа се стигаше по рампа, а на трегера беше всечен имперският символ над името „Дужек Едноръкия“ и неговата титла, „Върховен юмрук“. В могилата бяха поставени фенери, за да подсушат току-що варосаните стени.

Точно пред входа в една разлата купа, пълна с талог, се наслаждаваше на слънчевия топлик голям крастав жабок, примигваше със сънените си очи и гледаше как спътникът му, имперският живописец Ормулогун, смесва боите си. Десетки и десетки бои, всяка със специфични качества. И оцветители, извлечени от стрити минерали, патешки яйца, сушени мастила от морски същества, листа, корени и плодчета; и колби с други материали: белтък от яйца на костенурки, змии, лешояди; сдъвкани ларви, мозък от гларус, котешка пикня, кучешка лигня, своднически сопол…

Добре де, разсъди жабокът, може би не точно своднически сопол, но при тази объркваща художническа тайнственост така и не можеш да си сигурен. Стига ти да знаеш, че хората, ровещи се в подобни материали, са предимно луди — ако не в началото, то неизбежно след годините боравене с такива токсини.

И все пак този тъпак Ормулогун някак оцеляваше, с оцапаните му длани, оцапаните устни от заостряне на четките, оцапаната брада от шантавата техника на пръскане, при която пигментите ги сдъвкваш в шепа слюнка и Гуглата знае още какво, оцапания нос, чесан от оцапаните с боя пръсти, които все бърникаха, ровичкаха, проучваха, оцапания му клин…

— Знам какво си мислиш, Гъмбъл — измърмори Ормулогун.

— Нима? В такъв случай продължете с описанието на настоящите ми мисли, моля.

— Курвенската ушна кал и оцапаното това, оцапаното онова, коментарът бързо пропада в абсурда, подобаващ на негодността ти да мислиш без преувеличение и хиперболи. Хайде, както си стъписан несъмнено, размърдай си жалкото предсказуемо мозъче и ми кажи на свой ред аз какво си мисля. Можеш ли? Ха, знаех си, че не!

— Уверявам те, дъвкачо на ларви, мислите ми ни най-малко не бяха такива, каквито ги описа в тази жалка оскъдност на пастиш, която смееш да наричаш комуникация, който провал е доста изненадващ, след като съм лингвистичен виртуоз, докато ти не си нищо повече от вечно провалящ се студент по портретура, лишен както от елементарно занаятчийско умение, така и, уви, от талант.

— Ще ти се да комуникираш с интелектуално глухия, така ли?

— Докато ти живописваш, за да просветлиш слепия. М-да, да — въздъхна Гъмбъл, усилие, при което се сви притеснително — притеснително дори за него самия. Бързо си пое дъх. — Непрестанна война водим двамата с теб. Какво ще украси стените на гробницата на великия мъж? Хе, какво да очакваме от теб освен обичайното. Пропагандна грандиозност, политически съобразените преутвърждавания на статуквото. Героични дела в служба на Империята и още по-героична смърт, защото в този век, както и във всеки друг, са ни нужни нашите герои — мъртви тоест. В края на краищата ние не вярваме в живите, благодарение на теб…

— На мен? На мен?

— Силен си в изобразяването на слабостите, Ормулогун. О, прецени само тази фраза! Впечатлен съм от самия себе си с тази съвършено отекваща ирония. Все едно, подобни слабости в темата са като отровни стрелички, забити в героизма. Алчното ти внимание го унищожава, както винаги трябва да…

— О, не, глупако, не винаги. А при мен, при Ормулогун Великия — никога. Защо ли? Ами просто е, макар и не чак толкова просто, че да си в състояние да го схванеш — все пак е това: великото изкуство не е просто изобразяване. Великото изкуство е преобразяване. Великото изкуство е възвисяване, а възвисяването е духовно в най-чистия, най-духовния смисъл…

— Както бе отбелязано и преди, изчерпателната ерудиция и краткост се изплъзват на нещастника — провлече Гъмбъл. — А и освен това съм убеден, че вече съм чувал тази дефиниция за великото изкуство. В някакъв друг контекст, придружен вероятно от блъскане с юмрук по маса или по нечие теме, или най-малкото с коляно в чатала. Все едно, всичко това звучи много добре. Толкова по-зле, че така последователно не успяваш да го преведеш в действителността.

— Ей с това млатило знаеш ли как ще те преведа в действителността, Гъмбъл.

— И ще счупиш тази прелестна купа.

— Да, и ще пророня няколко сълзи за това. Но после ще ми е по-добре.

— Дужек Едноръкия, застанал пред разбитите порти на Черен Корал. Дужек Едноръкия на преговорите с Каладън Бруд и Аномандър Рейк. Дужек Едноръкия и Тайсхрен пред Пейл, на разсъмване преди атаката. Три основни стени, три панела, три образа.

— Надничал си в наброските ми! Богове, колко те мразя!

— Не беше нужно да върша нещо толкова глупаво, а и безгранично потискащо, като това да ти гледам наброските — върна топката Гъмбъл.

Ормулогун сбра набързо избраните си бои, стилоси и четки и заслиза към гробницата.

Гъмбъл си остана където си беше, с мисъл за ядене на мухи.

Гъноуз Паран погледна снаряжението, подредено на походното легло. Снаряжение на Върховен юмрук, с добавения наскоро ръкав на ризницата. Наследството остави горчив вкус в устата му. Прокламация, нали? Сякаш беше извършил нещо като войник, което да оправдае това. Всеки Юмрук в тази армия беше по-подготвен да поеме командването. Какво ли толкова имаше в тези дневници на Дужек, че толкова дълбоко да изкривят, дори да фалшифицират действията му като капитан и командир на Подпалвачите на мостове? Помисли дали сам да не го разбере, но знаеше, че не би го направил. Вече в достатъчна степен се чувстваше натрапник, за да види доказателство за двойствеността пред собствените си очи. Дужек несъмнено си беше имал причини, най-вероятно свързани със защитата, ако не и издигането на репутацията на дома Паран, а с това — и подкрепата на сестра му Тавори като командващ Четиринадесета.

Политиката диктуваше подобни официални дневници, разбира се. „Както ще диктува и моите записки, предполагам. Или пък не. Какво ме интересува. По дяволите идните поколения. Щом това е моята армия, така да бъде. Императрицата винаги може да ме свали, както и ще направи несъмнено, щом чуе за това полево повишение.“ Междувременно щеше да действа както намери за добре.

Хърлочъл зад него се окашля.

— Върховен юмрук, старшите офицери може и вече да са на крака, но още са изтощени.

— Искаш да кажеш, че стоят мирно отвън?

— Да, сър.

— Тъпо. Зарежи снаряжението тогава.

Пристъпиха до входа и Хърлочъл дръпна платнището. Паран излезе навън и примига на слънчевата светлина. Цялата армия стоеше в параден строй, с вдигнати знамена и лъскава броня. Точно пред него бяха Юмруците, с Рит Бюд на половин стъпка пред тях. Беше изпита и едва се държеше на крака, снаряжението й изглеждаше прекалено голямо за фигурата й. Отдаде му чест и докладва:

— Върховен юмрук Гъноуз Паран, армията е строена и готова за преглед.

— Благодаря, Юмрук. След колко време ще са готови за поход?

— До утре призори, Върховен юмрук.

Паран огледа редиците. Нито звук не идваше откъм тях, дори подрънкване на броня. Стояха мирно, като прашни статуи.

— И как точно се очаква да оправдая това? — прошепна той.

— Върховен юмрук — заговори тихо Хърлочъл до него, — вие влязохте с един лечител в Г’данисбан и с един удар поразихте богиня. Прогонихте я от този свят. След това принудихте сестрата на тази богиня да дари дузина смъртни със силата да церят…

— Тази сила няма да се задържи дълго.

— И все пак. Върховен юмрук, вие убихте мора. Нещо, което и Дужек Едноръкия не би могъл да постигне. Тези войници са ваши, Гъноуз Паран. Каквото и да реши императрицата.

„Но аз не искам цяла проклета армия!“

Юмрук Рит Бюд заговори:

— Предвид загубите от болестта, Върховен юмрук, продоволствието ще ни стигне за шест, може би седемдневен поход при положение, че събираме провизии по пътя. Разбира се, налице са и зърнените силози в Г’данисбан, и след като населението практически не съществува…

— Да — прекъсна я Паран. — Практически не съществува. Това не ви ли се струва странно, Юмрук?

— Самата богиня…

— Хърлочъл ми докладва, че съгледвачите му виждат хора — оцелели, тръгнали на североизток. Поклонничество.

— Да, Върховен юмрук.

И се олюля. Едва се държеше на крака.

— Ще тръгнем след тези поклонници, Юмрук. Ще се задържим още два дни, през които ще се попълнят запасите от складовете в Г’данисбан — но след като бъде оставено достатъчно за населението, което все още е в града. Секвестирайте фургони и коли, ако е необходимо. Гражданите, на които войниците се натъкнат, да бъдат поканени да се включат в колоната ни. Най-малкото ще намерят средство за препитание, ако ни придружат, и храна, вода и закрила. Сега уведомете капитаните, че ще се обърна със слово към войската на заранта на тръгването ни — по време на освещаването и запечатването на гробницата. Свободни сте.

Юмрукът отдаде чест. Виковете на младшите офицери раздвижиха войнишките редици и те започнаха да се разпръсват.

„Май трябваше да им кажа нещо още сега. Да ги предупредя да не очакват много. Не, това не върви. Какво казва един нов командир? Особено след смъртта на велик пълководец, на истински герой? Проклятие, Гъноуз, по-добре да не казваш нищо. Не сега, и не много, щом запечатаме гробницата и оставим стареца да почива в мир. Ще вървим след поклонници. Защо? Защото искам да разбера къде отиват, затова.“ Паран махна с ръка и тръгна. Последва го Хърлочъл и на десетина крачки по-назад — младата жена от Г’данисбан, Навал Д’ната, която явно вече беше част от свитата му.

— Върховен юмрук?

— Кажи, Хърлочъл.

— Къде отиваме?

— Да навестим имперския художник.

— О, него значи. Може ли да попитам защо?

— Защо тези мъки, имаш предвид. Искам да го помоля за нещо.

— Върховен юмрук?

„Нова Драконова колода ми трябва.“

— Добър ли е, как мислиш?

— Въпрос на постоянен дебат, Върховен юмрук.

— Нима? Сред кого? Войниците? Трудно ми е да го повярвам.

— Ормулогун си има критик, придружава го навсякъде.

„О, горкият.“

Тялото лежеше на пътеката с разкъсани крайници, щавената кожена ризница се бе втвърдила и почерняла от засъхналата кръв. Ботфайндър клекна до него и каза:

— Стоунфайндър. Вече е в замръзналото време. Споделяхме си приказки.

— Някой е отрязал един от пръстите му — каза Карса Орлонг. — Другите рани са от мъчение, освен забитото копие под лявата плешка. Вижте следите — убиецът е пристъпил от укритие, когато човекът е минал — не е бягал, но е залитал. Само са си поиграли с него.

Сеймар Дев отпусна ръка на рамото на Ботфайндър. Анибарът трепереше от скръб.

— Преди колко време? — попита тя тихо.

Теблорът сви рамене.

— Все едно. Близо са.

— Колко близо?

— Направили са бивак и са небрежни с боклука си. — Извади кремъчния си меч. — Имат и други пленници.

— Как го разбра?

— Надушвам страданието им.

„Невъзможно. Възможно ли е такова нещо?“ Сеймар огледа за по-явни следи за онова, което тоблакаят твърдеше, че е разбрал. Вдясно от тях имаше падина, запълнена с торф, малко по-ниско от скалистата пътека, на която стояха. От нея се издигаха черни смърчове, разкривени, с голи клони. Между тях проблясваха нишки паяжина — като драскотини по прозрачно стъкло. Вляво равните ивици хвойна бяха обхванали гънката в скалната твърд, минаваща успоредно на пътеката. Сеймар се намръщи.

— Какво укритие? Каза, че убиецът е излязъл от укритие, за да забие копието в гърба на анибара. Но тук няма никакво укритие, Карса.

— Не е останало.

Тя се намръщи още повече.

— Да не са се увили в клони и листа тогава?

— Има и други начини да се скриеш.

— Например?

Карса смъкна коженото наметало.

— Магия. Изчакай тук.

„Гуглата да ме вземе, как ли пък не!“ Тръгна след Карса, който вдигна с две ръце меча пред себе си. Само след четири крачки трябваше да затича, за да го догони.

Той също затича. Мълниеносно бързо.

Задъхана, тя залиташе след грамадния воин, но той скоро се изгуби от погледа й.

Чу внезапен писък вляво и се закова на място — Карса беше изоставил пътеката, беше нахлул в гората през разхвърляните, покрити с мъх балвани и нападали дървета, през гъста плетеница сухи клонаци — без да остави следа след себе си. Нови писъци.

С разтуптяно сърце, Сеймар Дев се хвърли напред, запровира се през гъстите храсти и клони, паяжини я задърпаха, прах и люспи суха кора се посипаха отгоре…

… а някъде напред касапницата се вихреше.

Дрънчаха оръжия, желязо в камък. Трясък на разцепено дърво — мълниеносно движение сред дърветата напред, бягащи силуети — тяло, премятащо се на кълбо сред пурпурна мъгла — стигна до края на бивака и…

И видя Карса Орлонг… и петдесетима, а може би и повече високи сивокожи воини, размахали копия, извити мечове, дълги ножове и брадви — и всички връхлитаха срещу тоблакая.

Пътят на Карса през тях бе прорязан кървав коридор, осеян с трупове и смъртно ранени врагове.

Но бяха твърде много…

Огромният кремъчен меч блесна пред погледа й, във въздуха полетяха парчета кости и швирнаха гъсти струи кръв. Двама души залитнаха назад, трети отхвърча назад и се набоде на копията на други двама воини… и тоблакаят се хвърли напред в тази пролука, като отбягна други няколко забивания и замахвания, повечето вече зад него, тъй като скоростта на великана беше необичайна… беше изумителна.

Двамата с копията се помъчиха да се отдръпнат, но бясно замахналият меч порази единия във врата отляво — главата отхвърча от тялото, — след това острието се изви надолу и посече през дясното рамо на другия воин и отсече ръката му от рамото.

Лявата ръка на Карса пусна дръжката на меча и сграбчи едно почти забило се в него копие, след което придърпа и оръжието, и воина, пусна копието и стисна противника за врата. Кръв и слуз изхвърчаха от очите, носа и устата на жертвата, щом тоблакаят прекърши врата й като клечка. Избута рязко настрана тръпнещото още тяло в напиращата гмеж и пак размаха меча…

Сеймар Дев едва успяваше да проследи с ума си онова, което виждаха очите й. Още докато лявата ръка на Карса пускаше дръжката на меча, острието само сякаш посече надясно, отбиваше вражески оръжия, после се извъртя в кръг нагоре и навън и докато гърлото на воина се кършеше в жестоката хватка, мечът посече през замахнал отдолу ятаган и се заби в плът и кости, трошеше ключица и ребра…

Гръдният кош на посечения се пръсна и Сеймар зяпна, щом видя сърцето, още туптящо, как се изсипа от гнездото си и за миг увисна от разкъсаните артерии и вени, преди воинът да рухне.

Някой крещеше — извън полето на битката, далече вляво, където се виждаше скалист бряг. Зад скалите, в някакво езеро, се виждаха ниски широки дървени лодки и до тях дребна русокоса жена — човек — хвърляше заклинания.

Но каквато и магия да владееше, като че ли не можеше да постигне нищо. По някакъв невероятен начин Карса Орлонг си беше пробил път чак до другата страна на гъстата гмеж и там се обърна рязко с гръб към един огромен бор, кремъчният му меч с вяло равнодушие заотбива връхлитащите атаки… и теблорът подпря гръб на ствола, за да отдъхне.

Сеймар не можеше да повярва на очите си.

Разнесоха се нови викове, самотен воин, застанал много зад напиращата тълпа, зарева команди на спътниците си и те се заоттегляха.

Щом видя, че тоблакаят си пое дълбоко дъх и пак вдигна нагоре меча, Сеймар Дев извика:

— Карса! Почакай! Не нападай, проклет да си!

Хладният гняв, който срещна погледа й, я накара да потръпне.

Великанът посочи с меча.

— Виждаш ли какво е останало от анибарите, жено? — Гласът му прозвуча дълбоко, думите изтътнаха като боен барабан.

Тя кимна, мъчеше се да не гледа редицата пленници, вързани с главите надолу и с разчекнати крака за дървени рамки. Голите им тела бяха зацапани с кръв и под всяка жертва — купчини разгорена жарава, изпълващи въздуха с вонята на опърлена коса и месо. Карса Орлонг, разбра тя, бе тласнат от гнева, но този гняв бе студен, мечът не трепваше, изпънат напред в готовност; самата застиналост на оръжието във въздуха бе като клетва за нова гибелна вълна.

— Зная — отвърна тя. — Но чуй ме, Карса. Ако ги избиеш всички — а виждам, че искаш точно това — но чуй! Ако го сториш, ще дойдат още, за да потърсят ближните си. Още ще дойдат, тоблакай, и това никога няма да свърши — докато не направиш грешка, докато не станат толкова много, че дори и ти да не можеш да се надяваш да ги надвиеш. Нито можеш да си навсякъде, тъй че ще загинат още анибари.

— Какво предлагаш тогава?

Тя закрачи напред, без да обръща внимание на сивокожите воини и русокосата вещица.

— Те вече се боят от теб, Карса, и ти трябва да използваш този страх… — Замълча, привлечена от някакво вълнение откъм шатрите, до вързаните канута. Двама воини извлякоха някого и го помъкнаха напред. Също човек. Лицето му беше подуто от бой, но иначе изглеждаше непокътнат. Сеймар Дев го изгледа с присвити очи, бързо се доближи до Карса и зашепна дрезгаво: — Вече си имат преводач, Карса. Татуировките по ръцете. Таксилианец. Чуй ме. Бързо. Използвай този страх. Кажи им, че има още от расата ти, съюзници на анибарите, и че ти си само първият от ордата, идваща в отговор на молбата им за помощ. Кажи им, в името на Гуглата, да се махнат от тази земя, Карса!

— Ако се махнат, не мога да убия още от тях.

Сред нападателите бе започнал спор. Воинът, издал командите, явно отхвърляше настойчивите призиви на русокосата жена. Таксилианецът, когото държаха за ръцете, явно следеше спора, но от подутото му лице не можеше да се разбере нищо. Сеймар видя как очите му пробягаха към нея и към Карса, а после той бавно и преднамерено намигна.

„Богове подземни. Добре.“ Тя съвсем лекичко кимна, извърна очи, за да му спести наказанието, и погледът й неволно обходи сцената на ужасното клане. По оплисканата с кръв земя лежаха трупове и стенещи тела. Поляната бе осеяна с натрошени копия, като дърва за огрев от обърнала се кола. Но най-много бяха неподвижните трупове — отсечени крайници, оголени кости и изсипани вътрешности.

А Карса Орлонг почти не се беше задъхал.

Толкова лоши бойци ли бяха тези високи нечовешки същества, дошли неведомо откъде? Не можеше да го повярва. Ако се съдеше по облеклото, бяха воинско общество. Но много подобни общества, щом останеха задълго в застой — или изолация, — свеждаха бойните си умения до ритуални форми и техники. Щяха да владеят само един начин на бой, може би с няколко варианта, и трудно щяха да се приспособят към неочакваното… например един тоблакай с несъкрушим кремъчен меч, дълъг колкото боя му — тоблакай, притежаващ зашеметяваща бързина и хладната, отчуждена прецизност на роден убиец.

А Карса беше казал, че вече се е сражавал веднъж с този враг.

Водачът на сивокожите нападатели се приближаваше, влачеха таксилианеца след него, а русокосата вещица подтичваше да не изостане от вожда… той изпъна назад ръка да я спре.

Сеймар зърна за миг необузданата омраза, с която очите на дребната жена пронизаха командира. Нещо се полюшваше на шията й, почерняло и издължено… „Отрязан пръст. Вещица, и още каква, на древния занаят, забравената духовна магия… е, не напълно забравена, щом и аз, атавистичната кучка, съм я превърнала в своя специалност.“ Косата и сърцевидното лице — и сините очи — й напомниха за дребничките народи, повечето покорени, които все още можеха да се срещнат в центъра на субконтинента, в древни градове като Халаф, Гуран и Карашимеш, а и на запад чак до Омари. Останки от древно население навярно. И все пак думите, които бе изрекла преди малко, бяха на непознат за Сеймар език.

Командирът заговори на русокосата вещица, а тя преведе думите му на таксилианеца. Този път очите на Сеймар Дев се разшириха, след като разпозна отделни думи — макар никога да не беше ги чувала изричани, само ги беше чела в най-древните томове. Останки от Първата империя.

Щом вещицата спря, таксилианецът кимна, погледна първо Карса, после Сеймар и най-сетне проговори:

— На кого от вас трябва да предам думите на Преда?

— Защо не и на двама ни? — отвърна Сеймар. — И двамата те разбираме, таксилианецо.

— Добре. Преда пита каква е причината за неочакваната атака на този Тартенал срещу неговите воини Меруд.

„Тартенал?“

— Възмездие — бързо заговори Сеймар Дев, преди Карса Орлонг да е предизвикал ново кръвопролитие. Посочи овесените по дървените рамки тела в края на бивака. — Тези анибари, които понасят вашата жестокост, призоваха своите стари съюзници, тоблакаите…

При тази дума русокосата вещица се сепна, а дръпнатите очи на Преда леко се разшириха.

— … и този воин, само един скромен ловец от двадесетхилядното войнство на тоблакаите, съвсем случайно се оказа наблизо, така че видяхте само началото на онова, което, опасявам се, ще се окаже сурово наказание. Стига, разбира се, Преда да е толкова глупав, че да дочака идването им.

Очите на таксилианеца за миг блеснаха весело, но той го прикри, щом се обърна да предаде думите й на русокосата вещица. Онова, което тя заговори на свой ред, беше два пъти по-дълго от версията му.

„Преда. Дали това няма да е вариант на «Предал’атр», интересно? Командир на част в легион на Първата империя, Среден период. Но… звучи безсмислено. Тези воини не са човешки същества все пак.“

Преводът на вещицата бе прекъснат с рязък жест на Преда, който заговори отново.

Когато таксилианецът най-сетне преведе, в тона му се долавяше възхищение.

— Преда желае да изрази почитта си към забележителните умения на този воин. Освен това пита дали желанието на воина за мъст вече е уталожено.

— Не е — отвърна Карса Орлонг.

Тонът се оказа достатъчно красноречив за Преда, който заговори отново. Лицето на русокосата вещица изведнъж се стегна, но тя предаде думите му със странно спокоен тон.

„Прикрива ликуването си.“

В душата на Сеймар Дев се събуди подозрение. „А сега какво?“

Таксилианецът заговори:

— Преда добре разбира… положението на тоблакая. Всъщност Преда подчертава, че лично той изпитва отвращение към това, което е заповядал да се извърши тук, по цялото това чуждоземно крайбрежие. Но е длъжен да следва повелята на своя император. Все пак Преда ще се разпореди за пълно изтегляне на своите сили на Тайст Едур при флотата. Тоблакаят удовлетворен ли е от това?

— Не.

Таксилианецът кимна на резкия отговор на Карса, а Преда заговори отново.

„Сега какво?“

— Преда отново няма никакъв друг избор, освен да изпълни заповедите на своя император, устав, ако предпочитате. Императорът е най-великият воин, който този свят е виждал, и винаги отстоява това право в единичен двубой. Изправял се е срещу над хиляда воини, докарани от коя ли не земя, и все пак е жив, победоносен и несъкрушим. Императорският указ е неговите войници, независимо къде са, независимо с кого говорят, да предават предизвикателството на императора. Всъщност императорът кани всеки воин на дуел, винаги до смърт — дуел, в който никой не може да се намеси, при каквито и да било обстоятелства, и всички права на Госта са гарантирани за онзи, който му се опълчи. Освен това на войниците на императора е заповядано да осигурят транспорт и да удовлетворят всички потребности и желания на воините, пожелали да се изправят срещу императора в дуел.

Преда заговори отново. След превода на русокоската таксилианецът продължи:

— И тъй, ако този тоблакай ловец желае да нанесе най-сладкото възмездие, трябва да се възправи срещу оногова, който е заповядал на своите войници да нанасят злини на всички чуждоземци, на които се натъкнат. Преда съответно кани тоблакая — и неговата спътница, ако пожелае — да бъде Гост на Тайст Едур в тяхното завръщане в империята на Ледер. Приемате ли?

Карса примига и изгледа отвисоко Сеймар Дев.

— Канят ме да убия императора им?

— Така изглежда. Но, Карса, тук има…

— Кажи на Преда, че приемам.

Видя усмивката на командира. Таксилианецът каза:

— Преда Ханради Халаг ви приветства сред Тайст Едур.

Сеймар Дев се извърна и погледна телата, проснати из лагера. „А тези ваши паднали събратя изобщо ли не те интересуват, Преда Ханради Халаг? Не, богове подземни, тук нещо ужасно е сбъркано…“

— Сеймар Дев — каза Карса, — ще останеш ли тук?

Тя поклати глава.

— Добре — изръмжа той. — Иди да ми доведеш Хавок.

— Доведи си го сам, тоблакай.

Великанът се ухили.

— Струваше си да опитам.

— И престани да си толкова адски доволен, Карса Орлонг. Мисля, че си нямаш представа с какво се обвърза току-що. Нима не чуваш щракащите вече пранги? Които те приковават към това… това нелепо предизвикателство и тези проклети безкръвни Тайст Едур?

Лицето на Карса помръкна.

— Вериги мен не могат да ме удържат, вещице.

„Глупак. Вече те държат.“

Извърна се и видя алчния поглед, с който русокосата вещица поглъщаше Карса Орлонг.

„А това какво означава… и защо толкова ме плаши?“

— Юмрук Темъл. Какво изпитвате от това, че се връщате у дома? — попита Кенеб.

Младият висок уикец — сдобил се наскоро със синята пълна татуировка в стила на клана на Враната, сложен геометричен рисунък, от който лицето му приличаше на мозаичен портрет — наблюдаваше как войниците му подвеждат конете си на рампите долу на брега. На въпроса на Кенеб само сви рамене.

— Сред моя народ ще преживея отново това, което преживях тук.

— Но вече няма да сте сам — изтъкна Кенеб. — Тези воини долу вече са ваши.

— Нима?

— Така поне разбрах. Вече не оспорват заповедите ви, нито правото ви да ги командвате, нали?

— Убеден съм, че повечето уикци ще предпочетат да напуснат армията, щом стъпим в Унта — отвърна Темъл. — Ще се върнат при семействата си и когато ги помолят да разкажат за приключенията си в Седемте града, ще мълчат. Мисля си, че войниците ми изпитват срам, Юмрук Кенеб. Не заради това, че са проявили малко уважение към мен. Не, изпитват срам от списъка на пораженията на тази армия. — Обърна се и тъмните му очи се приковаха в Кенеб. — Те са твърде стари или твърде млади. И едните, и другите ги привличаше славата, като недостъпна любов.

Темъл не беше от много разговорливите и Кенеб не помнеше да е успявал друг път да измъкне толкова думи от измъчения младеж.

— Смъртта са търсили значи.

— Да. Жадуваха да се присъединят към Колтейн, Бълт и останалите — по единствения възможен начин. Да загинат в сражение, срещу същия враг. Заради това прекосиха океана, заради това напуснаха селата си. Те не очакваха да се върнат у дома и това последно пътуване до Кюон Тали ще ги прекърши.

— Проклети глупаци. Простете…

Темъл се усмихна горчиво и поклати глава.

— Не е нужно. Глупаци са, но и да притежавах мъдрост, трудно щях да мога да я споделя.

От останките на лагера зад тях завиха браничари. Двамата се обърнаха изненадано.

— Какво е това? — попита Кенеб. — Защо…

Тръгнаха обратно към лагера.

Бент профуча по пътеката покрай лейтенант Поурс във вихрушка от прах и той успя да зърне за миг обезумелите му очи. „Чак сега разбрахме, че изпитват ужас от водата. Е, толкова по-добре. Можем да ги зарежем тук тия гадни същества.“ Погледна примижал редицата уикци и сети, които товареха измършавелите си коне — малко от животните щяха да преживеят това пътуване, което ги превръщаше в ценен източник на месо. „Само ще поразнообрази боклука, който моряците наричат храна.“ О, конните воини щяха да мърморят, но никой нямаше да пропусне да се нареди с купата на опашката, щом удари камбаната.

Кайндли се бе погрижил адюнктата да разбере в най-жлъчни подробности негодуванието му от некадърността на Юмрук Кенеб. Куражът, или най-малкото яростната мегаломания на Кайндли бяха неоспорими. Но този път старият кучи син беше прав. Цял ден и половин нощ бяха пропилени от Кенеб. Проклет от Гуглата преглед на снаряжението, отделение по отделение — и точно по средата на военния съвет — богове, какъв хаос се беше развихрил. „Кенеб ума ли си е загубил?“ О, да, първият въпрос на Кайндли към адюнктата и нещо в намръщения й поглед бяха подсказали на Поурс, че нищо не знае и че явно не може да разбере защо Кенеб е трябвало да заповяда такова нещо.

Е, това пък изобщо не беше изненада, след като по цял ден се мотаеше в проклетата си шатра и кой знае какви ги вършеше с онази студена красавица Т’амбър. Дори отчаянието на адмирала беше очевидно. Сред воинските редици вървеше слух, че Тавори най-вероятно ще бъде разжалвана — щурмуването на Ю’Гатан можеше да се проведе и по-добре. Всеки проклет войник се беше оказал тактически гений, щом станеше дума за това, и неведнъж Поурс беше наказвал жестоко за изменнически подхвърляния. Какво от това, че Нок и Тавори скрито враждуваха; какво от това, че Тене Баралта беше като врящ котел и сееше раздор сред войниците; какво от това, че на самия Поурс му беше трудно да реши дали адюнктата можеше по-добре да се справи при Ю’Гатан — слуховете сами по себе си бяха не по-малко отровни от всякаква напаст, която можеше да изплюе Сивата богиня.

Едновременно гореше от нетърпение и изпитваше страх от качването на корабите и от предстоящото дълго отегчително плаване. Отегчените войници бяха като дървесен червей в кила — така твърдяха моряците, като поглеждаха уморено прашните и ругаещи мъже и жени, които бавно се качваха по рампите, за да се смълчат, свити като стригани овци в тесните като килери каюти под тежко поклащащите се над вълните палуби. Нещо повече, моретата и океаните си бяха гадни неща. Войниците можеха да посрещнат смъртта, без окото им да мигне, стига да знаят, че могат да отвърнат с бой, може би дори да си пробият с бой път и да оцелеят. Но морето беше безразлично към ударите на мечовете, свистенето на стрелите и стената от щитове. „А и Гуглата ми е свидетел, достатъчно вече сме го преглъщали това.“

Проклетите псета браничари съвсем побесняха.

„Сега пък какво?“ Без сам да знае защо, Поурс закрачи натам, накъдето беше драснал Бент. На изток от пътя, покрай командната шатра, после покрай вътрешния кръг постове и навън, към отходните ями… и видя десетината тичащи браничари, пъстрите им жълто-кафяви тела се сляха в едно, след това закръжиха с дивашки вой… а там, далече по пътя — поводът за възбудата им. Бавно приближаващ се пеши отряд.

„Кои, в името на Кралицата на сънищата, пък са тия?“ Всички конни съгледвачи бяха тук, сигурен беше в това — беше видял сетите да се упражняват в повръщане по рампите — хващаха морската болест щом само стъпеха в локва. А уикците вече бяха предали конете си на измъчените екипажи на транспортните кораби.

Огледа се, видя един войник, повел три коня към брега, и викна:

— Стой. Дай ми един от тия коне.

— Не са оседлани, сър.

— Сериозно? Как разбра? Войникът посочи гърба на коня…

— Идиот. Подай ми тия юзди. Не, другите.

— Този е на адюнктата…

— Видях.

Дръпна животното и се метна на гърба му. Безпризорното дете, Гръб, идваше насам от лагера, с онова скимтящо пале до глезена му, дето приличаше на нещо, което крава ще повърне, ако изяде кече от козя вълна. Без да им обръща внимание, Поурс смуши коня в галоп.

Вече можеше да види водача. Капитан Фарадан Сорт. И с тях беше онзи, Върховният маг, Бързия Бен, и онзи грозният с белезите, убиецът, Калам и — „Богове подземни, но те всички са… — Не, не бяха. — Десантчиците! Проклетите морски пехотинци!“

Чу викове откъм лагера зад себе си, после сигнал за тревога.

Не можеше да повярва на очите си. Оцелели… от огнения ад… беше невъзможно. „Вярно, изглеждат ужасно, полумъртви всъщност. Все едно Гуглата си е чистил косматите уши с тях. Ето я и Лостара Юил… е, тя не е толкова зле като другите…“

Лейтенант Поурс дръпна рязко юздите пред Фарадан Сорт.

— Капитане…

— Вода… — Думата едва излезе от напуканите й подпухнали устни.

„Богове, изглеждат ужасно.“ Поурс обърна коня — за малко да се изхлузи от гърба му — и препусна обратно към лагера.

Щом Кенеб и Темъл стигнаха главната пътека, на трийсет крачки от командната шатра, от нея излезе адюнктата, а след нея Блистиг и Т’амбър. Откъм източния край на лагера войници крещяха нещо неразбрано. Приближиха се и адюнктата се обърна към тях:

— Коня ми, изглежда, го няма.

Кенеб я изгледа учудено.

— Затова ли беше тревогата? Адюнкта…

— Не, Кенеб. Видели са отряд на източния път.

— Отряд? Някой ни напада?

— Едва ли. Е, придружете ме, моля. Явно ще се наложи да походим. А това ще ти позволи, Кенеб, да обясниш провала с товаренето.

— Адюнкта?

— Смятам внезапната ти проява на некадърност за неубедителна.

Погледна я косо. На изпитото й лице се долавяше леко вълнение. Само намек, недостатъчен, за да може да разгадае мислите й.

— Гръб — каза той.

Адюнктата повдигна вежди.

— Мисля, че се налага да уточните, Кенеб.

— Каза, че трябва да забавим товаренето с един ден, адюнкта.

— И този детски съвет, при това от слабо образовано, почти диво дете, е достатъчно оправдание да нарушите заповедта на своята адюнкта?

— Обикновено — не — отвърна Кенеб. — Трудно е да се обясни… но той знае някои неща. В смисъл неща, които не би трябвало да знае. Знаеше, че ще плаваме на запад, например. Знаеше и пристанищата, на които се каним да спрем.

— Крил се е зад командната шатра — подхвърли Блистиг.

— Виждал ли си това момче да се крие, Блистиг? Когато и да било?

Мъжът се намръщи.

— Значи просто е добър в криенето.

— Адюнкта, Гръб каза, че трябва на всяка цена да се задържим един ден — иначе всички ще умрем. В морето. Започвам да вярвам, че…

Тя вдигна ръката си в металната ръкавица — достатъчно рязък жест, за да го накара да замълчи, и той видя как очите и се присвиха, приковани в нещо напред…

Конник, на кон без седло. Приближаваше се в галоп.

— Това е лейтенантът на Кайндли — каза Блистиг.

Когато се видя, че мъжът няма никакво намерение да забавя, нито да промени посоката, всички бързо се отдръпнаха встрани.

Лейтенантът махна припряно да отдаде чест, профуча покрай тях в прахоляка и извика:

— Вода им трябва!

— Конят е вашият, адюнкта — добави Блистиг, щом тръгнаха отново.

Кенеб се загледа напред. По пътя почти се влачеха хора. Още неразличими, но… отпред беше Фарадан Сорт… нали?

— Вашата дезертьорка се връща — каза Блистиг. — Глупаво от нейна страна. Би трябвало да знае, че дезертьорството се наказва с екзекуция. Но кои са тези зад нея? И какво носят?

Адюнктата изведнъж спря, почти залитна.

Бързия Бен. Калам. Още и още лица, покрити с прах и толкова бели, че приличаха на призраци… „И са. Какво друго може да са?“ Фидлър. Геслер, Лостара Юил, Сторми… Кенеб разпознаваше лица, едно след друго. Изсушени от слънцето, едва кретащи, олюляваха се, все едно вървяха насън. А в прегръдките им… деца, с помръкнали очи, свити…

„Момчето знае някои неща… Гръб…“

И ето, че видя и него, с двете пощурели кучета от двете му страни, май говореше със Синн.

„Синн… Мислехме, че е полудяла от скръб — брат си изгуби все пак… и го е намерила отново.“

Но Фарадан Сорт беше заподозряла, и с право, че нещо друго е обсебило Синн. Достатъчно силно подозрение, за да я тласне към дезертьорство.

„Богове, толкова лесно се примирихме — но не — градът, огненият вихър — чакахме дни, чакахме, докато не изстинаха всички проклети развалини. Ровихме из пепелищата. Никой не може да е преживял това.“

Отрядът спря пред адюнктата.

Капитан Фарадан Сорт изправи гръб, съвсем леко се олюля и отдаде чест с юмрук на гърдите. Заговори хрипливо:

— Адюнкта… Позволих си волността да прегрупирам отделенията… моля за одобрение…

— Одобрението е в прерогативите на Юмрук Кенеб — отвърна със странно равнодушен тон адюнктата. — Капитане, не очаквах да ви видя отново.

— Разбирам необходимостта да се поддържа военна дисциплина, адюнкта. Ето защо се предавам на волята ви. Моля обаче Синн да бъде оправдана — младостта й, състоянието й в онзи момент…

Зад тях отекнаха конски копита. Лейтенант Поурс се връщаше — с още ездачи. Мехове, пълни с вода, се поклащаха като огромни вимета. Другите ездачи бяха лечители, до един, с тях бяха и Нил и Недер. Кенеб видя неверието, изписало се на лицата им, докато приближаваха.

Фидлър пристъпи напред. Малко мършаво дете се бе свило в прегръдката му, заспало или в несвяст. Думите заизлизаха хрипливо през напуканите му устни:

— Адюнкта… без капитана, която разкопа с голи ръце, никой от нас, заклещени под проклетия град, изобщо нямаше да се измъкне. Сега костите ни щяха да гният долу. — Пристъпи още крачка, но усилието му да продължи шепнешком пропадна и Кенеб ясно чу думите:

— Адюнкта, ако обесите капитана за дезертьорство, по-добре пригответе още въжета, защото ще напуснем този жалък свят, щом и тя го напусне.

— Сержант — отвърна адюнктата с привидно равнодушие, — да разбирам ли, че вие с отделенията зад вас сте се заровили под Ю’Гатан посред огнената стихия, като междувременно сте успели да не се опечете и след това сте си изровили пътя навън?

Фидлър извърна глава, изплю кървава храчка и устата му зейна в ледена грозна усмивка, зад която лъснаха два реда червени цепнатини.

— Тъй де. Слязохме на лов… през кокалите на проклетия град. Пък после с помощта на капитана изпълзяхме от гроба.

Погледът на адюнктата се откъсна от него и бавно обходи колоната — изпитите лица, зяпналите през прага на смъртта очи, голата, покрита с прах и опърлена кожа.

— Ловци на кости, наистина. — Замълча, щом Поурс поведе знахарите с меховете с вода, и добави: — Добре дошли отново в строя, войници.

ЧЕТВЪРТА КНИГА

ЛОВЦИ НА КОСТИ

Кой ще отрече, че ни е присъщо да вярваме в най-лошото за своите ближни? Още докато се пораждаха и сливаха култове на свято преклонение — не само към Колтейн, Крилатия, Черното перо, но и към самата Кучешка верига — из Седемте града, със светилища, които сякаш избуяваха от самата смет по онзи злочест път, олтари на изкупителни жертви в памет на един мъртъв герой след друг: Бълт, Лъл, Майнсър, Сормо Е’нат, дори на Бария и Мескер Сетрал от Червените мечове; и към клана на Мармота, клана на Невестулката и, разбира се, на Враната, и към самата Седма армия; докато на хребета Гелор, в древен манастир с изглед към старото бойно поле, възникваше нов култ към конете — още докато тази необятна треска на почитание обхващаше Седемте града, някои сили в лоното на Малазанската империя се развихриха сред простолюдието, слова, прогласящи тъкмо обратното: че Колтейн е изменил на Империята; че е бил ренегат, влязъл в таен съюз с Ша’ик. Та бяха ли, в края на краищата, безбройните бежанци просто останали в своите градове, примирени с господството на въстаниците; не бяха ли извлечени от Колтейн и неговите кръвожадни уикци; и не беше ли Кълп, водачът на Кадъра на маговете на Седма, изчезнал така загадъчно, оставил малазанската армия уязвима за магическите машинации и манипулации на уикските вещици и магьосници — ако всичко това не беше се случило, нямаше да има никаква касапница, нямаше да ги има ужасните мъки с прекосяването на половин континент, изложени на нападенията на хищнически полудиви племена сред пустините. И най-отвратителното, Колтейн след това, в съюз с онзи предател, имперския историк Дюйкър, се бе оказал съучастник в измяната и унищожението на армията в Ейрън, под командването на наивния Върховен юмрук Пормквал, първата жертва на това гнусно предателство. Та защо иначе същите тези бунтовници на Седемте града щяха да въздигат в култ подобни фигури, ако не виждаха в лицето на Колтейн и другите героични свои съюзници…

… Тъй или иначе, официално одобрено или не, преследването на уикците в Империята се развихри жарко и всепоглъщащо, подгрявано наистина щедро…

„Годината на десет хиляди лъжи“

Кайесан

17.

Какво още е останало за разбиране? Изборът е илюзия. Свободата е заблуда. Ръцете, пресягащи се, за да водят всяка ваша стъпка, самата ваша мисъл, идват не от боговете, защото те не са по-малко заблудени от нас — не, приятели мои, тези ръце идват към всеки от нас… от всеки от нас.

Може би вярвате, че цивилизацията ни оглушава с десетки хиляди гласове, но вслушайте се добре в този шум, защото с всеки нов изблик, тъй разноглас и многозвучен, се пробужда древна сила, привлича все по-близо всеки звук, докато не се оформи двустранният хор и не влязат в битка строфа и антистрофа. Очертаят се кървавите линии, сразят се в извърнатите лица, в запушените уши, в хладното отричане, и цялата словесна рат накрая се оказва напразна и безсмислена.

Нима все още се придържате, приятели мои, към вярата, че промяната е достижима за нас? Че волята и разумът ще надделеят над волята за отрицание?

Нищо не е останало за разбиране. Този безумен въртоп ни държи в хватка и тя не може да се разкъса; и вие с вашите копия и бойни маски; вие с вашите сълзи и нежна ласка; вие със сардоничната усмивка, зад която крещи страх и самоомраза; дори вие, които стоите настрана, мълчаливи свидетели на нашата катастрофа на разпад, твърде вцепенени, за да действате — всичко е едно. Всички вие сте едно. Всички ние сме едно.

И тъй, насам, приятели мои, елате и вижте в тази скромна количка пред вас най-драгоценната ми стока: Еликсир на Забравата, Тинктура на Безумния танц, а ето тук — моята любима, Балсам на Мъжката сила безкрайна, с която гарантирам, че вашият войник ще стои непоклатим в битка след битка…

Тирада на уличния амбулант, записана от Вейлан Ветрогонеца

Град Малаз, годината, в която градът бе наводнен с канални нечистотии (1123 г. от Съня на Бърн)

Вонящи на урина вади се стичаха по стъпалата на Хана на обесения на Кууп, една от десетките долнопробни кръчми в Пристанищния квартал на град Малаз, която Банашар, някогашният жрец на Д’рек, напоследък имаше навик да посещава често. Подробностите, съществували някога в ума му за отлики между едно такова място и друго, отдавна се бяха заличили, защитният вал на решимостта му бе ерозирал от отчаяние и нарастваща паника, достатъчно отровни, за да го вцепенят — духовно, ако не в плът. А настъпващият потоп носеше странно утешение с вдигащата се все по-високо вода.

Не беше много по-различно, отбеляза си той наум, докато слизаше предпазливо по коварните, хлъзгави от нечистотии стъпала, хлъзгави от този проклет дъжд, така поне го наричаха старите местни посетители въпреки ясното небе горе. Дъждът, казваха те, най-вече вали, но понякога извира отдолу и превръща заведения като кръчмата на Кууп под уличното ниво в блатясала бърлога с входа, охраняван от бръмчащ рояк комари, и вонящ на препълнени градски канали, толкова тежко, че старите посрещаха вонята, както щяха да посрещнат някой познат с прозвище Вонята — с поздрав, ако не и радушно, в мръсната компания.

А компанията на Банашар напоследък си беше мръсна отвсякъде. Ветерани, които отбягваха трезвостта като проклятие; курви, отдавна продали на безценица златните си сърца, стига изобщо някога да са ги имали; мършава младежка сган с всевъзможни умерено скромни амбиции — зъл катил с паяжината му от мизерни улици и задни улички; майстор крадец на малкото вещи, които бедните можеше да притежават; гаден подлец с много възли на каишките на китките, всеки в чест на някой достатъчно глупав, за да му се довери; и, разбира се, обичайната сбирщина телохранители и биячи, чиито мозъци бяха превтасали в някой момент от живота им; контрабандисти и кандидат-контрабандисти, доносници и имперските шпиони, на които доносничеха, продавачи на безчет вещества, потребители на същите тези вещества, хванали пътя към забравата на Бездната; и тук-там хора, за които никоя категория не бе възможна, тъй като нищо не издаваха от своя живот, от своето минало и тайни.

Донякъде Банашар бе един от тях, в по-добрите си моменти. В други, като сегашния, не можеше да претендира за възможна — макар и малко вероятна — извисеност. Тъй че този следобед бе дошъл в кръчмата на Кууп с цел да поразтегли предстоящата нощ, доколкото може, добре накиснат, разбира се, което на свой ред щеше да му осигури продължителен и — дано — напълно блажен период на безпаметност в някой от въшлясалите плъши капани над кръчмата.

Нямаше да е трудно, помисли си той, след като се наведе, влезе, спря и примига, за да привикне със сумрака; лесно щеше да е да приеме гълчавата като идваща от едно-единствено същество с безброй много уста и да сметне шумотевицата за нещо безсмислено като, шуртенето на вода от канална тръба. И все пак Банашар бе достигнал до ново схващане за странностите на шума, изригващ от човешки гърла. Повечето хора говореха, за да не мислят, но други говореха, все едно са се вкопчили в спасителни въжета, докато в същото време се давеха в отчайващото разбиране, до което са стигнали — може би по време на някоя нежелана пауза, изпълнени с ужаса на тишината. Малцина не спадаха към нито една от тези две категории. Те обикновено използваха врявата наоколо като преграда, създаваха си сред нея място, където да се крият, неми и безразлични, заслонили се от външния свят.

Най-често Банашар — който беше бивш жрец и някога сам се беше потапял в монотонния напев на гласове, извисили се в молитва и пеан — търсеше точно такива посетители, заради съмнителното удоволствие от компанията им.

През смога от дъранг и дима от ръждивец, през парливите завихрени черни струи от фитилите на лампите и нещо, което можеше да е водна мъгла, сбрала се ниско под тавана, той зърна свита в един от отсеците покрай задната стена позната фигура. Позната в смисъл, че вече неведнъж беше делил маса с тоя човек, макар буквално нищо да не знаеше за него, включително името му. Знаеше го само като Чужденеца.

Наистина беше чужденец и говореше малазански с непознат за Банашар акцент. Само по себе си това будеше любопитство, след като пътуванията на бившия жрец бяха дълги и обширни, от Корел, през Тефт и Мейр на юг; от Натилог до Калоуз на Дженабакъз на изток; а на север — от Фалар, през Ейрън, та чак до Ят Олбан. И в тези пътувания бе срещал други пътници, родом от места, които дори не можеше да намери на храмовите карти. Немил, Периш, Шал-Морзин, Елингарт, Тормент, Джакуруку и Стратем. И все пак този човек, към когото се приближаваше сега, като лъкатушеше и си пробиваше път с лакти през следобедната тълпа моряци и ужасните местни ветерани, този човек имаше акцент, какъвто Банашар не беше чувал никога.

Все пак истината за нещата изобщо не бе толкова интересна, колкото загадката, предшестваща разкритието, и Банашар бе започнал да цени невежеството. Та нали в края на краищата по много други въпроси знаеше твърде много, а какво му беше донесло това?

Някогашният жрец се тръшна на мръсната скамейка срещу грамадния чужденец, развърза опърпаното си наметало, измъкна се от него и го сбута отзад — някога, като че ли вече преди много време, подобно нехайство колко неприлично ще се омачка дрехата от това щеше да го ужаси — но вече неведнъж бе спал в това наметало безпаметен, на оплискан с повръщано под и — два пъти на калдъръма в разни улички — приличната външност, уви, бе престанала да е за него нравствена необходимост.

И сега отпусна гръб, грубият плат се смачка зад него на вързоп, щом една от прислужничките на Кууп пристигна с половница Червива помия — силно газиран ейл, собствено производство на Кууп, спечелил името си в съвсем буквалния смисъл. Гарантиращ обичайното вече примижаване с едното око преди първата глътка.

Чужденецът кимна със сардонична полуусмивка, после отново насочи вниманието си към глинената чаша вино в ръцете си.

— О, джакатанските лози са си много добри — заговори бившият жрец. — Всичко е от тукашната вода, която превръща това вино, дето толкова го харесвате, в змийска пикня.

— Лош махмурлук, да — отвърна Чужденеца.

— Желано ли е това?

— И още как. Буди ме непрекъснато нощем, почти на всяка камбана, с тътнещ череп и мехур, готов да се взриви — но ако не се будя, мехурът ще се взриви. Нали?

Банашар кимна, огледа се и каза:

— Повече глави от обичайното този следобед.

— Мислите си така само защото не сте били тук напоследък по това време. Три транспортни и един ескорт дойдоха преди три нощи, от Корел.

Този път бившият жрец огледа другите клиенти малко по-внимателно.

— Говорят ли много?

— Доста.

— За кампанията там?

Чужденеца сви рамене.

— Идете ги питайте, ако искате.

— Не. Прекалено усилие. Лошото при задаването на въпроси…

— … е, че получаваш отговори, м-да — това вече сте го казвали.

— Това също е лошо — как всички накрая започваме да повтаряме все едно и също.

— Това сте вие, не и аз. И става все по-зле.

Банашар удари две глътки и отри уста с опакото на ръката си.

— По-лошо. Да.

— Не е хубаво да видиш припрян човек — подхвърли Чужденеца.

— Надпревара е — отвърна Банашар. — Дали аз стигам до ръба и се хвърлям, или спасението ми идва навреме? Да заложим няколко монети за изхода — аз бих допуснал първото, но това си е само между нас двамата.

Грамадният мъж — рядко поглеждаше някого в очите, когато говореше, ръцете му бяха нашарени с белези и пъпчасали — поклати глава.

— Ако това спасение е жена, само глупак би заложил срещу мен.

Банашар изкриви лице и вдигна половницата.

— Чудесна идея. Да пием за всички изгубени любови на света, приятел. С твоята какво стана? Или е твърде личен въпрос за тази наша съмнителна връзка?

— Стъпихте на грешния камък — отвърна мъжът. — Моята любов не е изгубена и може би някой ден ще помисля да си сменим местата, но не днес. Нито вчера или онзи ден. Като си помисля…

— Не е нужно да продължавате. Спасението ми не е жена, а и дори да беше, няма да е заради това, че е жена, ако ме разбирате.

— Значи току-що подхванахме един от онези хипотетични разговори?

— Научили сте малазански от образован моряк, нали? Все едно, хипотетичен е неподходяща дума за това, което имате предвид, според мен. По-скоро метафоричен.

— Сигурен ли сте?

— Разбира се, че не, но не това е същественото, нали? Жената е разбито сърце или да речем, кално свлачище, по което се плъзгаш, докато не те затрупа, докато ни затрупа всички. — Банашар допи ейла, махна с половницата във въздуха, остави я и се оригна. — Чух за един напански моряк, изпил цяло буре Червива помия, обаче стоял много близо до запален фитил и повечето му задник изгърмял. Как това осветлява нещата, питам се?

— Моментално според мен.

Доволен от отговора, Банашар не отвърна. Дойде прислужница с кана и му наля. Той я изгледа, докато се отдалечаваше, поклащайки бедра — жена, предлагаща много възможности.

Лесно е да се мисли, че един остров е изолиран — повечето островитяни, разбира се, споделят обща, тясна перспектива, смесица от самодоволна наглост и самообсебеност — но изолацията е повърхностна, чиста заблуда. Пресушиш ли моретата, скалистото дъно, свързващо всичко, ще се оголи; следовниците на Д’рек, Червея на есента, разбираха това много добре. Слухове, отношения, стилове, вери, дрънчащи вериги на убеждение, всичко това се носеше над вълните леко като вятъра и нещата, които се наместваха удобно, скоро се превръщаха в присъщи за островитяните — и дори, от тяхна гледна точка, произлизаха от самите тях.

Наскоро бе имало чистка и въздухът още миришеше на пепел от Мишия квартал, където тълпите се бяха нахвърлили на няколкото заселили се там уикски семейства — коняри, налбанти и сарачи, старица, която лекуваше товарни коне и мулета — и с ужасяващ фанатизъм ги бяха измъкнали от жалките им колиби и бордеи, деца, старци и всичко помежду им; след това, след като бе разграбила оскъдните им вещи, тълпата беше подпалила домовете им. Изкараните като стадо на улицата уикци бяха обкръжени и пребити до смърт с камъни.

Колтейн не беше умрял, говореха хората. Цялата история била лъжа, както и по-отскорошният слух, че Ша’ик била убита от адюнктата. Подставена фигура, разправяха, жертва, принесена, за да отклони възмездието на армията. Колкото до самото въстание, виж, то изобщо не било съкрушено. Просто се прикрило, предателите отново се били снишили, оръжията били прибрани в ножниците и скрити под телабите. Вярно, адюнктата подгонила Леоман от Вършачите, спипала го натясно в Ю’Гатан, но и това било само подвеждащ ход. Червените мечове отново били на свобода в Ейрън, кокалите на предадения Върховен юмрук Пормквал били натрошени и пръснати по Ейрънския път, трева вече била избуяла по гробните могили с предадената армия на Пормквал.

И нима не бяха ходили загрижени граждани на Ейрън на хълма край града, на хълма до падината Ерут? Да прокопаят там дупки и да потърсят прокълнатите кости на Колтейн? И на Бълт, на Майнсър, на Лъл? Да бяха намерили нещо? Само лъжи. Предателите бяха изчезнали до един, включително Дюйкър, имперският историк, чиято измяна към неговата императрица — и към самата Империя — бе може би най-мръсният момент от всички.

И най-сетне, последните новини. За провалена обсада. За ужасен мор в Седемте града. Откъслечни, несвързани, но като маши, забити в жаравата, и разпръснати искри в тъмното. И шепнещата мълва, натежала с убедеността за истина, Ша’ик Преродената се появила отново и призовавала нови поклонници.

Последните камъчета, обърнали колата.

В Мишия тълпата се бе задействала сама. Тълпата не се нуждаеше от водачи, нито от имперски указания — тълпата разбираше от справедливост, а на този остров — рожденото място на Империята — справедливостта се държеше от кървави ръце. Пребитите подути тела бяха хвърлени в реката, която бе твърде набъбнала, задръстена от нечистотии и смет, каналите под мостовете бяха твърде тесни, за да пропуснат тези тела, та водата да ги отнесе до залива.

И в това също видяха поличба. Древният морски бог бе отхвърлил тези тела. Маел, окуражен от съживилата се вяра на острова, нямаше да ги приеме — какво по-голямо доказателство бе нужно?

Призрака на императора бяха видели, в обраслия с бурени двор на Скръбния дом, призрак, хранещ се с душите на избитите уикци.

В храмовете на Д’рек в Джаката и тук, в град Малаз, жреците и жриците бяха изчезнали — тръгнали една нощ, както шепнеха, да изловят последните останали на острова уикци — избягалите, след като чули за чистката в град Малаз — защото самата богиня, Червея на есента, жадувала за уикска кръв.

Армия, разправяха, се трупала по старата граница в края на планините Уик на континента и се канела да нахлуе, за да унищожи и последните проклети предатели в жалките им вонящи колиби. А беше ли пратила императрицата легиони, които да разпръснат тази армия? Не, разбира се, защото тя одобряваше.

Имперският Върховен маг Тайсхрен беше в град Малаз, настанен в Твърдината на Мок. Какво го беше довело тук? И защо беше толкова публична тази визита — загадъчният маг бе легендарен с това, че се движи невидим, с това, че действа зад сцената, за да гарантира здравето на империята. Той беше самата основа на властта на Ласийн, в края на краищата, нейната лява ръка, докато дясната ръка бе на Нокътя. Щом беше тук, то бе, за да надзирава…

„Той е тук.“ Банашар усещаше кучия син, аура, тъмна и застрашителна, сипеща се откъм Твърдината на Мок. Ден след ден, нощ след нощ. „И защо? О, всички вие, глупци.“

„За същото, заради което и аз съм тук.“

Шестима пратеници дотук. Шестима, на всички заплатено достатъчно, за да са благонадеждни, и всички след това се бяха заклели, че са предали спешното съобщение — на пазача на Твърдината на Мок, онзи изгърбен урод, за когото разправяха, че бил стар колкото самата Твърдина на Мок, който на свой ред всеки път беше кимал и бе уверявал, че ще предаде съобщението на Върховния маг.

И все пак — никакъв отговор. Никаква покана.

„Някой прихваща посланията ми. Няма друга възможност. Вярно, прикрит бях в думите си — как иначе? Но Тайсхрен щеше да разпознае печата ми и щеше да разбере… с изведнъж разтуптяно сърце, студена пот по кожата, с разтреперани ръце… щеше да разбере. Мигновено.“

Банашар не знаеше какво да прави. Последният пратеник бе преди три седмици.

— Този отчаян блясък в окото ви — каза мъжът срещу него, отново с полуусмивка, въпреки че погледът му бързо се плъзна настрани, щом Банашар го погледна.

— Да не сте влюбен?

— Не, но почти любопитен. Наблюдавам ви последните седмици. Предава се, но бавно. Повечето хора го правят за миг. Станат от леглото, отидат до прозореца, застанат там вцепенени, без нищо да виждат, а отвътре всичко бързо пропада само с глух шепот, като облак прах, срива се и се стапя в нищото.

— По-добре ще е да говорите и да мислите като проклет моряк — каза Банашар.

— Колкото повече пия, толкова по-ясен и стабилен ставам.

— Лош признак, приятелю.

— Събирам си ги. Вие не сте единственият, прокълнат да чакате.

— Месеци!

— Години при мен — отвърна мъжът и топна пръст във виното да извади кацнала мушица.

— Май вие е трябвало да се предадете отдавна.

— Може би. Но съм стигнал до нещо като вяра. Вече още малко, готов съм да се закълна. Скоро.

Банашар изсумтя.

— Удавникът говори с глупеца, нощ за акробати, жонгльори и танцьори, хайде, всички насам, два сребърника ще ви купят безкрайно — безкрайно, казвам — забавление.

— Не ми е чак толкова непознато давенето, приятел.

— В смисъл?

— Нещо ми подсказва, че стане ли дума за глупците, вие можете да кажете същото.

Банашар извърна очи. Видя друго познато лице, още един грамаден мъж — по-нисък от чужденеца, който седеше срещу него, но също толкова широк в плещите, с плешиво теме, нашарено с черни пъпки, с белези по цялото тяло. Тъкмо вдигаше халба Старо тъмно малазанско. Бившият жрец извика високо:

— Ей, Темпър! Има място да седнеш тук! — И се премести на пейката, когато старият, но още як мъж — ветеран несъмнено — се запъти към него.

Сега поне разговорът отново щеше да потъне в безсмислие. Все пак. „Още един кучи син, който чака… нещо. Само че подозирам, че при него това нещо ще е много лошо. Ако изобщо дойде.“

Някъде в подземията на един далечен, далечен град — изгнил гоблен. Навит на руло, превърнал се в мише гнездо, геният на ръцете, които са го изтъкали, бавно губи невидимата война срещу плъзналите ларви, молци и червеи… Ала при все това мракът на немарата криеше все още ярки цветове тук-там, а сцената, изобразена на този огромен гоблен, все още съхраняваше достатъчно елементи от разказа, чийто смисъл не беше изгубен. Може би щеше да оцелее още петдесетина години, преди най-сетне да се покори на опустошението и забравата.

Светът, знаеше Алрада Ан, беше безразличен към необходимостта от съхраняване. На истории, на разкази, напластени със смисъл и важност. Изобщо не се интересуваше от забравеното, от паметта и знанието, които така и не можеха да спрат безкрайното повторение на упоритата глупост, толкова здраво свързваща народите и цивилизациите.

Гобленът някога бе господствал над цяла една стена, вдясно, с лице към Обсидиановия трон — от който преди анексирането беше властвал Великият крал на Блуроуз, Върховният слуга на Чернокрилия господар, със съвета на Чародеите на Оникса от двете страни на подиума, всички във великолепните им одежди от гъвкав течен камък… но не, тъкмо гобленът толкова силно обсебваше мислите на Алрада Ан.

Повествованието започваше в края, най-отдалечен от трона. Три фигури на тъмночерен фон. Трима братя, родени в чист Мрак и преобичани от своята майка. Всички низвергнати вече, по различно време. Андарист, в когото тя бе видяла първия изменник, обвинение, за което всички знаеха, че е било погрешно, но възелът от лъжи се беше стегнал здраво около него и никой не можеше да го разхлаби освен самия Андарист — а това той не можеше да стори. Изпълнен с непоносима скръб, той бе приел прокуждането си и сетните му думи бяха: „Желан или не, ще продължа да браня Майката Тъма в самота.“ И по това трябваше да бъде оценен животът му. Но и при това обещание тя се беше извърнала от него. Братята му не можеше да не осъзнаят престъпността на това решение и Аномандарис Пюрейк пръв се беше опълчил на Майката Тъма. Само те знаеха какви думи си бяха разменили, но горчивите последствия ги видяха всички — Аномандър й обърна гръб. Отиде си, отрече Мрака в своята кръв и потърси наместо него Хаоса, кипял открай време в жилите му. Силхас Руин дълго беше разкъсван от нерешителност, затънал в неосъществими опити за опрощение, за помирение, докато всички задръжки не рухнаха и той не извърши най-голямото престъпление от всички. „Съюз със Сянка. Когато избухна войната сред Тайст — война, продължаваща неспирно до ден-днешен.“

Имало беше победи, поражения, големи кланета. А после, в последния си жест на отчаяние, Силхас Руин и следовниците му се вляха в легионите на Сянка и техния жесток пълководец Скабандари — когото щяха да помнят с прозвището Кървавото око — в бягството им през портала. „На този свят. Но измяната още терзае тримата братя.“ И в мига на върховната победа срещу К’Чаин Че’Малле Силхас Руин беше паднал под ножа на Скабандари, а следовниците му на свой ред паднаха под мечовете на Тайст Едур.

Такава бе втората сцена на гоблена. Измяната, избиването. Но избиването не беше толкова пълно, колкото вярваха Едур. Тайст Андий бяха оцелели — ранените, изостаналите, старите, майки и деца, останали далече зад бойното поле. Те бяха видели. И бяха избягали.

Третата сцена изобразяваше мъчителното им бягство, отчаяната им защита от преследвачите им от трима едва порасли чародеи — които щяха да се превърнат в основателите на Ордена на оникса — победата, която им бе осигурила отдих, достатъчен, за да се спасят — и с помощта на новооткрита магия да заблудят гонителите си и да сътворят светилище…

В пещери дълбоко под планините на брега на вътрешното море, пещери, в които цъфтяха цветя от сапфир, пищни като рози, от които кралството, планините и морето бяха добили общото си име. „Блуроуз, и затова — последната и най-затрогващата сцена, най-близо до трона, най-близо до сърцето ми.“

Народът му, няколкото хиляди оцелели, отново се беше укрил в тези дълбоки пещери, когато тиранията на Едур се развихри безумно над цял Ледер. „Безумие, което ме погълна.“

Хиротската бирема летеше сред бурните вълни на това свирепо северно море, което местните наричаха Кокакал, и Алрада стискаше с две ръце перилото, докато жестоките студени пръски биеха в лицето му, все едно бе привлякъл върху себе си гнева на побеснял бог. А може би наистина го беше направил и бе заслужил това.

Беше дете на шпиони. И поколения наред кръвната му линия, предците му, бяха обитавали сред Тайст Едур, без да бъдат подозирани процъфтяваха сред хаоса на привидно безконечните междуособни спорове сред племената. Ханан Мосаг беше сложил край на това, разбира се, но междувременно Стражите, такива като Алрада Ан и други, вече бяха по местата си, родословията им бяха оплетени здраво с тези на Едур и неразличими от тях.

Белила за кожата, тайните жестове на общуване, споделяни между скритите Андий, ловките манипулации, които трябваше да осигурят присъствие на важни събирания — това беше животът на Алрада Ан, — и ако племената бяха останали в северните си твърдини, щеше да е приятен. Докато не се отправеше един ден на ловна експедиция, от която повече да не се върне. Осиновилото го племе щеше да скърби за загубата му, докато той всъщност щеше да е прехвърлил южния край на ледената пустиня, щеше да извърви неизброимите левги, докато стигне Блуроуз. Докато се върне у дома.

Този дом беше… не като някога. Светилището беше под обсада — вярно, от нищо неподозиращи врагове, които все още не знаеха нищо за катакомбите под нозете им. Ала сега властваха те, избраният елит в положението си на върховна власт, от която произтичаше всяка поквара и жестокост. „Мръсната кръв се стича и стича от императора…“ Нито едно ледерийско управление не беше падало толкова ниско като това на Рулад и неговите „благородници“ едури. „Моля се това да свърши. Моля се един ден историците да напишат за този мрачен период от историята на Ледер като за Кошмарния век, название, заслужаващо да оцелее в бъдещето.“

Не го вярваше. Не вярваше на нито една дума от молитвата, която беше изричал десетки хиляди пъти. „Видяхме пътя, по който щеше да поеме Рулад. Видяхме го, когато императорът низвергна собствения си брат — Богове, та аз бях там, в Новороденото. Бях един от «братята» на Рулад, новата му разширена фамилия от боязливи ласкатели. Чернокрилият господар да ме опази дано, видях как единственият Едур, комуто се възхищавах, единственият едур, когото ценях, как бе прекършен. Не само наблюдавах. Добавих своя глас в острижението на Трул. А кое беше престъплението на Трул? Само поредният отчаян опит да върне Рулад у дома. Кълна се в самата Майка Тъма…“ Но Алрада Ан така и не беше посмял, нито веднъж, не и в онези дни, в които Трул се бореше да обърне прилива. Не, той сам беше извърнал гръб, бе отхвърлил всяка възможност да изрече слова, за които знаеше, че Трул копнее, че ще ги приеме и ще ги цени като дар. „Бях страхливец. Душата ми избегна риска и връщане няма.“

В дните след въздигането на Рулад на ледерийския трон Алрада беше повел отряд воини арапаи извън Ледер, за да подирят следите на новите изменници на императора — неговия брат Феар и онзи роб, Удинаас. Никаква следа не бяха открили от тях и Алрада бе приел това като малка победа. Гневът на Рулад за малко щеше да доведе до масови убийства, но опустошението, оставено от Ханан Мосаг, бе успяло да му наложи известна сдържаност — императорът изпитваше огромна нужда от воини Тайст Едур, не просто за окупирането и управлението на империята, а по-скоро за мащабните военни експедиции, които се замисляха още тогава.

„Експедиции като тази.“ Да беше знаел до какво ще доведат тези пътувания, Алрада навярно щеше да предпочете избиването, което Рулад толкова жадуваше да нанесе в онези първи дни в Ледерас.

Оттогава…

„Всичко, което сторихме в неговото прокълнато име… Следваме го… а той в какво ни превърна? О, Трул, ти беше прав, а нито един от нас не се оказа достатъчно смел, за да застане на твоя страна, когато беше най-необходимо.“

Спомените за Трул Сенгар терзаеха Алрада Ан. Не, спомените му за всичко го терзаеха, но се бяха слели, намерили бяха средоточието си в един-единствен воин на Тайст Едур.

Сега стоеше на огромния кораб с очи, вперени в бурното море, с лице, отдавна свикнало с ледените пръски. А сред водите от всички страни още кораби пореха бурните вълни, половината от Трета едурска имперска флота, търсеща път да заобиколи този необятен континент. Под палубата и по такелажа на всеки кораб се трудеха екипажи ледерии, дори и низши моряци. А господарите им не вършеха нищо, освен да поглъщат вино и безкрайни блюда; или да взимат в меките си ложета робини ледерийки и след като ги насилят и ги оставят, пълни с отровното семе на Едур, просто ги хвърляха през борда за следващите ги вечно гладни акули и стада млади денрабъ.

Половината флота беше в това море. Под командата на Томад Сенгар, бащата на императора.

„И какво успяхме да направим дотук, прескъпи Томад? Ние, шепа съмнителни герои, приели предизвикателството на двубоя. Да се върнем у дома, пред безумния взор на твоя най-малък син, така ли?“

„Да не забравяме и пропадналите си ближни. Откъде са дошли те? Дори това не знаем. Но отнесохме ли се с тях като с отдавна изгубени родственици? Приехме ли ги с широко отворени обятия? Не, те са по-низши същества, кръвта им е омърсена от провал, от падение. Дарихме ги с презрение, макар да го наричаме освобождение.“

„Но ето, че мислех за поборниците… и за неутолимия глад на Рулад, който ни отпраща в този свят, флота след флота. Томад. Какво сторихме?“

Помисли си за последните им „гости“ долу под палубата и се появи онова предчувствие, смътно като шепот в мътилката на разбитата му, прогнила, проядена от молци душа, че може би този път са намерили някой наистина непреодолим. Някой, който просто би могъл да накара Рулад да се задави със собствената си кръв, и то неведнъж… макар че, както винаги, просто щеше да последва онзи сетен ужасен вик…

„Съграждат ни и ни рушат, и все така. Вечно.“

„А аз никога няма да видя родния дом.“

Ледерийският Командващ морската пехота Атри-преда Ян Товис, известна на войниците си с името Туайлайт[1], присви гранитеносивите си очи и погледна болника. В трюма беше зловонно и влажно, пътеката над кила беше зацапана с бълвоч и слузеста тиня. Скърцане и тропот изпълваше въздуха с удара на всяка вълна по корпуса. Сенките бясно танцуваха на подскачащата светлина на фенерите.

— Вземи — каза тя. — Пий.

Мъжът я изгледа отдолу с плувналите си в червени кръгове очи, лицето му бе с цвета на китова мас.

— Да пия? — Самата дума сякаш бе достатъчна, за да го накара отново да се превие, но тя видя как здраво се бори да надделее гаденето.

— Не говоря твой език много добре. Пий. Две глътки. Почакаш, после още.

— Няма да го задържа — отвърна мъжът.

— Нищо. Две, и чувстваш по-добре. Лошо минава.

Той пое с разтреперана ръка малката бутилка от мътно стъкло.

— Цеда прави — каза Туайлайт. — Правил, преди поколения. Лошо минава.

Той глътна веднъж, после два пъти, остана неподвижен за миг, после се присви на една страна. Захрачи, закашля, пое си дъх и рече:

— Духовете да ме вземат дано, да.

— По-добре?

Той кимна.

— Пий другото. Ще остане.

Той я послуша, после се отпусна, затворил очи.

— По-добре. По-добре, да.

— Хубаво. Сега иди при него. — Посочи към носа, на двайсет крачки напред по пътеката, където на извиващата се нагоре носова греда се беше облегнала фигура. — Преда има съмнения. Поборник няма преживее пътуване. Не иска яде, пие. Отслабва. Иди при него. Ти много хвали негова сила. Ние виждаме друго. Виждаме само слабост.

Лежащият не я погледна, но бавно се надигна, седна, след това се изправи, олюляваше се.

Плю в шепите си, потърка длани и ги прокара по косата си.

А после Таралак Вийд погледна жената.

— Ето, че сега ти изглеждаш зле — каза й намръщено. — Какво ти е?

Туайлайт бавно поклати глава.

— Иди. Преда трябва бъде убеден. Иначе ще хвърлим двама ви през борда.

Воинът грал закрачи по пътеката. От двете му страни, струпани между сандъци и бурета, седяха оковани фигури. Сивокоси като пленителите си, почти толкова високи, чертите им издаваха едурска кръв. И все пак бяха тук, гниеха в собствената си мръсотия и очите им вяло проследяваха Таралак.

Гралът се наведе над Икариум и го докосна по рамото.

Икариум потръпна.

— Приятелю — заговори тихо Таралак. — Зная, че не толкова болест на плътта те е поразила така. Болест е на духа. Трябва да я надвиеш, Икариум.

Джагът седеше с прибрани до гърдите колене — поза, която напомняше на грала погребалния стил, практикуван от ерлиите. И мълчеше. А после вдигна глава, отчаяните му очи се впиха в Таралак и той промълви:

— Не мога да го направя. Не искам… Не искам да убивам никого!

Таралак потърка чело. Духове подземни, отварата на Туайлайт беше направила чудеса. „Мога да го направя.“

— Икариум. Погледни този трюм. Виж ги тези мръсни същества — на които казаха, че са освободени от потисниците си. Които повярваха, че в тези Тайст Едур е спасението им. Но не. Кръвта им не е чиста! Зацапана е — били са роби! Толкова пропаднали, не знаещи нищо за историята си, за славата на своето минало — да, знам каква слава! Но само ги виж! Що за демони са тези Тайст Едур и тяхната проклета империя? Да се държат така със същества от своята раса? А сега ми кажи, Икариум, какво ти осигурих аз? Кажи ми!

Лицето на воина беше измъчено, ужас витаеше в очите му и… нещо друго, блясък на лудост.

— За онова, което видяхме — прошепна той. — За онова, което видяхме, че вършат…

— Мъст — довърши Таралак и кимна.

Икариум го зяпна като удавник.

— Мъст…

— Но няма да ти се даде този шанс, Икариум. Преда губи вяра в теб — и в мен — и сме в голяма опасност да ни хвърлят на акулите…

— Те ме молят да убия императора им, Таралак Вийд. Няма никаква логика…

— Какво те молят те — изръмжа през зъби гралът — и какво ще направиш, са две съвсем различни неща.

— Мъст — повтори Икариум бавно, сякаш вкусваше думата. — Не, не, не е за мен това. Вече се проля твърде много кръв — още няма да постигне нищо. Няма да съм по-различен от тях! — Сграбчи Таралак за врата и го придърпа по-близо. — Не разбираш ли това? Животът на още невинни…

— Невинни ли? Глупак си ти, Икариум — не можеш ли да разбереш? Невинността е лъжа! Никой от нас не е невинен! Никой! Един ми покажи, моля те, умолявам те — покажи ми, че греша! — Извърна се в желязната хватка на джага и изпъна пръст към свитите тела на робите. — Двамата бяхме свидетели, нали? Вчера! Двама от тези жалки глупаци задушиха до смърт трети — и тримата във вериги, Икариум, и тримата умираха от глад! И все пак някакъв стар спор, някаква стара глупост, развихрила се за сетен път! Жертви? О, да, безспорно. Невинни? Ха! И нека духовете горни и долни да ме поразят, ако преценката ми е лъжлива!

Икариум го изгледа, после дългите му пръсти много бавно пуснаха яката на кожената риза на грала.

— Трябва да ядеш, приятелю — каза Таралак. — Трябва да пазиш силата си. Тази империя на Тайст Едур е мерзост. Там властва един безумец, чиято единствена дарба е да борави с меча, и затова и слаби, и силни са длъжни да му се прекланят, защото така е устроен светът. Да се опълчиш на силните означава да си спечелиш робство и унищожение — ти знаеш това, Икариум. Но ти, и само ти, приятелю, притежаваш онова, което е нужно, за да се унищожи тази мерзост. Затова си роден. Ти си последното оръжие на правосъдието — не се разколебавай пред този порой от несправедливост. Подклаждай онова, което си видял — което двамата видяхме, — и всичко, което тепърва ще видим по пътя си. Подклаждай го, за да разпали правосъдието в теб — докато силата му не стане ослепителна. Икариум, не позволявай тези ужасни едури да те надвият — както правят сега.

Чу глас зад себе си. Туайлайт.

— Преда мисли изпитание. За този воин.

Таралак Вийд се обърна и я погледна.

— Какво значи това? Какво изпитание?

— Ние водим много войни. Вървим по пътя на Хаос и Сянка.

Гралът присви очи.

— „Ние“?

— Едурите сега властваме над Ледер. Където те поведат, ледериите трябва следват. Едурски мечове правят река от кръв, а от река от кръв потича река от злато. Верните стават богати, много богати.

— А неверните?

— Те хващат греблата. Длъжници. Така е.

— А ти, Атри-преда? Ти вярна ли си?

Тя го изгледа мълчаливо, после отвърна:

— Всеки поборник вярва. От техен меч императорът умре. Какво вярва и какво истина не едно и също. Но истината — аз вярна. Преда мисли за изпитание.

— Добре. — Гралът затаи дъх, уплашен, че Икариум ще откаже. Но отказ не последва. „Това е добре.“

Жената се отдалечи, бронята й изшумя като монети, пръснати по пясък.

Таралак Вийд се вторачи след нея.

— Тя се прикрива — каза тихо и тъжно Икариум. — Но душата й умира отвътре.

Гралът се обърна към джага.

— Вярваш ли, че само тя страда в мълчание, приятелю? Че само тя се присвива така, че само нейната чест е унизена от това, което е длъжна да прави?

Икариум поклати глава.

— Тогава мисли за нея, когато решимостта ти се поколебае, приятелю. Мисли за Туайлайт. И за всички други като нея.

Отвърна му вяла усмивка.

— Но ти сам казваш, че невинност не съществува.

— Наблюдение, което не отменя нуждата от правосъдие, Икариум.

Погледът на джага се отмести, спря се на зацапаните дъски на трюма вдясно и той отрони:

— Предполагам, че да.

Скалите бяха лъснали от пот, сякаш натискът на света бе станал непоносим. Мъжът, който току-що се беше появил от небитието, постоя за миг вцепенен, тъмносивото на наметалото и качулката го правеше почти неразличим в сумрака, но единствените свидетели на тази странност бяха безразлични и слепи — личинките, гърчещи се в разкъсаната гниеща плът на телата, пръснати пред него.

Зловонието беше непреодолимо и за миг Котильон се почувства потопен в нещо познато, натежало от скръб — все едно че това бе истинският мирис на съществуването. Имало беше времена като че ли, в които щеше да изпита неоспорима радост, но тези времена дотолкова се бяха заличили в спомените му, че подозираше, че са само лъжлив носталгичен зов. Както с цивилизациите и техните златни векове, така и с хората: всеки индивид жадува вечно за отминалия златен миг на истински мир и добро.

Толкова често този копнеж е вкоренен в детството, във времето, когато границите на просветлението все още не са оковали душата, когато привидно простите неща разкриват сложността си като листчетата на отровен цвят, за да те лъхне вонята на развалата.

Телата бяха на млади мъже и жени — твърде млади всъщност, за да са войници. Но бяха войници. Спомените им за утеха и покой навярно бяха изстъргани от умовете им още тогава, когато на едно място на родния им свят бяха увиснали, приковани с железни шипове, на дървени кръстове, така и неразбрали какви са престъпленията им. Престъпления, разбира се, не беше имало. И кръвта, която бяха пролели тъй щедро, не бе показала свидетелство, че е омърсена, защото нито името на един народ, нито цветът на кожата му, нито чертите на лицата правят кръвта по-малко чиста или ценна.

Упорити глупци с жажда за смърт в гнилите си сърца вярваха в друго. Разделяха мъртъвците на невинни жертви и справедливо наказани и знаеха с ненакърнима убеденост на чия страна са самите те. С такава убеденост забиването на ножовете е лесно.

Тук те се бяха сражавали здраво, забеляза той. Решителна битка, след това — оттегляне с бой. Доказателство за изключителна подготовка, дисциплина и яростно нежелание да се признае поражението, без враговете да платят висока цена. Противникът беше изнесъл своите паднали, но за тези млади мъртви самата урва се бе оказала тяхната гробница. „Спасени от разпятието си… за това.“

Очакваха го толкова много… неотложни задачи. Съществени нужди. „Забравихме този отряд. Отряд, който ние самите разположихме тук, за да брани онова, което смятахме за свое. А те са си мислили, че сме ги изоставили.“ И в този мрачен извод бяха стигнали почти до истината. „Но сега сме нападнати от всички страни. Положението е отчаяно за нас. Точно сега… о, мои паднали приятели, съжалявам за вас…“

Заблудата сред живите, че думите им могат да облекчат мъртвите. Още по-лошото: изричането на думи, търсещи прошка от тези мъртви. Падналите имаха само едно послание към живите и то нямаше нищо общо с опрощението. „Напомняй си го това, Котильон. Винаги помни какво мъртвите казват на теб и на всеки друг, отново и отново.“

Чу шум някъде напред. Приглушено ритмично стържене като острие на желязо по кожа, след него — тихи стъпки.

И се появи Т’лан Имасс, опрял острието на меча си в скалата пред себе си, гледаше приближаващия се Котильон. Зад немрящия воин струеше смътна жълтеникава светлина от фенери, сянка някаква премина, после друга, след това се появи човешка фигура.

— Отдръпни се, Ибра Голан — каза Майнала, гледаше Котильон.

Бронята й беше разкъсана. Връх на копие беше раздрал металната ризница и кожата на гърдите от лявата страна, малко под рамото. Кръв бе засъхнала по ръбовете. Лявата страна на набузника на шлема й я нямаше и оголената част от лицето беше подпухнала и покрита с отоци. Необичайно светлосивите й очи не се откъсваха от очите на Котильон. Тя подмина Т’лан Имасс и каза:

— Идват през портал. Лабиринт от сребрист пламък.

— Хаос — отвърна той. — Доказателство за съюз, до който се бояхме, че ще се стигне. Колко атаки отбихте, Майнала?

— Четири. — Тя се поколеба, после развърза шлема и го вдигна. Дългата сплъстена от пот черна коса се плъзна надолу. — Децата ми… загубите бяха тежки.

Котильон не можеше повече да издържи погледа й. Не и след това признание.

Тя продължи:

— Ако не беше Т’лан Имасс… и Апт, и ренегатът Тайст Едур, този проклет Първи трон вече щеше да е в ръцете на армия кръвожадни варвари.

— Значи дотук нападателите ви бяха изключително Тайст Едур?

— Да. — Изгледа го. — Няма да продължи дълго, нали?

Очите на Котильон отново се спряха на Ибра Голан.

Майнала продължи:

— Едурите са само първите сили, нали? И дори не са изцяло отдадени на тази кауза. Защо?

— Силите им са разтеглени като нашите, Майнала.

— А, значи не мога да очаквам повече апториани. А другите демони от вашето селение, Котильон? Азалан? Дайнал? Нищо ли не можете да ни дадете?

— Можем — отвърна той. — Но не сега.

— Кога?

Той я погледна.

— Когато стане най-неизбежно.

Майнала пристъпи към него.

— Кучи син. Имах хиляда и триста. Вече ми останаха едва четиристотин, още годни за бой. — Посочи с пръст назад към тесния коридор. — Още близо триста издъхват от раните си — и нищо не мога да направя за тях!

— Сенкотрон ще бъде уведомен — каза Котильон. — Ще дойде. Ще изцери ранените ви…

— Кога? — почти изръмжа тя.

— Щом си тръгна оттук, се връщам право в Цитаделата на Сянка. Майнала, искам да поговоря с другите.

— С кого? Защо?

Котильон се намръщи.

— Заради ренегата. Твоят Тайст Едур. Имам… въпроси.

— Никога не съм виждала досега такова умение с копието. Трул Сенгар убива и убива, а след това, щом се свърши и коленичи в кръвта на ближните си, които е убил, плаче.

— Те познават ли го? — попита Котильон. — Наричат ли го по име?

— Не. Казва, че са Ден-Рата, и млади. Кръвни воини отскоро. Но твърди. И че е само въпрос на време. Едурите, които успяват да се оттеглят, трябва да донасят за присъствието на Едур сред защитниците на Първия трон. Според Трул едно от неговите племена скоро ще бъде сред нападателите и ще го познаят — и точно тогава, според него, ще дойдат в пълна сила, с магьосници. Казва, Котильон, че той ще донесе унищожение за всички ни.

— Смята ли да напусне? — попита Котильон.

Тя се намръщи.

— На това не дава отговор. Ако се скрие, не бих го обвинила. А ако предпочете да остане, като нищо може да умра с неговото име за последно проклятие, което ще изрека на този свят. Или по-скоро предпоследното.

Той кимна разбиращо.

— Значи Трул Сенгар остава тук от чест.

— И тази чест е нашата гибел.

Котильон прокара ръка през косата си леко изненадан колко е пораснала. „Трябва да намеря някой да ме подстриже. Достатъчно надежден, за да не ме заколи.“ Замисли се за миг за това. „Е, чудно ли е изобщо, че боговете трябва сами да се справят с толкова банални задачи? Чуй се, Котильон — умът ти може да се отплесне от този важен момент. Отвърни на куража й със свой.“

— Идването на магьосници сред Тайст Едур може да ни затрудни…

— Разполагаме с Гадател на кости — отвърна тя. — Но засега е скрит. Бездействащ. Защото, като Трул Сенгар, той е като магнит.

Котильон кимна.

— Ще ме заведеш ли вътре, Майнала?

В отговор тя се обърна и му махна да я последва.

Беше кошмарно. Въздухът беше тежък и зловонен като в кланица. Съсирена кръв покриваше каменния под като мек раздран килим. Пребледнели лица — съвсем млади — се извръщаха и го поглеждаха със състарени очи, лишени от всякаква надежда. Богът видя Апт, черната козина на демона беше нашарена със сиви, още незараснали рани, а до единствения й преден крак седеше присвит Панек, огромното му многофасетно око блестеше. На челото над това ръбесто око се виждаше лошо зараснал прорез от удар.

Три фигури се надигнаха, очертаха се в сумрака, тръгнаха към него. Богът покровител на убийците спря. „Монок Очъм, останалият без клан Т’лан Имасс, вече наричан Онрак Прекършения, и ренегатът Тайст Едур Трул Сенгар. Хм, дали тези тримата, с Ибра Голан, нямаше да са достатъчни? Трябваше ли наистина да хвърлим в този ужас Майнала и младите й подопечни?“

Те се приближиха. Онрак и Трул бяха пребити, посечени, в рани. Половината кокалеста глава на Онрак беше отпрана. Ребрата му бяха хлътнали от жесток удар, а горната част на бедрото му, лявото, беше посечена, виждаше се шуплестата вътрешност на костта. Трул беше без броня — явно беше влязъл в битката без защита. Повечето му рани — дълбоки прорези и дупки по тялото — бяха по бедрата, под слабините и отвън — следи от париране, присъщо на боравещ с копие, със средата на дръжката на оръжието. Едурът едва вървеше, подпираше се тежко на очуканото копие в ръцете си. Котильон едва издържа отчаяния му поглед.

— Дойде ли времето, ще пристигне помощ — каза той на сивокожия воин.

Онрак Прекършения проговори:

— Когато спечелят Първия трон, ще разберат истината. Че не е за тях. Могат да го държат, но не и да го използват. Тогава защо тези храбри смъртни жертват живота си тук, Котильон от Сянка?

— Може би сме само отвличаща сила — каза Монок Очъм. Каза го съвсем спокойно.

— Не — отвърна Котильон. — Много повече е. Работата е какво ще направят след това откритие. Ще развихрят тук лабиринта на Хаос — в залата, където пребивава Първият трон. Монок Очъм, те ще го унищожат и така ще унищожат силата му.

— Такова деяние достойно ли е за съжаление? — попита пак така спокойно Онрак.

Смаян от въпроса, Котильон не намери отговор.

Монок Очъм се обърна рязко и изгледа Онрак Прекършения.

— Този говори словата на Необвързания. Той се бие не за да пази Първия трон. Бие се само за да защити Трул Сенгар. Само той е причината Тайст Едур още да е жив.

— Това е вярно — отвърна Онрак. — Не приемам ничия власт, освен тази на собствената си воля, желанията, заради които избирам действията си, и преценките, които правя сам. Това е смисълът на свободата, Монок Очъм.

— Недей… — почна Трул Сенгар.

— Трул Сенгар?

— Не, Онрак. Нима не разбираш? Ти избираш собственото си унищожение само защото аз не знам какво да правя, само защото аз не мога да реша… нищо. И затова оставам тук, също толкова окован, колкото когато ме намери в Новороденото.

— Трул Сенгар — отвърна след кратко мълчание Онрак. — Ти се биеш, за да спасиш живот. Живота на тези млади тук. Отново и отново, заради тях. Този избор е благороден. Чрез теб откривам дара да се биеш в защита на честта, дара на избраната достойна кауза. Не съм какъвто бях някога. Не съм като Монок Очъм и Ибра Голан. Целесъобразността вече не е достатъчна. Изгодата е лъжата на убиеца.

— В името на Гуглата — заговори Котильон на Монок Очъм с горчиво безсилие, — не можете ли да призовете ближните си? Няколкостотин Т’лан Имасс — трябва да лежат някъде тук, без нищо да вършат, какъвто навик имат?

Пустите очи си останаха… пусти.

— Котильон от Сянка. Твоят съратник възжела Първия трон…

— Значи трябва само да заповяда Т’лан Имасс да се включат…

— Не. Другите са тръгнали на война. Война за самосъхранение…

— При Гуглата да вървят Ассаил! — извика Котильон и гласът му отекна из пещерата. — Проклета гордост! Не можете да спечелите там! Изпращате клан след клан, всичко в една и съща унищожителна паст! Вие, проклети глупци, се оттегляте! Никакъв смисъл няма да се воюва за онзи жалък, кошмарен континент! Не разбирате ли? За Тираните там това е само игра!

— В природата на моя народ е… — почна Онрак и този път Котильон долови някаква нотка в гласа му, нещо като зла ирония, — да вярва в своята върховна ефикасност. Т’лан Имасс смятат да спечелят тази игра, Котильон от Сянка, или да срещнат забравата. Не приемат алтернативи. Гордост? Не е гордост. Това е самата причина да съществуват.

— Изправени сме пред по-големи заплахи…

— А тях не ги интересува — прекъсна го Онрак. — Трябва да разбереш това, Котильон от Сянка. Някога, преди много време според мярката на смъртните, твоят съратник откри Първия трон. Зае го и така наложи власт над Т’лан Имасс. Но още тогава тя бе изтъняла, защото силата на Първия трон е древна. Всъщност тази сила чезне. Сенкотрон успя да пробуди Логрос Т’лан Имасс — самотна армия, оказала се още обвързана от остатъчната сила на Първия трон само заради близостта. Не можеше да властва над Крон Т’лан Имасс, нито над Бентракт или Ифайил, нито над другите, защото бяха много отдалечени. Когато Сенкотрон седна на Първия трон, той беше смъртен, не беше свързан с друг аспект. Не се беше възнесъл. Но сега той е нечист и тази нечистост отслабва властта му. Котильон, както твоят спътник губи все повече материалност, така той губи… истинност.

Котильон го зяпна, после извърна очи към Монок Очъм и Ибра Голан.

— Тогава тези тук са… само израз на символично покорство.

— Трябва да се мъчим да съхраним своя вид, Котильон от Сянка — каза Гадателят на кости.

— А ако Първият трон бъде изгубен?

Воинът сви рамене. Издрънчаха кости.

„Богове долни. Едва сега разбирам защо изгубихме немрящата армия на Логрос посред кампанията в Седемте града. Те просто са… напуснали.“ Извърна очи към Онрак Прекършения.

— Възможно ли е да се възстанови силата на Първия трон?

— Не казвай нищо — заповяда Монок Очъм.

Полуразбитата глава на Онрак бавно се извърна и той погледна Гадателя на кости.

— Ти не властваш над мен. Необвързан съм.

По някаква мълчалива заповед Ибра Голан вдигна каменния си меч и се изправи срещу Онрак.

Котильон вдигна ръце.

— Чакайте! Онрак, не отговори на въпроса ми. Да забравим, че изобщо съм го задавал. Няма нужда от това — нямаме ли си вече бездруго достатъчно врагове?

— Ти си опасен — заговори Монок Очъм на бога. — Мислиш това, което не трябва да се мисли, изричаш това, което не трябва да се изрича. Ти си като ловец, вървящ по пътека, която никой друг не може да съзре. Трябва да помислиш за последствията.

Гадателят на кости се обърна, кокалестите му крака застъргаха по каменния под към залата на Първия трон. След миг Ибра Голан отпусна меча и закрета след Монок Очъм.

Котильон прокара отново ръка през косата си и усети, че на челото му е избила пот.

— Ето, че ни взе мярката, Котильон — заговори Трул Сенгар с лека усмивка. — А от това посещение и ние получихме не по-малко горчиви дарове. Намекът, че всичко, което правим тук в защита на Първия трон, е безсмислено. Дали пък не си решил да ни изтеглиш оттук? — Присви очи към бога и ироничната му усмивка се смени с… нещо друго. — Не мисля.

„А може би наистина вървя по невидима пътека. Пътека, за която и аз самият съм сляп. Но нуждата да продължа едва ли някога е била по-голяма.“

— Няма да ви изоставим.

— Така казваш ти — промърмори зад него Майнала.

Котильон я изгледа.

— Призовах Сенкотрон.

— Призовал си го?

— Даваме си правото да правим това, Майнала, когато нуждата го продиктува.

— Истински съратници значи. Мислех си, че си подчинен на Сенкотрон, Котильон. Да не би да го отричаш?

Усмихна й се с усилие.

— Съвсем наясно сме как се допълват взаимно дарбите ни. — Не продължи.

— Времето не беше достатъчно — каза тя.

— За какво?

— За обучението. Години бяха необходими… за тях. Да отраснат. Да живеят.

Беше права.

— Вземи ги с теб — каза Майнала. — Веднага. Аз ще остана, както и Апт, и Панек. Котильон, моля те, вземи ги с теб.

— Не мога.

— Защо?

Той погледна към Онрак.

— Защото, Майнала, не се връщам в селението на Сянка…

— Където и да отиваш, все трябва да е по-добро от това!

— Да можех да дам такова обещание… но уви.

— Не може — каза Онрак. — Майнала, той наистина тръгва по незрима пътека. Мисля, че повече няма да го видим.

— Благодаря ти за доверието — каза Котильон.

— Приятелят ми помни и по-добри времена. — Трул Сенгар потупа Онрак по гърба. Изтупването, което се чу при удара, беше кухо, вдигна се прах и нещо издрънча надолу в гръдния кош на воина. — О — каза едурът, — да не ти причиних нещо лошо?

— Не — отвърна Онрак. — Счупен връх от копие. Беше се забило в костта.

— Дразнеше ли те?

— Само с лекото стържене, докато вървя. Благодаря ти, Трул Сенгар.

Котильон ги изгледа. Що за същество можеше да нарича един Т’лан Имасс приятел? „И се бият рамо до рамо. Бих искал да науча повече за този Трул Сенгар.“ Но при толкова неща напоследък нямаше време за това. Въздъхна, обърна се и видя, че Панек вече пази теснината — нали Ибра Голан си беше тръгнал.

Богът се запъти натам.

Панек се извърна към него и каза:

— Липсва ми.

— Кой?

— Еджуокър.

— Защо? Съмнявам се, че онази торба кокали може да се измъкне от ковчег от брезова кора.

— Не за да се бие редом с нас, чичо. Ние тук ще удържим. Мама обаче се безпокои.

— Коя мама?

Отвърна му грозна острозъба усмивка.

— Двете.

— А защо ти липсва Еджуокър?

— Разказите му.

— А, да.

— За драконите. Глупавите, мъдрите, живите, както и мъртвите. Ако всеки свят беше само място на игралната дъска, те щяха да са игралните фигури. Но не ги насочва една ръка. Всеки от тях е необузданост. Воля, сама за себе си. А ги има и сенките — Еджуокър обясни и тях, — онези, които не можеш да видиш.

— Обясни ги, така ли? Хм, явно тоя дърт кучи син те харесва повече от мен.

— Всички те хвърлят сенки, чичо — каза Панек. — Във вашия свят. Във всеки друг. Затова има толкова много… пленници.

Котильон се намръщи. А после, щом осъзна казаното, очите му бавно се разшириха.

Трул Сенгар изгледа как богът спря за малко при Панек и как после си тръгна, като се подпираше с една ръка на каменната стена като пиян.

— Какво стана? Панек все едно го срита с коляно в чатала.

— Ще го разцелувам, ако го е направил — каза Майнала.

— Много си сурова — отвърна Трул. — Аз изпитвам жалост към Котильон.

— Значи си идиот. Е, аз го знам вече от месеци.

Той й се усмихна.

Майнала се обърна към входа за залата на Първия трон.

— Какво ли правят? Никога не са влизали там.

— Обсъждат положението сигурно.

— И къде е Сенкотрон? Трябваше вече да е тук. Ако ни нападнат сега…

„Ако ни нападнат, сме мъртви.“ Трул се подпря на копието, за да облекчи тежестта на левия си крак, който го болеше повече — съвсем малко повече — от десния. „Или аз поне съм мъртъв. Но това най-вероятно ще се случи все едно дали ще бъда изцерен, или не.“ Не можеше да разбере вялите им набези, това предпазливо опипване на Ден-Рата. И защо изобщо си правеха труда? Ако толкова ламтяха за трон, щеше да е тронът на Сянка, а не това вкаменено костено чудовище, което наричаха Първия трон. „Но пък, като си помислиш, може би всъщност е обяснимо. Съюзили са се със Сакатия бог и с Необвързаните Т’лан Имасс, които сега служат на Сакатия. Но моите Тайст Едур придават голяма тежест на съюзи с Не-Едур. Може би точно затова всичко, което правят дотук, е просто символично пускане на кръв. Само един магьосник и воини ветерани и тази малка драма щеше да е приключила.“

А щяха да дойдат. „Ще дойдат, щом някой ме познае.“ И все пак не можеше да се скрие от очите им; не можеше да стои отзад, докато избиват тези млади човешки същества, които нищо не знаеха за живота, които бяха войници само на думи. Не тези уроци на жестокост и бруталност трябваше да учи едно дете, едно дете нямаше нужда от тях. А свят, в който деца са подложени на това, беше свят, в който състраданието е само куха дума, чийто ек е подигравка и хладно презрение.

Четири схватки. Четири, а Майнала вече беше майка на седемстотин унищожени живота, почти половината от които вече чакаха милостта на смъртта… „Докато Сенкотрон се появи с неговия остро наточен дар, сам по себе си студен и безсърдечен.“

— Лицето ти те издава, Трул Сенгар. Готов си да заплачеш.

Едурът изгледа през рамо Онрак, после извърна очи към Майнала, която бе застанала до Панек.

— Нейният гняв е бронята й, приятелю. И в това е най-голямата ми слабост, че не мога да събудя същото в себе си. Само стоя и чакам. Следващата атака. Да се върне ужасната музика — писъците, болката на умиращите, оглушителният рев на безсилието, което ражда жаждата ни за бой… с всеки сблъсък на меч и копие.

— Но не се предаваш — каза Т’лан Имасс.

— Не мога.

— Музиката, която чуваш в битката, е непълна, Трул Сенгар.

— Какво искаш да кажеш?

— Докато стоя до теб, чувам молитвите на Майнала все едно дали е наблизо, или не. Чувам я, докато извлича назад ранените и убитите си деца. Тя се моли, Трул Сенгар, да не паднеш. Да продължаваш да се биеш, чудото, което си ти, и копието в ръцете ти да не й измени. Да не провалиш нея и децата й.

Трул Сенгар извърна глава.

— О, в сълзите, които бликнаха от очите ти, съзирам грешката си, приятелю. Опитвам се с думи да ти вдъхна гордост, ала вместо това те наранявам дълбоко. С отчаяние. Съжалявам. Забравил съм толкова много неща от това да си жив. — Воинът изгледа за миг мълчаливо Трул и добави: — Навярно бих могъл да ти предложа нещо друго, нещо по-… обнадеждаващо.

— Опитай. Моля те — прошепна Трул.

— Понякога долу в пропастта надушвам нещо. Някакво присъствие. Смътно, животинско. То… то ми носи утеха, макар да не знам защо, след като не мога да разбера източника му. В такива моменти, Трул Сенгар, имам чувството, че ни наблюдават. Наблюдават ни невидими очи и в тези очи има огромно състрадание.

— За да облекчиш болката ми ли казваш това, Онрак?

— Не, не бих те заблуждавал.

— От… кого идва то?

— Не знам. Но съм виждал, че влияе на Монок Очъм. Дори на Ибра Голан. Усещам тревогата им и това също ме утешава.

— Хм, а мен — не — изхриптя нечий глас до тях. Сенките се сгъстиха, очертаха изгърбена закачулена фигура, тръпнеща и размазана, сякаш с неохота приемаше да се отдаде на едно-единствено битие, на една-единствена реалност.

— Сенкотрон.

— Изцеряване, нали? Добре. Но нямам много време. Трябва да бързаме, ясно? Да бързаме!

„И ще бъда отново подновен. За да посрещна онова, което иде. Да можех да имам и аз своите молитви. Думи за утеха в ума ми… да заглушат писъците около мен. Да заглушат моите.“

Някъде долу Карса Орлонг се мъчеше да укроти Хавок и тропотът на копита в дърво караше палубата да се тресе под краката на Сеймар Дев, показваше, че животното няма да се успокои скоро. Не можеше да вини коня на джага. Въздухът долу беше мръсен, наситен с вонята на болни и умиращи, с горчивата миризма на безнадеждност.

„Но на нас тази съдба ни е спестена. Ние сме Гости, защото моят спътник великан е готов да убие императора. Глупак. Нагъл самоуверен идиот. Трябваше да остана с Ботфайндър, там, на онзи див морски бряг. След това можех да тръгна обратно и да се върна у дома.“ Толкова беше искала това да се окаже пътешествие на откривателства, с изкушението за чудеса, очакващи те някъде напред. Но вместо това се оказа пленница на империя, обезумяла от самообсебеност. Самодоволна, гледаща на своята мощ все едно е благочестив дар. Все едно, че силата излъчва свой етос и че възможността да направиш нещо е достатъчно оправдание да го направиш. Нагласата на уличния разбойник, с две-три правила в главата, които управляват цялото му битие и с които се опитва да извае личния си свят. Онези, от които трябва да се бои, онези, които може да смъкне на колене, и може би онези, на които иска да заприлича или за които жадува, но дори и с тях отношението е въпрос на сила. На Сеймар Дев й прилошаваше от отвращение, едва успяваше да надмогне надигащия се в душата й прилив на паника и никаква суха палуба под ботушите й не можеше да я опази от такова удавяне.

Беше се опитала да стои настрана от човешкия екипаж, който се трудеше над платната на огромния кораб, и най-сетне си бе намерила място, където нямаше да я бутат настрана и да ругаят, на самия нос, здраво вкопчила се във въжетата, докато вълните повдигаха и спускаха поклащащия се съд. По някакъв странен начин всяко пропадане, отнемащо тежестта й, я караше да се чувства по-добре, почти носеше утеха.

Някой застана до нея и тя не се изненада, като видя русокосата синеока вещица. Стигаше едва до рамото й, по голите й ръце се виждаха дълги възлести мускули, присъщи за човек, навикнал на тежък труд. И бяха показателни също така за силна личност. Твърда, преценяваща хладно, вероятно и недоверчива също — жилави, винаги стегнати мускули като тези говореха за вътрешна напрегнатост, за изгарящо и никога несекващо вълнение.

— Аз Перната вещица — заговори тя и Сеймар Дев чак сега забеляза колко е млада. — Разбираш мои думи?

— Разбираш ли думите ми.

— Думите ми — повтори тя. — Той учи лошо.

„Има предвид таксилианеца. Не е изненадващо. Той знае какво ще се случи, след като стане вече безполезен.“

— Ти учиш мен — каза Пернатата вещица.

Сеймар Дев се пресегна и дръпна леко сухия пръст, увиснал на шията на младата жена, а тя трепна и изруга тихо.

— Не те уча… на нищо.

— Накарам Ханради Халаг убие теб.

— И Карса Орлонг ще избие всяка проклета особа на този кораб, без окованите.

Пернатата вещица се намръщи, явно се мъчеше да я разбере, после изръмжа, обърна се рязко и се отдалечи.

Сеймар Дев отново се загледа в бурното море напред. Вещица, наистина. И то от тези, които не играят честно с духовете. От тези, които не разбират от чест. „Опасна. Ще… опита нещо. Може дори да се опита да ме убие, така, че да прилича на злополука. Възможно е да успее, а това означава, че няма да е зле да предупредя Карса. Ако умра, той ще разбере, че не е било злополука. И ще унищожи всички тези мръсни същества.“

Мислите й я стъписаха. „Срамота. Ето, че и аз започвам да мисля за Карса Орлонг като за оръжие. В ръцете ти е, ти боравиш с него — и за какво? Заради някакво въображаемо възмездие, ни повече, ни по-малко.“ Но подозираше, че някой или нещо друго вече играе тази игра. С Карса Орлонг. И точно тази загадка трябваше да проследи, докато не намери отговор. „А след това? Не допускам ли, че тоблакаят не съзнава как го използват? А ако вече го знае? Помисли над това…“

„Добре. Той го приема… засега. Но щом реши, че е време да се обърне срещу тези манипулатори, ще го направи — и те ще съжалят, че са се намесили в живота му. Да, това напълно подхожда на наглостта на Карса, на непоклатимата му увереност. Всъщност колкото повече мисля за това, толкова повече се убеждавам, че съм права. Стъпила съм на пътеката, която ще ме отведе до решаването на загадката. Добре.“

— В името на Гуглата, какво си й казала?

Сепната, Сеймар Дев се обърна и видя, че до нея е застанал таксилианецът.

— Кой? Какво? А, да.

— Внимавай — каза мъжът. Махна с мръсната си ръка пред подутото си от бой лице. — Виждаш ли това? Пернатата вещица. Не смея да отвърна с бой. Не смея дори да се защитя. Виж го в очите й — мисля, че тя самата е била бита, като дете. Така се предават тези неща, от поколение на поколение.

— Да — отвърна изненадана Сеймар. — Прав си.

Успя да докара някакво подобие на усмивка.

— Глупав бях, че се оставих да ме пленят, но това не значи, че винаги съм глупак.

— Какво стана?

— Поклонничество, един вид. Платих за превоз на един дрейк — до Руту Джелба, — опитах се да избягам от мора и повярвай ми, доста платих.

Сеймар Дев кимна. Дрейките бяха поклоннически кораби на Танно, тежки и здрави, и безопасни, освен при най-свирепите бури, и на тях винаги имаше Сънебродник на Танно или поне Мендикант[2] на Танно. Никаква чума не можеше да вирее на такъв кораб — беше уместен риск, а и дрейките обикновено бяха полупразни по обратния си път.

— На разсъмване, само на два дни път от Руту Джелба — продължи таксилианецът, — ни обкръжиха чужди кораби — тази флота. Сънебродникът се опита да преговаря, а щом се разбра, че тези Едур гледат на нас като на плячка — да предложи откуп. Богове подземни, каква магия хвърлиха по него! Ужасна, въздухът чак се поболя. Той се съпротивляваше — по-дълго, отколкото бяха очаквали, както разбрах по-късно — достатъчно дълго, за да ги ужаси — но накрая падна, горкият кучи син. Едурите избраха едного от нас, мен, както се оказа, другите ги разпраха и ги хвърлиха на акулите. Преводач им трябвало, виждаш ли.

— А каква ти е професията, ако мога да попитам?

— Архитект, в Таксила. Не, не съм прочут. Боря се с живота. — Сви рамене. — Какво не бих дал да се върна към тази борба.

— Мамиш Пернатата вещица в уроците.

Той кимна.

— Тя го знае.

— Да, но засега не може да направи нищо. Тази част от флотата е с достатъчно провизии — много време още няма да спираме на суша, а колкото до кораби от Седемте града за плен, морът все пак е опразнил морето, нали? Освен това ще плаваме на запад. Засега съм в безопасност. И освен ако Пернатата вещица не се окаже по-умна, отколкото си мисля, няма скоро да започне да схваща.

— Как го правиш?

— Уча я на четири езика едновременно, като не правя разлика между тях, дори в правилата на синтаксиса. За всяка дума й давам четири в превод, после измислям разни объркани правила за избор на една вместо друга според контекста. Хвана ме само веднъж. Тъй. Малазански, таксилският учен диалект, ерлийският вариант на общата реч и, от сестрата на баба ми — племенният рангала.

— Рангала? Мислех, че е изчезнал.

— Не и докато тя не умре, а съм готов да се закълна, че дъртата вещица ще живее вечно.

— Как се казваш?

Той поклати глава.

— В имената има сила — не, не че не ти вярвам, но заради тези Тайст Едур… А Пернатата вещица… ако научи името ми…

— Ще те принуди. Разбирам. Аз мисля за теб като за „таксилианеца“.

— Така е добре.

— Аз съм Сеймар Дев, а воинът, с когото дойдох, е тоблакай… Тоблакаят на Ша’ик. Името му е Карса Орлонг.

— Много рискуваш, като разкриваш имената…

— Рискът е за Пернатата вещица. Превъзхождам я в древните изкуства. Колкото до Карса, хм, само нека да опита. — Погледна го през рамо. — Каза, че плаваме на запад?

Той кимна.

— Ханради Халаг командва само половината флота — останалата е някъде на изток оттук. И двете части плават напред-назад покрай брега от няколко месеца, близо половин година всъщност. Като рибарски флоти, но рибата, която ловят, ходи на два крака и върти меч. Откриването на останки от родствениците им беше неочаквано, а състоянието, в което намериха горките същества, просто разгневи Едур. Не знам дали двете флоти предвиждат да се слеят — някъде западно от Сепик, мисля. Стане ли това… — Той сви рамене. — Поемаме към империята им.

— А тя къде е?

Ново свиване на рамене.

— Много далече. Друго не мога да кажа.

— Много далече, явно. Никога не бях чувала за империя, управлявана от Тайст Едур. И все пак този език е ледерийски. Както си забелязал, свързан е някак с много от езиците тук в Седемте града, тези, които са разклонения от едно и също дърво. А това дърво е Първата империя.

— Е, това го обяснява. Защото вече почти го разбирам ледерийския. Използват по-различен диалект, когато разговарят с Едур — смесица от двата. Търговска реч, и дори нея вече започвам да разбирам.

— Съветвам те да не разкриваш познанията си, таксилианецо.

— Ще те послушам. Сеймар Дев, твоят спътник наистина ли е същият Тоблакай, за когото толкова се говореше, телохранителят на Ша’ик? Казват, че убил два демона в нощта, преди да бъде убита, единия — с голи ръце.

— Доскоро влачеше след себе си изгнилите глави на тези демони — отвърна Сеймар Дев. — Подари ги на Ботфайндър — един анибарски шаман. Бялата кожа, с която е облечен Карса, е от соултейкън. Трети демон уби пред стените на Угарат, а още един прогони от леса на Анибар. С една ръка уби мъжки бедерин — видях го със собствените си очи.

Таксилианецът поклати глава.

— Императорът на Едур… той също е демон. Всички жестокости, които вършат тези сивокожи кучи синове, са по повеля на императора им. Както и това търсене на воини. Император, който иска собствената си смърт — как е възможно това?

— Не знам — призна тя. „И това, че не знам, ме плаши най-много.“ — Наистина изглежда безсмислено.

— Едно е ясно — каза мъжът. — Императорът им никога не е бил побеждаван. Иначе управлението му щеше да е приключило. Може би този тиранин наистина е най-великият воин. Може би няма никой, никъде на този свят, който да може да го надвие. Дори тоблакаят.

Тя се замисли за това. Огромният едурски флот, изпълнил морето от всички страни, пореше на север. „На север, после на запад, към морето Сепик.“

Намръщи се. „О, те са го правили и преди. Сепик, островното кралство, васал на Малазанската империя. Странен изолиран народ с двустепенно общество. Автохтонното племе — покорено и поробено. Рулхун’тал вен’ор — Кафявокожите…“

— Таксилианецо. Тези роби Едур долу. Къде ги намериха?

— Не знам. — Подутото лице се изкриви в горчива усмивка. — Те ги освободиха. Каква мила лъжа се крие в тази дума, Сеймар Дев. Не, няма повече да мисля за това.

„Мисля, че ме лъжеш, таксилианецо.“

От мачтата се разнесе вик, подхванаха го моряците по такелажа. Сеймар Дев видя извърнати глави, появиха се Тайст Едур и закрачиха към кърмата.

— Забелязали са кораби зад нас — каза таксилианицът.

— Останалата флота?

— Не. — Той се вслуша, докато наблюдателят изреждаше отгоре още подробности. — Чужденци. Много кораби. Повечето транспортни — две трети транспортни, една — дромони ескорт. — Изсумтя. — Виждаме ги за трети път, откакто съм на борда. Появяват се и изчезват.

— Казал ли си им чии са тези кораби, таксилианецо?

Той поклати глава.

„Малазанският имперски флот. Адмирал Нок. Това трябва да е.“ Забеляза известно напрежение сред Тайст Едур.

— Какво става? Защо са така възбудени?

— Горките малазанци — отвърна мъжът със зла усмивка. — Заради положението им е.

— Какво искаш да кажеш?

— Ако останат след нас, ако продължат на север, за да заобиколят острова, са обречени.

— Защо?

— Защото сега, Сеймар Дев, останалата част от флотата на Едур — бойните кораби на Томад Сенгар — са зад малазанците.

Леденият вятър сякаш изведнъж я сряза под дебелите дрехи.

— Канят се да ги атакуват?

— Канят се да ги унищожат — отвърна таксилианецът. — А вече съм виждал едурската магия и мога да ти кажа едно — Малазанската империя скоро ще загуби цялата си флота. А с нея — всеки проклет мъж и всяка проклета жена на борда. — Наведе се напред да се изхрачи, но щом усети, че вятърът бие в лицето му, само се ухили още повече. — Освен може би един-двама… поборници.

Нещо ново имаше тук, помисли си Банашар, забързан под пелените пороен дъжд към кръчмата на Кууп. Преследваха го. Преди време такова разкритие щеше да разпали гнева му и той набързо щеше да се справи с глупака, а после, след като измъкнеше нужните подробности — още по-набързо с онзи, който го е наел. Но сега единственото, което можа да си позволи, беше горчиво да се изсмее наум. „Да, господарю (или господарке), той се буди следобед, неизменно, и някъде след шестина камбана кашляне, чесане и мачкане на гниди излиза на улицата и се запътва, господарю (или господарке) към някое от любимите си долнопробни заведения, и щом се смеси с посетителите, почва да спори за естеството на религията — или дали не бяха данъците и вдигането на пристанищните мита? Или спадането на улова на коравал из плитчините на Джакатан? Или за некадърността на онзи кърпач на обуща, който се заклел, че може да му зашие отпраната пета на левия ботуш — какво? Съвсем вярно, господарю (или господарке), това е някакъв нечестив шифър, толкова сигурно, колкото че съм страшно добър в промъкването крадешком, и съм толкова сигурен, че скоро ще го разбия, колкото мога да съм…“

Тези въображаеми разговори бяха единственото му забавление в последните нощи. „Богове, това ако не е патетично. Но пък патосът винаги ме забавлява.“ А много преди да престанеше да го забавлява, щеше да е пиян, и така отминаваше още един кръг на слънцето и звездите в това безсмислено небе. Стига все още да съществуваше — можеше ли да знае човек с този плътносив таван, снишил се над острова вече почти от седмица без никакъв признак, че ще се разчупи? „Още малко с този дъжд и просто ще потънем под вълните. Търговските кораби от континента само ще кръжат и ще кръжат около доскорошния остров Малаз. Ще кръжат и кръжат, и моряците ще се чешат по главите…“ Ето, че пак почна, поредната измислена сцена с хитро втъкания вътък на презрение към всичко човешко — пълна некадърност, глупост, мързел и мърлявщина — ами виж само, куцукаше като някоя еднокрака стръв за акула — обущарят го посрещна на вратата бос — трябваше още тогава да изпита подозрения. „Нали?“

„Такива ми ти работи, императрице. Нещастникът беше полууикец и му беше платено за това, поради отказа ти да наложиш ред сред тълпата. Подкарали го бяха, о, велика, с тухли и криваци чак докъдето можа да стигне, без да се хвърли с главата надолу в залива. Всичките си обущарски инструменти беше загубил — целия си поминък, видиш ли. А аз… ами, нали съм прокълнат да бъда жалостив… да, императрице, злочестините теб много не те засягат… но докъде бях стигнал? А, да, разкъсан от жалост, подтикван от милост. Гуглата знае, горкият човек имаше нужда от тези пари повече от мен, макар и само за да погребе малкия си син, когото все още мъкнеше, да, детето с разбития череп… Не, престани с това, Банашар.“

„Престани.“

Безсмислени игри на ума, нали? Лишени от значимост. Нищо повече от самоизвинения, а колкото до външната публика — онези шепнещи призраци и подмятанията им, намеците и завоалираните им обиди, и отегчените им умове — тази публика… „Те са моите свидетели, да, това море от мрачни лица в ямата, у които отчаяното ми представление, вечното ми усилие да ги докосна с човещина не предизвиква нищо освен нетърпение и досада, нервно очакване на репликата, която ще ги разсмее.“ Е, добре, това пищно витийство служеше само нему, знаеше Банашар, а всичко останало беше лъжа.

Детето с разбития череп, клюмнало и отпуснато в смъртта, показваше много лица. Повече от едно, повече от десет, повече от десет хиляди. Лица, за които не можеше да си позволи да мисли в своето залитащо от ден в ден, от нощ в нощ битие. Защото бяха като нокти, впити дълбоко в земята, дърпащи надолу товара, който влачеше след себе си, и с всяка нова стъпка съпротивата се усилваше, все по-силно се стягаше около гърлото му, и никой смъртен не можеше да понесе това… „Давим се от това, което виждаме, души ни стремглавият бяг, не, това няма да мине, изобщо. Не ми обръщай внимание, скъпа императрице, разбирам колко чист е тронът ти.“

А, ето ги и стъпалата, водещи надолу. Скъпата стара „Обесеният“ на Кууп, каменният ешафод, плачещ с кални сълзи под стъпалата му, предизвикателство за неуверени ходила, колебливото поклащане — това, наистина ли бяха само стъпала и нищо друго? „Или вече си преобразен, ти, храм на моето бреме, отекващ с глухите стонове на ближните ми, о, колко добре дошла е тази прегръдка…“

Провря се през входа и спря в сумрака до капещите стрехи, нагазил в локвата, където каменният под беше хлътнал и стичащата се от него вода я направи още по-дълбока. Половин дузина лица, бледи и прашни като луна след прашна буря, се извърнаха към него… само за миг, и отново встрани.

„Обожаващата ме публика. Да, трагическият актьор се върна.“

А там, сам на една от масите — чудовищен мъж. Изгърбен, малките му черни очи лъснали под изпъкналото чело. Неописуемо космат. Усукани валма, изригнали от двете уши, абаносовите къдрици се сливаха с огромното гларусово гнездо — брадата, която поглъщаше шията и продължаваше надолу чак до издутата гръд; и се катереше нагоре по бузите, сливаше се с провисналите от ноздрите косми, все едно беше насадил в носа си малки дървета с коренищата нагоре — а след това се сплиташе с провисналите конопени въжета на веждите му, които на свой ред плавно преливаха в смайващо ниско и тясно изпъкнало чело. И въпреки нелепата възраст на мъжа — възраст, за която всъщност се носеха само слухове, тъй като никой не я знаеше със сигурност — тази буйна коса беше с цвета на черно мастило.

Пиеше чай от червена лоза — местна отвара, използвана понякога за избиване на мравки.

Банашар отиде и седна срещу него.

— Ако се замисля по-дълбоко, щях да кажа, че ви търся непрекъснато напоследък, старши сержант Брейвън Тут.

— Но не си падаш много по мисленето, нали? — Грамадният мъж не си направи труда да вдигне глава. — Едва ли, щом търсиш мен. Това, което търсиш ти тука, е измъкване — не, направо си е бягство — Гуглата знае кой решава да ми праща тия жалки глупаци, дето си заслужават името „новобранци“. В малазанската армия, в името на Бездната! Светът се е побъркал. Съвсем.

— Пазителят на портата — отвърна Банашар. — Горе на стъпалата, цитаделата на Мок. Пазачът на портата, Брейвън Тут, предполагам, че го знаеш. Май си стои там, откакто ти обучаваш войници.

— Има знание и знание. Виж, онзи дърт гърбав рак… Да ти кажа нещо за него. Мога да пращам легион след легион от мекушавите ми новобранчета горе по стъпалата, с всички оръжия, които може да са им подръка, и изобщо няма да минат през него. Защо ли? Ще ти кажа защо. Не че Лубен е някакъв си герой на Смъртния меч или нещо такова. Не, просто имам повече мозък в лявата си ноздра, чакащ да го изчопля, отколкото всичките ми така наречени новобранци, взети заедно.

— Това не ми казва нищо повече за Лубен, Брейвън Тут, само за мнението ти за твоите новобранци, за което всъщност вече се досещах.

— Точно така — кимна мъжът.

Банашар се потърка по челото.

— Лубен. Слушай, трябва да поговоря с едного. Един, който се спотайва в цитаделата на Мок. Пращам му съобщения, стигат до ръцете на Лубен и после… нищо.

— Та с кого искаш да говориш?

— По-добре да не казвам.

— А, с него.

— Е, Лубен ли е тоя, дето хвърля всички съобщения в онази мръсна шахта, чиято еманация така пищно боядисва стената?

— Ема-какво? Не. Виж, какво ще кажеш да ида горе, да го спипам оня, дето „по-добре да не го казваш“ за дългата старомодна плитка и да го поразтръскам малко?

— Не виждам как ще помогне това.

— Ами поне ще ме развесели малко, не че нещо специално ме е подразнил, забележи, но просто по принцип. Може би тоя, дето „по-добре да не го казваш“, просто не ще да говори с теб, не си ли го помислял? Или, да речем, ти не щеш.

— Трябва да говоря с него.

— Важно, а?

— Да.

— Имперски интерес?

— Не, поне аз не мисля.

— Виж, ще го сграбча за хубавичката плитка и ще го надвеся от проклетата кула. Даваш ми знак отдолу. Люшвам го напред-назад и това значи „Готово, можеш да се качваш, приятелю“. Или просто го пускам и това значи другото. Или пък значи, че ръцете ми са се уморили и ми се е изплъзнал, да речем.

— Изобщо не ми помагаш, Брейвън Тут.

— Не седнах аз на масата ти, ти седна при мен.

Банашар въздъхна.

— Добре. Виж, ще те черпя още чай…

— Какво, сега пък да ме тровиш ли се опитваш?

— Добре, добре. Какво ще кажеш да си разделим кана малазанско тъмно?

Грамадният мъж се наведе над масата и чак сега погледна Банашар в очите.

— По-добре. Виждаш ли, в траур съм.

— О!

— Новината от Ю’Гатан. — Изпръхтя. — Новината винаги е от Ю’Гатан, нали? Все едно, изгубих там приятели.

— О!

— Тъй че тая вечер мисля да се напия — каза Брейвън Тут. — Заради тях. Не мога да плача, ако не съм пиян, нали разбираш.

— Защо тогава пиеш чай от червена лоза?

Брейвън Тут вдигна очи към един новодошъл и го поздрави с гадна усмивка.

— Питай Темпър. Защо чай от червена лоза, стар дебелогъз кучи сине?

— Да ревеш ли се каниш тая нощ, Брейвън Тут?

Старши сержантът кимна.

Темпър се смъкна на стола, който изпращя опасно под него. Две плувнали в червени кръгове очи се впиха в Банашар.

— Очите му стават като кръв. Разправят, че само веднъж го е правил — когато умря Дасем Ълтър.

„Богове долни, трябва ли да гледам това тази нощ?“

— Пада ми се, като вярвам на всичко, което чуя — измърмори Брейвън Тут.

Банашар изгледа намръщено мъжа пред себе си. „Това пък какво трябваше да означава?“

Каната с ейл се появи, сътворена сякаш от едното им желание, и Банашар, облекчен от поводи за размисъл — и от всякаква друга обременяваща посока на мисълта — се отпусна, готов да понесе търпеливо поредната вечер.

„М-да, господарю (или господарке), седна при онези ветерани, преструваше се, че уж е с тях, но всъщност си е натрапник. Седя си така цялата нощ, докато не се наложи Кууп да го изхвърли навън. Къде е сега ли? Ами в миризливата си мръсна стая, мъртъв за света. Да, Банашар наистина е мъртъв за света.“

Дъждът се сипеше на порой, стичаше се от бойниците, а облакът се беше снишил и беше погълнал върха на старата кула. Прозорецът, от който гледаше Перла, някога беше представлявал върхът на островната технология — стапянето на пясък, от който се получаваше мехуресто и мътно, но общо взето прозрачно стъкло. Сега, вече след столетие, повърхността му беше патинирана на шарки с цветовете на дъгата и светът отвъд изглеждаше накъсан на кръпки, като мозайка, чиито тесери се топят във всепоглъщащ огън. Макар самите пламъци да убягваха от погледа на Перла, той знаеше, с ужасяваща увереност, че ги има, и никакъв дъжд от небесата не можеше да промени това.

Та нали пламъци, в края на краищата, бяха унищожили неговия свят. Пламъци, които му бяха взели нея, единствената жена, която беше обичал. И не беше имало прегръдка за сбогом, нито сетни думи за утеха. Не, само онзи колеблив танц един около друг и нито той, нито Лостара сякаш не можеха да решат дали бе танц на страст, или на злоба.

Дори тук, зад този малък прозорец и дебелите каменни стени, чуваше някъде горе очукания ръждясал ветропоказател — скърцаше и скимтеше под напора на вятъра, щурмуващ цитаделата на Мок. А двамата с Лостара не бяха нещо по-различно от този ветропоказател, въртяха се, подмятани насам-натам, безпомощна жертва на сили извън техния контрол. Извън способността им да ги осмислят дори. Не звучеше ли убедително това? Едва ли.

Адюнктата ги беше пратила на търсене и когато дойде отвратителният му край, Перла беше разбрал, че цялото пътешествие е само встъпление — поне що се отнася до неговия живот — и че собственото му търсене го очаква тепърва. Може би беше съвсем просто — обектът на страстта му щеше да прогласи в душата му края на това търсене. Може би тя бе това, което беше търсил. Но Перла не беше сигурен. Вече не. Лостара Юил беше мъртва, а онова, което го тласкаше, което го преследваше, оставаше неутолено. Дори се усилваше.

„Все едно. Гуглата да го вземе този проклет мръсен град. Защо изобщо трябва имперските събития да се сливат тук?“ Защото, отговори си сам, Дженабакъз си имаше своя Пейл. Корел си имаше Бурния вал. „Седемте града си имат Ю’Гатан. В лоното на Малазанската империя си имаме град Малаз. Откъдето е започнало, там се и връща, отново и отново. И отново. Гноясали рани, които така и не се церят, и когато треската пламне, кръвта се лее, избликва внезапно на порой.“

И той си представи тази кръв, изливаща се над града долу, издигаща се по скалната стръмнина, заливаща самия каменен зид на цитаделата на Мок. Дали щеше да се вдигне още?

— Мечтата ми — отрони мъжът, който седеше кръстато на пода зад него.

Перла не се обърна.

— Кое?

— Да не разбирам тази твоя неохота, Нокът.

— Уверявам те — заговори Перла, — естеството на донесението ми пред императрицата ще обърне малката ти спретната каруца. Там бях, видях…

— Видя това, което искаше да видиш. Всъщност няма нито един свидетел, освен мен самия, на събитията, които се преосмислят сега. Ревизират се, нали? Като всички събития, защото това е заниманието на мършата с писци вместо нокти, титулуващи се „историци“. Преосмисляне с жажда да се долови вкусът, просто вкусът на това какво е да изпиташ травма в треперливата си душа. И произнасяне с авторитет, о, да, за онова, за което произнасящият се всъщност няма никакъв авторитет. Аз единствен оцелях като свидетел. Само аз видях, вдишах въздуха, вкусих измяната.

Перла нямаше да извърне лице към дебелия мазен мъж зад себе си. Не смееше, защото импулсът щеше да го надвие — импулс да вдигне ръка, малко да стегне мускулите на китката си, просто ето така, и да забие намазаната с отрова стреличка в гушестия врат на Малик Рел, джисталския жрец на Маел.

Знаеше, че най-вероятно ще се провали. Щеше да е мъртъв, преди да е успял дори да вдигне ръката си. Та това бяха покоите на Малик Рел, в края на краищата, жилището му. Магически защити, втъкани в пода, надвиснали във влажния въздух ритуали, достатъчно чародейство, за да заскърцаш със зъби и гърбът ти да настръхне. О, официално можеха да наричат тази добре обзаведена стая „килия“, но този нелеп евфемизъм нямаше да удържи задълго.

Агентите на кучия син бяха навсякъде. Шепнеха версиите си по кръчми, по улични пресечки, между разтворените крака на курви, както и на благородни дами. Джисталският жрец бързо се превръщаше в герой — „единственият оцелял от Погрома при Ейрън, сиреч — единственият верен. Онзи, който успя да се спаси от изменническата прегръдка било на самата Ша’ик или на предателите в самия Ейрън. Малик Рел, който единствен може да твърди, че знае истината.“

Имаше едни семена, от някаква трева, растяща в равнините на сети, припомни си Перла, с много хитри влакънца, тъй че успееха ли да се лепнат за нещо или за някого, беше почти невъзможно да се махнат. Черупчици с осили, които се разпукваха едва след като повечето се разнесат надалече. Такива бяха и слуховете, разнасяни от човешкия дъх от една тълпа на друга, и семената се държаха. „А след като мине нужното време, след като всяко семе намери мястото си, тогава какво? Какво ще се разгърне по повелята на Малик Рел?“ Не искаше и да мисли за това.

Не искаше и за сегашното за мисли. Много беше уплашен.

— Говори с него, Нокът.

— С него. Признавам, все още не мога да реша за кой „него“ намекваш, жрецо. Но и в двата случая, уви, не мога да проумея причините да ме молиш за това. Тайсхрен не ти е приятел…

— Но не е и глупак, Нокът. Надалече вижда Тайсхрен. Не, нямам причини да настоявам да говориш с имперския Върховен маг. Неговото положение бездруго става все по-опасно. А ти търсиш задушевен разговор, нали? В такъв случай явно те увещавам, Нокът, да слезеш в катакомбите и да поговориш там с Корболо Дом. Не си чул неговата версия и най-покорно бих те посъветвал — крайно време е.

Перла притвори очи срещу гледката с пелените от дъжд зад прозореца.

— Разбира се. Той всъщност беше агент на Ласийн дори докато се сражаваше на страната на Ша’ик. Неговите Убийци на кучета бяха внедрени и готови да се обърнат срещу Ша’ик, да я съкрушат окончателно, включително да убият и Тоблакая, и Леоман от Вършачите. Но там, по време на Кучешката верига, той стигна до още по-голямо предателство. О, да, Малик Рел, мога да разбера как ще го изкривите двамата — допускам, че сте го обсъдили надълго и широко по време на онези „нелегални“ срещи долу в катакомбите — всъщност аз знам за тях, — но Нокътят си остава извън хватката ти и това няма да се промени, уверявам те.

— Все пак най-добре ще е — изсъска гласът зад него — да се вслушаш в смирения ми съвет, Нокът. За доброто на сектата ти.

„За доброто на… Богове долни, чувства се готов да заплашва Нокътя! Докъде е стигнала цялата тази лудост? Трябва да поговоря с Топър — може би все още не е прекалено късно…“

— Този дъжд — продължи зад него Малик Рел. — Ще вдигне морето, нали?

[1] Здрач. — Б.пр. ↑

[2] Просещ монах. — Б.пр. ↑

18.

Истината е тежест и виждам как ви кара всички да се отдръпвате. Но, приятели мои, от истината няма измъкване.

„Годината на десет хиляди лъжи“

Кайесан

Ризанът, прилепен в отпуснатите гънки на имперския щандарт, забравил глада си, животът му — затаила се искрица в мъничкото телце, слушаше напрегнато целия този разговор.

Един дромон се провираше към пристаните между транспортните съдове, влачеше на буксир гладък и лъскав черен боен кораб; а от брега наблюдаваха адюнктата и адмирал Нок, Юмрук Кенеб, Бързия Бен и Калам Мекхар. Почти не говореха, докато не дойдоха сержант Геслер и ефрейтор Сторми. В този момент нещата вече станаха интересни.

— Адюнкта — каза за поздрав Геслер. — Това е корабът ни. Това е „Силанда“.

Адмирал Нок гледаше съсредоточено морския пехотинец със златистия тен.

— Сержант, разбирам, че твърдите, че можете да плавате на този пренеприятен съд.

— С няколко отделения, да — отвърна Геслер. — Колкото до екипажа на греблата… ами, когато ни потрябва да гребат — ще гребат.

Сторми добави:

— Живяхме с тях достатъчно дълго и вече не ни плашат, сър, даже и Геслер, а той подскача всеки път, щом погледне в онова негово шантаво сребърно огледало. А и ония глави… и от тях вече не ни настръхват кожите…

— Престанете да говорите като моряк, адютант Сторми — прекъсна го Нок.

В отговор — широка усмивка иззад рошавата червена брада.

— Вече не съм адютант, адмирале.

Нок повдигна вежда.

— Титлата сама по себе си прави ли притежателя й по-умен?

— И още как, сър. Точно затова Геслер е сержант, а аз ефрейтор. С всяка година затъпяваме все повече.

— А Сторми се гордее с това — каза Геслер и потупа приятеля си по гърба.

Адюнктата потърка очи. Загледа се в кожените си ръкавици и бавно започна да ги смъква.

— По ватерлинията виждам, че „Силанда“ е напълно снабдена с провизии…

— В този трюм храната не се разваля — каза Нок. — Това поне установиха маговете ми. Нещо повече, няма никакви плъхове или други твари. — Замълча и въздъхна. — Все едно, не бих могъл да намеря моряци, които доброволно да се включат в екипажа на „Силанда“. И нямам никакво намерение да решавам въпроса с принуда. — Сви рамене. — Адюнкта, ако наистина го желаят…

— Добре. Сержант Геслер — вашето отделение и още две.

— Четвърто и Девето, адюнкта.

Тя го изгледа с присвити очи, после се обърна към Кенеб.

— Юмрук? Това са възкресените ви войници.

— Четвърто… беше май на Стрингс…

— В името на Гуглата — възкликна адюнктата. — Името му е Фидлър. Това е най-лошо пазената тайна в тази армия, Кенеб.

— Разбира се. Моите извинения, адюнкта. Значи, Фидлър, а Девето… чакайте, да, отделението на сержант Балм. Бездната да ни вземе, Геслер, каква ръмжаща пасмина негодници си избрал.

— Да, сър.

— Добре. — Кенеб се поколеба, после се обърна към Тавори. — Адюнкта, позволете да предложа „Силанда“ винаги да стои на фланга на вашия флагман.

На лицето на Геслер се изписа насмешливо изумление, той тупна Сторми по рамото и каза:

— Съмняват се в нас, Сторми.

— Показва колко знаят, нали?

— Точно. Проклет да съм, по-умни са, отколкото мислехме.

— Сержант Геслер — каза адюнктата. — Вземете си ефрейтора и се махайте.

— Слушам, адюнкта.

Двамата морски пехотинци бързо се отдалечиха.

Адмирал Нок се изсмя тихо и рече:

— Адюнкта, трябва да ви кажа, че съм… облекчен.

— Че оставяте „Силанда“ на тези идиоти?

— Не, Тавори. Неочакваното пристигане на още оцелели от Ю’Гатан, с войници като Фидлър, Кътъл, Геслер и Сторми сред тях, и… — Обърна се към Бързия Бен и Калам, — и вие двамата също. Преображението в армията ви, адюнкта, беше… осезаемо. Нещо често забравяно от командирите — значението на легендарни ветерани, особено сред младите, неизпитани войници. Като се добави и необикновената история за оцеляването им под улиците на Ю’Гатан… — Поклати глава. — Общо взето, нещата се развиха доста окуражително.

— Съгласна съм — каза адюнктата и хвърли поглед през рамо към Кенеб. — Всъщност точно тези войници още в самото начало приеха нещо, което можеше да изглежда ужасна поличба, и го превърнаха в сила. Никой от нас не беше съвсем наясно тогава, но го имаше там, при Ейрън, на онзи първи парад, когато се родиха Ловците на кости.

Всички я гледаха зяпнали.

Тавори леко повдигна вежди.

Кенеб се окашля.

— Адюнкта, Ловците на кости може наистина да са се родили в онзи ден в Ейрън, но поеха първия си дъх едва вчера.

— Какво имаш предвид?

— Чудехме се откъде дойде отличителният знак — заговори Калам. — Този, който го поднесохте, със собствената си ръка, на капитан Фарадан Сорт и вещицата Синн.

— А, да. Е, за това нямам претенции. Т’амбър измисли знака и го направи. В семейството й е имало майстори на накити, доколкото разбрах, и на младини е изкарала няколко години като чирак. Все едно, не разбирам с какво тази церемония е допринесла с нещо към вече съществуващото.

— Адюнкта — заговори Юмрук Кенеб, — нужно беше вашето потвърждаване. За да стане истинско. Не искам да ви обиждам, но преди това вие бяхте просто Адюнктата. Бяхте на Ласийн. Нейна собственост.

Лицето й изведнъж се изопна, опасно.

— А сега каква съм, Юмрук?

Но вместо него отговори Калам:

— Сега сте на Четиринадесета.

— Сега сте наша — каза Кенеб.

Мигът трябваше да свърши с това. И на всички щеше да им е добре. Повече от добре. Щеше да е идеално. Но вместо това видяха как на лицето на Тавори се изписа… изумление. И страх. В началото сякаш и двете нямаха смисъл.

Освен ако…

„Освен ако е неспособна да отвърне на такава вярност.“

Така съмнението изпълзя като новородени отровни змийчета, измъкнали се от купчината яйца, и малките гибелни зъбчета се впиха в душите на всички, които стояха там, свидетели на онова, което разкри лицето й.

„Разкри. И то от жена, чийто проклет самоконтрол е почти нечовешки.“

Събудил се отново за живот, ризанът се пусна, направи кръг над ивицата пясък и кацна на белия хълбок на огромен дървен ствол, изхвърлен на брега от някоя отминала буря, с широко разтворени крачета, с коремчето надолу, с леко потръпващи хълбочета. Стреснат и уплашен, Ботъл се пресегна и го погали с пръст между очите, жест, който трябваше да донесе на съществото утеха, докато отпускаше хватката си над жизнената му искра. Дребната твар отлетя, размахала крилца, опашчицата й плющеше във въздуха…

А сега, пет дни по-късно, Ботъл стоеше на фордека на „Силанда“, зяпнал назад към покритата с насмолен брезент купчина отсечени глави, които Сторми наричаше своя „мозъчен тръст“. Забавно, да, но Ботъл знаеше, че немрящите очи пронизват изтърканата тъкан на платнището и го наблюдават. „Защо? Проклети да сте, не мога да ви помогна, глупаци. Трябва да разберете това!“

Освен това точно сега си имаше твърде много други грижи. Всъщност толкова много, че не знаеше откъде да започне.

Видял беше отличителния знак, който адюнктата беше поднесла на Фарадан Сорт, уж на своя военен съд, и на нямото дете Синн — не че наистина беше няма, знаеше той. Хлапето просто вече нямаше много за говорене, освен със своя брат Шард. Знакът… в сребро, крепостна стена, над която се издигаха рубинени пламъци, и скосена могила пред стената, грамада от златни човешки черепи. Ехото от знака на Подпалвачите на мостове не беше случайност. „Направо си е гениално. Геният на Т’амбър.“

В края на същия ден се извадиха железните игли и златните конци и мазолести пръсти заработиха с различна степен на дарование, и нечии военни наметала в Четиринадесета армия се сдобиха с нова украса. Редом с полюшващите се кокалчета от пръсти тук-там по някой птичи череп и огладен зъб.

Дотук — всичко много добре. През по-голямата част от деня, докато Ботъл и останалите си отдъхваха, идваха войници само за да ги погледат. Изнервящо беше всичкото това внимание и той все още се мъчеше да проумее какво беше видял в онези зяпнали очи. „Живи сме, да. Невероятно, вярно, но все пак е истина. Е, какво толкова виждате все пак?“

Спомените за времето под града бяха като натрапчив рефрен зад всяка изречена дума, споделена между Ботъл и оцелелите му приятели. Захранваха ужасяващите им сънища нощем — свикнал беше вече да се буди от приглушения плач на някой член на отделението — от Смайлс, от Кътъл, от Коураб Билан Тену’алас. От викове, отекващи смътно от другите отделения.

Вещите им бяха отарашени надлежно в тяхно отсъствие, снаряжение и сечива — преразпределени според обичая, и в същия онзи първи ден войниците дойдоха да върнат каквото бяха взели. По залез-слънце всеки войник разполагаше с много повече неща, отколкото бе имал — и единственото, което им оставаше, бе да гледат развеселени купищата джунджурии, токи, каишки и талисмани; закърпените куртки, излъсканите подплънки за броня и шлемове, почистените кожени връзки и оръжейни колани. И ками. Много ками, най-личното и най-скъпоценното от всички оръжия… „Последното убежище на боеца. Оръжието, с което, ако се наложи, можеш да посегнеш на живота си пред лицето на нещо много по-лошо. Е, и какъв смисъл трябва да извлечем от това?“

Приклекнали до него на фордека, Корик и Тар играеха играта на кокалчета, която първият беше намерил между подаръците в пътната си торба. Беше моряшкият вариант, с дълбока дървена кутийка, за да не отскачат игралните фигури от полето, дъното направено здраво, с обковани с желязо орлови нокти на ъглите, достатъчно остри, за да захапят в дървото на пейка в трюма или на палубата. Дотук Тар беше изгубил всички игри — над двадесет — от Корик и от Смайлс, но още се инатеше. Ботъл в живота си не помнеше да е познавал човек, толкова напиращ да търпи поражения.

В капитанската каюта се изтягаха Геслер, Сторми, Фидлър и Балм, разговорът им вървеше откъслечно и безцелно. Дълбоко в сенките под дългата правоъгълна маса за карти се беше присвил Ю’Гатан, плъхът на Ботъл — „моите очи, моите уши… болящите ме зърна“.

Нямаше никакви други плъхове на кораба и без неговия контрол над Ю’Гатан и котилото й те също отдавна щяха да са скочили през борда. Магията, погълнала този кораб, беше мръсна, наситена с лудост. Мразеше всичко живо, всичко непокорно на хаотичната й воля. И особено мразеше… „Мен.“

„Само че… Геслер и Сторми, те сякаш са й неподвластни. Кучите му синове, дето ни принудиха да дойдем с тях на тази злокобна, омразна плаваща гробна могила.“

Помисли дали да не поговори с Фидлър за това, но бързо се отказа. Фидлър беше като Калам, а той пък беше като Апсалар, а тя — като Бързия Бен. Всички… зли.

„Е, добре, не точно зли, но… нещо. Не знам. Онова в Сянката… какво се канеха да направят? И Калам, готов да забие ножовете си в Апсалар. И Апсалар, която сякаш искаше точно това. После дойде Бързия Бен, застана между двамата, все едно това беше някакъв стар спор, стари, отворили се наново рани.“

Тавори бе пожелала Бързия Бен, Калам и Апсалар за свой антураж на флагманския кораб, „Бясната вълчица“ — строен в Кюон дромон, изработка на майстори от Мапау, килът и металният обков — някъде съвсем от другаде. „Фенн… едва ли може да се намерят сред жалките им останки повече от шепа майстори на корабни килове и ковачи, но те направиха и кила, и сглобките, и всичко в работата им е точно и изпипано.“ Все едно, Ботъл се радваше, че тримата са на онзи кораб, препускащ по издутите вълни на три разтега на щирборд. Не достатъчно далече, за да е спокоен, но трябваше да е достатъчно. Можеше да си представи скелетите-влечуги, щъкащи из трюма да ловят плъхове…

— Гръб значи? — подхвърли Фидлър на Геслер в каютата.

Под масата ушите на Ю’Гатан щръкнаха.

— Да бе. Онова хлапе, на Кенеб. Казаха, че знаел, че идваме. Може и да го повярвам. Или пък не. Но беше първото, което чух.

— Толкоз по-добре — рече Сторми и се чу как се почеса по брадата. — Като у дома си се чувствам тука…

— Майтапиш се — прекъсна го Геслер. — Последния път, когато бяхме на тоя кораб, Сторми, повечето време трепереше сврян в ъгъла.

— Просто ми трябваше малко време да свикна, нищо повече.

— Вижте какво ми е оставил някой умник в плячката — измърмори Фидлър и нещо тупна на масата.

— Богове долни! — възкликна тихо сержант Балм. — Пълна ли е?

— Трудно е да се каже. Има карти, които не бях виждал досега. Една за Апокалипсиса — Необвързана — и има нещо, наречено Дом на Войната, на старшата му карта е нарисуван трон от кости, незает, с два вълка от двете страни. И в този Дом има карта, наречена Наемника, и друга — нарисувана е от друга ръка — мисля, че името й е нещо като Стражата на мъртвите, показва призрачни войници, стоящи насред горящ мост…

Миг мълчание, след което Геслер проговори:

— Разпознаваш ли лица, Фид?

— Не ми се щеше да я разглеждам много внимателно тая. Има го и Дом на Вериги, а Кралят седи на трон. Сцената е много тъмна, погълната е от сенки, но съм готов да се закълна, че горкият кучи син крещи. А погледът му…

— Друго какво? — попита Балм.

— Престани да разпитваш толкова припряно, далхонийска скална жаба такава.

— Добре де, Фидлър, като толкова не харесваш новия си подарък, дай ми го на мен.

— Да бе. И сигурно ще почнеш да редиш полето още тука, на тоя кораб.

— И какво?

— Такова. Искаш да отвориш врата към тоя кошмар от лабиринти на Тайст и Телланн, нали? И към Сакатия бог, нали?

— О!

— Все едно, има още Необвързани. Господар на Колодата, и да, него го разпознавам. И Верига — възел в средата, с брънки, които се изпъват във всички посоки. Тая никак не ми харесва.

— Голям подарък, Фид.

— Аха. Като камък, хвърлен по давещ се моряк.

— Скрий я — каза Геслер.

Плъхът чу как прибраха Колодата от масата.

— Имаме проблем — продължи Геслер.

— Само дето не знаем какъв е — добави Сторми. — Знаем само, че нещо е уплашило Кенеб и онзи убиец, твоя приятел, Фид. И Бързия Бен. Смутило ги е всички.

— Адюнктата — каза Фидлър. — Калам и Бързака не говореха, но не изглеждаха никак весели. — Замълча за миг. — Може да е само заради това как изчезна Перла, точно след Ю’Гатан, сигурно право при императрицата. Поредният оперативен Нокът с донесението си? Може би. Но дори това оставя горчив вкус в устата — много бързо се задейства, много бързо стигна до заключения — сякаш това, което си е помислил, че стана при Ю’Гатан, само е потвърдило подозренията, които вече е имал. Помислете над това — смятате ли наистина, че в такова донесение ще се съдържа нещо добро?

— Тя уби Ша’ик — отвърна Балм отегчено. — Разби онова гнездо на оси в Рараку и нищо не избръмча навън. Спипа Корболо Дом и го върна с пранги. И всичко това го направи, без да изгуби никой, или почти никой от нас — шкартото по пътя си се очакваше, а и не беше изобщо толкова, колкото можеше да е. После погна Леоман до Ю’Гатан. Ако нямаш някой от другата страна да ти открехне портата, обсадите струват скъпо, особено когато нападащите нямат време за чакане. А ние нямахме, нали? Онзи шибан мор ни беше по петите!

— Успокой малко — спря го Фидлър. — Всичко това все пак го преживяхме, нали?

— Да де. Обаче някой от нас изобщо помисли ли си, че Леоман ще опече така хората си? Че ще превърне целия скапан град в купчина от пепел и реки разтопено олово? Казвах само, Фид, че се справихме не чак толкова зле, нали?

— Балм е прав — рече Сторми и се почеса отново. — Фидлър, в тая Колода, дето си я получил, онзи Дом на Война… надушваш ли Трийч там? Тия вълци… накараха ме да се зачудя.

— Много ме съмнява тази версия — отвърна Фидлър. — Целият този Дом всъщност. Мисля, че художничката нещо се е объркала, или може би онова, което е видяла, е било объркано…

— Мислиш, че е жена ли?

— Да. Освен фалшивата — Стражите на Смърт. Тя е мъжка работа, със сигурност.

В гласа на Сторми изведнъж се долови напрежение.

— Я пак ги извади, Фид. Дай да го видим този Дом на Война — всичките карти.

Последва тихо шумолене.

— Добре, ще ви ги покажа една по една. Не на масата, все пак в дланта ми, нали? Една по една. Колкото до названията, просто чета какво пише по ръбовете. — Кратка пауза. — Властелините на Война. Два вълка, един мъжки и един женски. Което ми подсказва, че името е сбъркано. Но важното тук е множественото число. Означава, че незаетият трон не е толкова важен. Добре, следващата. Ловецът. И да, това е Трийч…

— А това посечено тяло на преден план? Този старец без ръце?

— Представа нямам, Геслер.

— Следващата — подкани Сторми.

— Стражи на Мъртвите…

— Чакай да я огледам… добре. Задръж…

— Какво мислиш, че виждаш, Сторми? — попита Балм.

— Коя е следващата? — попита строго ефрейторът фалариец. — Бързо!

— Армията или Войникът — не знам — две са имената за тази, което сигурно се определя от контекста, или нещо такова.

— Други?

— Две, и точно те никак не ми харесват. Ето, Убиец на Живот…

— Джагът?

— Полуджагът — отвърна глухо Фидлър. — Знам кой е — с роговия лък и с меча. Убиец на Живот е Икариум. Обаче пазителя му, Маппо Рънт, го няма никакъв.

— Това го остави — каза Сторми. — Последната карта каква е?

— Противоположна на Икариум един вид. Убиец на Смърт.

— Кой в името на Бездната трябва да е пък този? Това е невъзможно.

Фидлър изсумтя кисело и отвърна:

— Кой ли? Ами, чакай да видим. Жалка колиба от кожи и пръти, мангал, от който се вдига дим, някакво изгърбено същество в колибата, с крайници, вериги, затънали в земята. Хм, кой ли ще да е?

— Това е невъзможно! — отрони Геслер, повтаряйки думите на Сторми. — Не може да е две неща наведнъж!

— Защо не? — Фидлър въздъхна. — Е, това е. Сторми, какво запали този пламък в очите ти?

— Знам кой е направил тези карти.

— Сериозно? — Фидлър не изглеждаше убеден. — И как разбра?

— Картата на Стражите, нещо в зидарията на моста. После онези, последните две, черепите — адски добре огледах почетния знак на Фарадан Сорт. Тъй че виждам приликата, ако ме разбираш.

Последва дълго, много дълго мълчание.

И Ботъл зяпна, щом изводите се утаиха в ума му — утаиха се само за миг, след което изригнаха като пясъчни демони, един след друг. „Адюнктата иска тази Драконова колода да е в ръцете на Фидлър. Или тя, или Т’амбър — или може би Нил и Недер, или някой друг — кипи отвътре от древно знание и не се бои да го използва. Виж, Фид… Фид никога не реди тези карти. Не. Той измисля игри.“

„Адюнктата знае нещо. Точно както знаеше за призраците в Рараку… и за потопа. Но тя носи меч отатарал. А двамата уикци вече не са каквото бяха, или така поне смятат всички. Трябва да е Т’амбър.“

„Какво ни очаква?“

„Затова ли Бързия Бен и другите бяха толкова уплашени… Ами ако…“

— Нещо току-що се отри в крака ми… какво? Плъх ли е това? Точно под масата ни?

— Никакви плъхове няма на „Силанда“, Сторми…

— Казвам ти, Гес… ето го!

Фидлър изруга и викна.

— Това е плъхът на Ботъл! Дръжте го!

— Дръжте го!

Разхвърчаха се столове, издрънчаха счупени грънци, чу се пъшкане и тропот на ботуши.

— Измъква се!

Толкова много места има на всеки кораб, знаеше Ботъл, до които само плъх може да стигне. Ю’Гатан се измъкна въпреки всички ругатни и трополене.

След малко Фидлър излезе на палубата. Ботъл извърна глава миг преди търсещият поглед на сержанта да се спре на него и чу — уж взрян в морските вълни — как се приближава.

„Туп, туп, туп…“ По стъпалата, към фордека.

— Ботъл!

Той примига, извърна глава.

— Сержант?

— О, не, няма да ме заблудиш, войник… Ти шпионираше! Подслушваше!

Ботъл махна с ръка към Корик и Тар, които бяха вдигнали глави от играта и ги гледаха.

— Питай ги. Седя си тука, нищо не правя от повече от камбана. Питай ги тях.

— Плъхът ти!

— Ю’Гатан ли? Загубил съм й дирята от снощи, сержант. Дори не дойде да си нахрани малките.

Геслер, Сторми и Балм вече се бяха струпали зад Фидлър, който сякаш беше готов да си оскубе брадата от безсилие.

— Ако ме лъжеш… — изсъска Фидлър.

— Лъже, разбира се — каза Балм. — На негово място и аз щях да те лъжа в очите.

— Съгласен съм, сержант Балм — отвърна Ботъл. — Но не сте на мое място и в това е съществената разлика. Защото между другото ви казвам самата истина.

Фидлър изръмжа, обърна се и тръгна към средната палуба. Другите го последваха, Балм хвърли последен, наистина гневен поглед на Ботъл… сякаш едва сега беше разбрал, че са му се подиграли.

След като се махнаха, Корик изсумтя:

— Ботъл, случайно те погледнах преди малко — преди да се качи Фидлър — и Гуглата да ме вземе дано, поне петдесет изражения се изредиха по лицето ти, едно след друго.

— Тъй ли? — отвърна кротко Ботъл. — Може да е било от облаците, минаващи пред слънцето, Корик.

— Твоят плъх още ли си кърми плъшетата? — попита Тар. — През целия поход си ги носил значи. Аз ако ги носех, щях да ги изям едно по едно. Хоп в устата, скръцнеш, сдъвчеш. Сладко и вкусно.

— Ама аз ги носех, не ти, нали? Защо всеки иска да е бил на мое място, между другото?

— Не щем — измърмори Тар и се загледа отново в играта. — Просто се опитваме да ти кажем, че според нас си идиот, Ботъл.

Ботъл изсумтя.

— Тъй ли? В такъв случай предполагам, че двамата не ви интересува какво си говореха преди малко в каютата.

— Я ела насам — изръмжа Корик. — Гледай ни играта и разправяй, Ботъл, иначе ще идем да кажем на сержанта.

— Не, благодаря — отвърна Ботъл и се протегна. — Мисля да му подремна. Може би по-късно. А и тая игра ми е досадна.

— Мислиш, че няма да кажем на Фидлър ли?

— Разбира се, че няма.

— Че защо не?

— Защото това ще е последният път — последният, — в който сте получавали вътрешна информация от мен.

— Лъжлив, лицемерен, подъл кучи син…

— Хайде, хайде. По-кротко.

— Ставаш по-лош и от Смайлс.

— Смайлс ли? — Ботъл спря на стъпалата. — Тя къде е, между другото?

— Занася се някъде с Коураб сигурно — отвърна Тар.

„Нима?“

— Не бива да го прави.

— Защо?

— Защото не е сигурно, че късметът му се простира и над хората край него, затова.

— Какво значи пък това?

„Значи, че много говоря.“

— Няма значение.

— Ще ти го спипат този плъх, Ботъл! — подвикна зад него Корик. — Рано или късно.

„Никой тук не мисли с главата си. Богове, Корик, все още си мислиш, че малките са безпомощни розови гадинки. А те вече са способни сами да се оправят навсякъде. Така че имам повече от един допълнителен чифт очи и уши, приятели. Да. Малкият Корик, малката Смайлс, малкият Тар, малкото… е, другите ги знаете…“

Стигнал беше почти до люка, когато прозвуча сигналът за тревога — отекна като демонски писък над издутите вълни, а вятърът донесе миризма… не миризма, воня.

„Гуглата да ме вземе дано, мразя да не знам нещо.“ Калам се метна по такелажа, без да обръща внимание на люлеенето и подскачането на палубата, докато „Бясната вълчица“ рязко възвиваше на нов курс към коридора, който — поради некадърност или немарливост — се беше отворил между два дромона от ескорта. Докато се катереше бързо нагоре, убиецът успя да зърне за миг чуждите кораби, появили се зад този коридор. Платна, които можеше да са били черни някога, ала сега бяха сиви, избелели от слънце и сол.

Сред зазвучалите объркани сигнали за тревога една истина се открояваше с ужасяваща яснота: бяха се натъкнали на засада. Кораби на север, строени в дъга, с тесни мъртви коридори помежду им. Друг полумесец, този път издут срещу малазанците, бързо се приближаваше пред вятъра от североизток. Трета редица оформяше настръхнала преграда на юг от плитчините покрай брега на запад и навън, в клинообразен строй на изток, след което дъгата се извиваше на север.

„Бойният ни ескорт е ужасно малоброен. Транспортните са наблъскани с войници като блеещи овци в кланица.“

Калам спря. Беше видял достатъчно. „Които и да са, спипали са ни в челюстите си.“ Заслиза надолу, усилие почти толкова рисковано, колкото и изкачването. По палубите щъкаха хора, моряци и морска пехота, офицери притичваха напред-назад и подвикваха.

Флагманският кораб на адюнктата, със „Силанда“ плътно до него откъм левия борд, плуваше точно към коридора. Ясно беше, че Тавори е решила да влезе в сражение с настъпващия полумесец. Всъщност нямаха голям избор. С вятъра зад гърба им атакуващите щяха да се врежат като острие на копие сред тромавите транспортни кораби. Адмирал Нок командваше предния ескорт на север и щеше да се опита да пробие през противника, преграждащ пътя им, и да изведе толкова транспортни, колкото успее — „Но вражеските кораби трябва само да ги притиснат към брега, към подводните скали в плитчините.“

Калам скочи на палубата и хукна напред. На носа стояха един до друг адюнктата и Бързия Бен, вятърът плющеше в наметалото на Тавори. Калам спря зад тях и Върховният маг го погледна през рамо.

— Скъсиха платната, дръпнаха юздата или каквото там моряците наричат забавяне.

— Защо? — учуди се Калам. — Безсмислено е. Кучите му синове трябваше да карат срещу нас на пълен ход.

Бързия Бен кимна мълчаливо.

Убиецът погледна адюнктата. Погледът й, вторачен във вражеската линия кораби, не издаваше нищо.

— Адюнкта… може би е време да извадите меча си.

— Още не — отвърна Тавори. — Там става нещо.

Калам проследи погледа й.

„Богове подземни, какво е това?“

На „Силанда“ сержант Геслер беше надул костената свирка и редиците гребла вече се полюшваха ритмично, безразлични към издутите вълни. С всеки нов тласък корабът изскърцваше тежко и с лекота поддържаше скоростта на флагманския дромон. Отделенията бяха изпънали платната и бяха по палубата, подготвяха броня и оръжие.

Фидлър клечеше до дървения сандък и се мъчеше да укроти вечното си гадене. „Богове, мразя го морето, проклетото подскачане напред-назад и нагоре-надолу. Когато умра, искам краката ми да са сухи. Това и нищо повече. Никакви други условия. Само краката сухи, проклятие…“ Най-сетне разхлаби каишките и вдигна капака. Морантските муниции бяха грижливо наредени в гнездата си.

— Кой може да хвърля? — изръмжа той и изгледа през рамо отделението си.

— Аз — отзоваха се в хор Корик и Смайлс.

— Защо питаш? — рече Кътъл.

Коураб Билан Тену’алас седеше, присвил колене до гърдите си. Толкова зле му беше, че не можеше да помръдне, камо ли да отговори на въпроса на Фидлър.

Тар сви рамене и каза:

— Ако е точно пред мене, може и да улуча, сержант.

Но Фидлър едва чу всичко това — очите му бяха приковани в Ботъл, който стоеше вцепенен, зяпнал към вражеската линия кораби.

— Ботъл? Какво има?

Лицето на Ботъл беше пепеляво.

— Лошо, сержант. Те… привличат.

Сеймар Дев се дръпна и гърбът й опря в коравото безчувствено дърво. Пред нея, от двете страни на главната мачта, стояха четирима Тайст Едур, от които изригваше пращяща във въздуха яростна магия, плющеше между тях като разкъсани вериги, кипеше и разцъфваше с бликащи сиви пламъци… а зад поклащащия се нос се надигаше тежка вълна, гърчеше се като гигантска натегната пружина, извисяваше се към небето…

Настръхналите вериги сила изплющяха от четиримата магьосници, извиха се на дъги наляво и надясно, навън и се сляха с посестримите си от корабите от двете страни на командния на Ханради Халаг, а след това литнаха напред, към другите кораби, и въздухът, който вдиша Сеймар Дев, й се стори мъртъв, нещо жизненоважно в него сякаш беше унищожено. Тя изохка, смъкна се безсилно на палубата, притисна колене до гърдите си. Закашля се, затрепери…

Въздух, пълен с живот, нахлу отново в дробовете й… някой стоеше вляво от нея. Извърна глава, погледна нагоре.

Карса Орлонг, неподвижен, зяпнал надигащата се вълна от магия.

— Какво е това? — попита навъсено.

— Древна магия — отвърна тя хрипливо. — Искат да ги унищожат. Искат да разкъсат над десет хиляди души… на парчета.

— Кой е врагът?

„Какъв е този дъх на живот, който носиш, Карса?“

— Малазанската имперска флота — чу Сеймар отговора на таксилианеца и видя, че е излязъл на палубата с Пернатата вещица и Преда Ханради Халаг. Тримата гледаха ужасяващата стихия.

Тоблакаят скръсти ръце.

— Малазанци. Те не са мои врагове.

Ханради Халаг се обърна към Карса Орлонг и каза дрезгаво:

— А Тайст Едур врагове ли ти са?

Очите на великана се присвиха в тънки цепки, взрени в магическата вълна, от която вече се носеше усилващ се рев, като от милион гневни гърла.

— Не.

— Тогава малазанците са ти врагове — отвърна Преда.

Тоблакаят извърна поглед към Преда и Сеймар Дев успя да долови, с трепет в душата, презрението му. Но той си замълча и седна на палубата до нея.

— Още малко и щеше да го наречеш глупак — прошепна му тя. — Радвам се, че не го направи — тези Тайст Едур не понасят критика.

— Което ги прави още по-големи глупаци — изръмжа великанът. — Но ние го знаехме, Сеймар Дев. Те вярват, че императорът им може да ме надвие.

— Карса…

Странен хор от викове изригна от магьосниците и всички те се сгърчиха, все едно нечия огнена ръка се бе пресегнала към телата им, свила се беше здраво и жестоко около гръбнаците им — очите на Сеймар Дев се разшириха… „Този ритуал, огъва ги… о, колко болка…“

Огромната стена изведнъж се издигна над внезапно затихналата морска повърхност. Извиси се още и още нагоре — а в пространството под нея, в откроилата се противно на всякаква нормалност ивица се виждаха малазанските кораби, с настръхналите им платна, всеки понесъл се напосоки от паниката, обзела горките кучи синове… освен онези двата в челото, бойният дромон и плътно до него откъм открито море — корабът с черния корпус, чиито гребла бляскаха от двете страни.

„Какво?“

Ханради Халаг пристъпи напред, зърнал най-сетне черния кораб, но Сеймар, присвита долу на палубата, не можеше да види лицето му, само тила — но видя как изведнъж високата му фигура се напрегна и застина.

А след това започна още нещо…

Магическата вълна се изтръгваше от повърхността, повличаше бели пръски кипнала вода, която се разкъсваше и падаше, докато прорязаната със сиви пламъци стихия я издигаше все по-нагоре. Ревът се носеше напред, силен и яростен като връхлитаща рат.

Гласът на адюнктата прозвуча тихо. Бездушно.

— Бързи Бен…

— Не са лабиринти. — Магът беше изумен. — Древна е. Крепости, но прорязани с Хаос, с гнило…

— Сакатият бог.

Магьосникът и убиецът извърнаха очи към нея.

— Пълна сте с изненади — отбеляза Бързия Бен.

— Можеш ли да отвърнеш?

— Адюнкта?

— Тази Древна магия, маг… можеш ли да й отвърнеш?

Погледът, който Бързия Бен хвърли на Калам, стъписа убиеца, но напълно подобаваше на отговора, който последва:

— Ако не мога, значи всички сме мъртви, адюнкта.

„Кучи сине… напипал си нещо…“

— Нямаш много време — рече адюнктата и добави: — Аз обаче имам меча си.

И тръгна по палубата. Калам, с разтуптяно сърце, се взря в тътнещата пенеста стихия, затулила небето на север.

— Бързак, нямаш много време, нали знаеш. Върне ли се с меча си…

— Съмнявам се, че ще е достатъчен — прекъсна го чародеят. — Или може би за този кораб и само за него. Колкото до останалите — забрави.

— Направи нещо тогава!

А Бързия Бен му отвърна с усмивка, която убиецът бе виждал толкова пъти, стотици пъти, и този блясък в очите — толкова познат, така…

Чародеят плю на ръцете си, потърка ги и изсумтя:

— Щом ще си играете с Крепостите… значи аз…

— Стиска ти обаче — обади се Калам.

— За кое?

— „Пълна сте с изненади“ й каза.

— Да. Е, отвори ми малко място сега. Преди доста време беше. Може да съм малко… поръждясал.

„Толкова познато… толкова… плашещо.“

На борда на „Силанда“, четири галса на юг, Ботъл усети как нещо изопна всичките му сетива. Извърна рязко глава и погледът му се впи в мостика на „Бясната вълчица“. Бързия Бен, сам, изправен на носа с изпънати настрани ръце, като в проклет жест на жертвоприношение…

… а около Върховния маг закипяха пламъци с цвета на прошарена със злато кал, потекоха напред и нагоре, бързо — „Толкова бързо, свирепо — боговете да ме вземат — не, повече търпение, глупако! Ако те…“

Ботъл зашепна молитва, хвърли цялата си воля в извличането на Върховния маг — „По-бавно, глупако! По-бавно! Ето така, насити го цвета, по-плътен, сега го разлей по двете страни, просто обратно кално свлачище, всичко върви обратно нагоре по склона, пламъци като дъжд, езици от златиста грозна ярост, да, точно така…“

„Престани да се бориш с мен, проклет да си. Не ме интересува колко си уплашен — паниката ще съсипе всичко. Внимавай!“

Изведнъж главата на Ботъл се изпълни с миризма… на козина. Нежният допир на две не съвсем човешки ръце — и отчаяните му усилия да усмири безумния ентусиазъм на Бързия Бен изведнъж престанаха да означават каквото и да било, щом волята му бе забърсана с един замах, като паяжина…

Калам, приклекнал на стъпалата към мостика, видя как Бързия Бен, широко разкрачен, бавно се повдигна от палубата все едно някаква сила го беше стиснала с невидими ръце за предницата на куртката, придърпа го и след това го разтърси.

— Какво, в името на Гуглата…

Магията, надигнала се в отговор на сивия кипнал щорм срещу тях, бе като земен вал, прорязан с горящи коренища, кипеше, издуваше се и се сриваше навътре, свирепата взривна сила все по-здраво се стягаше към нещо още по-мощно — „И когато се влее в онова, другото… Гуглата да ме вземе, никой няма да го преживее…“

Ханради Халаг беше зяпнал, замръзнал на място десетина мига, докато дивият хаос на Древна магия в страховито предизвикателство срещу тази на магьосниците Едур — на близо сто магьосници на Едур — и, осъзна Сеймар Дев, взряна в предния малазански дромон, всичко това идваше от един мъж, от онзи чернокож мъж, зареян високо над корабния нос, с широко разперени ръце и крака.

Преда сякаш се олюля, после се стегна и закрещя заповеди — и пак залитна като пиян назад към маговете си.

А те рухнаха, западаха по палубата като съборени от ударите на гигант и останаха да лежат, гърчеха се и от устите им бликаше пяна.

А извисилата се, напираща напред, ревяща сива стена се пръсна, огромни пипала изплющяха във въздуха и се стопиха, или западаха по кипналата вече морска повърхност, отпращаха към небето гейзери сред облаци нажежена пара. Грохотът заглъхна.

Магията се разби, веригите, свързали маговете на всеки кораб, угаснаха или се разкъсаха с тежко дрънчене, все едно бяха наистина от железни брънки.

Палубата се разлюля бясно под краката им и всички залитнаха — освен Карса Орлонг.

Сеймар Дев извърна погледа си от него и отново се взря в земния вал от магия — той също се слягаше — „Да, може би тези глупаци Едур не изпитват никакво разкаяние да отприщват такива страхотии, когато им се противопоставят… но тази глупост не важи и за теб, малазанецо, който и да си.“

Ханради Халаг — изобщо не обръщаше внимание на маговете си, които се гърчеха по палубата в собствената си мръсотия — ревеше команди, а ледерийските моряци, с пребледнели лица и мълвящи молитви, бързаха да обърнат кораба на нов курс, на изток.

„Оттегляме се. Малазанецът отвърна на блъфа им. Опълчи им се — о, чародеецо, бих те разцелувала — много повече бих направила. Богове, бих…“

— Какво казва едурът? — попита строго Карса Орлонг.

Намръщен, таксилианецът сви рамене и отвърна:

— Те не вярват…

— Не вярват? — изграчи Сеймар Дев. — Те са потресени, таксилианецо. Ужасно.

Мъжът кимна и хвърли поглед към Пернатата вещица, която ги гледаше свъсено.

— Тоблакай, Едур казват, че тези малазанци… имат на борда си Цеда.

Карса се навъси.

— Не я знам тази дума.

— Аз я знам — намеси се Сеймар Дев. Усмихна се, щом слънчев лъч ненадейно проби през сивите облаци и окъпа лицето й с топлина. — Кажи им, че са прави, таксилианецо. Имат. Цеда. Малазанците имат Цеда и каквото и да очакваха Едур от този ден, тези малазанци не се боят. Това им кажи, таксилианецо. Кажи им го!

Калам коленичи до Бързия Бен, огледа отпуснатото му лице, затворените очи. И зашлеви шамар на магьосника. Силен.

Бързия Бен отвори очи и го погледна с яд.

— Трябва да те смачкам като буболечка, Калам.

— Точно сега, мисля, една пръдня на буболечка може да те издуха от този кораб, Бързак — избоботи в отговор убиецът.

— Млъкни. Не може ли просто да си полежа още малко?

— Адюнктата идва. Бавно, вярно. Идиот, твърде много извлече…

— Стига, Калам. Трябва да помисля, и то сериозно.

— Откога си играеш с Древна магия?

Бързия Бен го погледна в очите.

— Откога? Никога не съм се занимавал с Древна магия, идиот с идиот.

— Какво?!

— Беше проклета от Гуглата илюзия. Слава на боговете, че точно тогава се бяха изпокрили по вилите си и тия кретени налапаха въдицата — но чуй, не беше само това. Имах помощ. А след това имах помощ!

— Какво значи това?

— Не знам! Остави ме да помисля!

— Няма време — отвърна Калам. — Адюнктата идва.

Ръката на Бързия Бен рязко се изпъна, спипа Калам за предницата на ризата и го дръпна.

— Богове, приятелю… Никога не съм бил толкова уплашен! Не разбираш ли? Започнах го като илюзия. Да, но после…

Гласът на Тавори се чу зад тях:

— Върховен маг. Трябва да поговорим.

— Не беше…

— Бен Адефон Делат, трябва да поговорим. Веднага.

Калам се изправи и понечи да се отдръпне, но спря при жеста на Тавори.

— О, не, убиецо. Вие също.

Калам се поколеба, после отвърна:

— Адюнкта… разговорът, който предлагате, не може да е еднопосочен.

Тя го погледна намръщено, помисли и кимна.

Фидлър стоеше над Ботъл, който се беше проснал на палубата.

— Войник.

Ботъл беше затворил очи и при думите на Фидлър ги стисна още по-здраво.

— Не сега, сержант. Моля те.

— Войник — повтори Фидлър. — Ти… ъъъ… си се оцапал. Доста. По чатала, разбираш ли.

Ботъл изстена.

Фидлър погледна през рамо към другите от отделението. Всички — заети със себе си, засега. „Добре.“ Наведе се.

— Проклятие, Ботъл, изпълзи някъде и се почисти — ако те видят… Чакай, първо искам да разбера нещо. Искам да разбера какво толкова възбуждащо намери във всичко това?

Ботъл се обърна на една страна и измърмори:

— Не разбираш. Тя обича да го прави това. При всяка възможност. Не знам защо. Не знам.

— Тя ли? Коя? Нямаше жена до теб, Ботъл!

— Тя си играе с мен. С… разбираш.

— Някой го прави, явно — каза Фидлър. — Хайде, слизай долу и се почисти. Смайлс само да го види това, ще те тормози цял живот.

Сержантът изгледа редника, докато изпълзя от палубата. „Възбуден. За малко щяха да ни унищожат. Всички, до един. А тоя си фантазира за някое старо гадже.“

Таралак Вийд огледа намръщено суматохата по палубата. Томад Сенгар крачеше нервно напред-назад, докато воините Едур идваха един след друг със съобщения, предавани със сигнали от привидно неизброимите кораби на Едур. Нещо беше нанесло почти физически удар на Томад Сенгар — не ритуалната магия, отвърнала на тяхната, а някаква вест, пристигнала малко по-късно, докато малазанската флота се мъчеше да се изтръгне от обкръжението. Корабите се подминаваха на една стрела разстояние, хората на тях се гледаха с нещо като облекчение — Таралак дори видя как един малазански войник им махна с ръка. Малко преди войникът до него да го събори на палубата с юмрук в главата.

Междувременно двете флотилии на Едур се съединяваха — нелека задача предвид неспокойните води, многобройните съдове и гаснещата светлина в края на деня.

А на лицето на Томад Сенгар, адмирала на тази огромна плаваща армия — терзание, което можеше да е причинено само от новина за много лична трагедия. За ужасна загуба. Любопитно наистина.

Въздухът бе натежал, все още душен и вонящ от едурската магия. Изчадия бяха тези Едур, така нагло да отприщят подобна сила. Да си въобразят, че могат да боравят с нея като с оръжие от студено равнодушно желязо. Но при Древните сили — с хаоса — тъкмо тези сили я владееха.

А малазанците бяха отвърнали подобаващо. Зашеметяващо откровение, най-неочаквано разбулване на тайнствено познание. Да, нямаше спор, силата на малазанския ритуал надвишаваше тази на десетки и десетки магьосници Едур. Невероятно. Ако Таралак Вийд не го беше видял със собствените си очи, щеше да смята, че такава способност в ръцете на Малазанската империя просто е нещо немислимо. Иначе защо не бяха я използвали досега?

Само миг размисъл, и той намери отговора. „Малазанците може да са кръвожадни тирани, но не са безумци. Разбират от предпазливост. От сдържаност.“

Докато Тайст Едур, за жалост, не разбираха.

Жалко за тях.

Видя Туайлайт, Атри-преда, сред своите войници ледерии. Казваше им по някоя успокоителна дума или тиха команда и вълните на тревога след нея сякаш затихваха.

Гралът тръгна натам.

Тя срещна погледа му и кимна леко за поздрав, после попита:

— Как е спътникът ви долу?

— Храни се. Силата му се връща, Атри-преда. Но колкото за този ден и странните събития преди малко — безразличен е.

— Скоро ще бъде изпитан.

Таралак сви рамене.

— Това не го притеснява. Какво измъчва Томад Сенгар? — попита по-тихо.

Тя помълча, после отвърна:

— Пристигна вест, че сред малазанската флота има съд, който е бил пленен преди време, в друг океан, от Едур. И този кораб е бил даден да го командва един от синовете на Томад — експедиция в Новороденото, мисия, за чийто характер не е било съобщено на император Рулад.

— И Томад е убеден, че синът му е мъртъв.

— Не може да има друга възможност. И губейки един син, той всъщност губи двама.

— Какво имаш предвид?

Тя го погледна и поклати глава.

— Няма значение. Но това, което се породи днес в душата на Томад Сенгар, Таралак Вийд, е изгаряща омраза. Към тези малазанци.

Гралът сви рамене.

— Изправяли са се срещу много врагове, Атри-преда. Каладън Бруд, Сорел Таурит, К’азз Аворски, Аномандър Рейк…

При последното име очите на Туайлайт се разшириха и тя като че ли понечи да каже нещо, но погледът й леко се измести покрай лявото рамо на Таралак Вийд. Зад него се чу мъжки глас:

— Това е невъзможно.

Гралът се обърна.

— Това е Алрада Ан — рече Туайлайт и гралът долови някакво скрито разбиране между двамата, докато тя изричаше името на едура. — Също като мен, той научи езика ви — даже по-бързо от мен.

— Аномандър Рейк — каза едурът. — Чернокрилият господар, който живее при Портите на Мрака.

— Последното, което чух — отвърна Таралак Вийд, — е, че живееше на летяща крепост, наречена Лунния къс. Сражавал се е с магия с малазанците на един далечен континент, над град, наречен Пейл. И Аномандър Рейк е бил победен. Но не и убит.

Стъписване и неверие се смесиха по обветреното набраздено лице на воина Едур.

— Трябва да ми разкажеш повече за това. Онзи, когото наричаш Аномандър Рейк, как го описват?

— Малко знам за това. Висок, чернокож, сребриста коса. Носи някакъв проклет двуръчен меч. Дали тези подробности са точни? Не зная… Но виждам в погледа ти, Алрада Ан, че трябва да са. — Таралак замълча, премисляше колко още да разкрие — следващите му думи щяха да включат тайно знание, информация, неизвестна за мнозина. И все пак… „Я да видим какво ще донесе това.“ Мина на ледерийски и заговори: — Аномандър Рейк е Тайст Андий. Не Едур. Но ако се съди по реакцията ти, бих си помислил, че и ти като Томад Сенгар си уязвен по някакъв начин от нежелано разкритие.

За миг в очите на воина се долови страх. Той хвърли поглед към Туайлайт, обърна се и се отдалечи.

— Има неща, за които не си в течение, и най-добре е да си остане така — каза му Атри-преда. — Невежеството те пази. Но не беше разумно да разкриваш, че знаеш ледерийския език.

— Убеден съм, че Алрада Ан няма да е склонен да съобщи за разговора ни на никого — отвърна гралът. Погледна я в очите и се усмихна. — Както и вие, Атри-преда.

— Непредпазлив си, Таралак Вийд.

Той плю на ръцете си, прокара ги през косата си и за пореден път се учуди на неприязнения й поглед.

— Кажи на Томад Сенгар следното, Атри-преда. Той е този, който рискува много с настояването си силата на Икариум да бъде подложена на изпитание.

— Прекалено уверен изглеждаш.

— За кое?

— Че спътникът ти е най-страховитата заплаха, срещу която се е изправял някога император Рулад. Уви, както неизменно се доказваше, всички други, които са вярвали в същото, вече са мъртви. А бяха толкова много, Таралак Вийд. Томад Сенгар трябва да бъде убеден. Трябва да бъде накаран да го повярва, преди да реши да отведе приятеля ти да застане срещу неговия син.

— Неговият син?

— Да. Император Рулад е най-малкият син на Томад Сенгар. Всъщност вече е единственият син, който му остана. Другите трима изчезнаха или са мъртви. Вероятно всички вече са мъртви.

— В такъв случай — отвърна гралът — може би това, което Томад иска да оцени, е не силата на Икариум, а липсата й. В края на краищата кой баща би желал смъртта на последния си жив син?

Туайлайт само го изгледа продължително. После се обърна.

И го остави сам, още по-намръщен и объркан.

Сержант Хелиан беше намерила моряшки ром и сега обикаляше по палубите с добродушна усмивка на лицето. Няма и преди половин камбана беше запяла някаква мрачна траурна песен от Картуул — точно когато самата Бездна се бе отприщила в небесата пред тях.

Масан Гилани, смъкнала вече бронята и загърната в дебелото наметало против ледения вятър, седеше с още няколко войници общо взето встрани от пътя на моряците. Вражеската флота вече беше някъде на юг, скрита в предвечерния сумрак — и прав им път.

„Вече си имаме Върховен маг. Истински. Онзи, Бързия Бен, бил е Подпалвач на мостове в края на краищата. Истински Върховен маг, който току-що ни спаси кожите. Това е добре.“

Нов знак красеше наметалото й, от сребърни, пурпурни и златни конци — много се гордееше с изделието си. „Ловци на кости. Да, мога да го изтърпя това име.“ Вярно, не беше толкова яко като Подпалвачите на мостове. Всъщност смисълът му беше малко замъглен, но това си беше на място, след като историята на Четиринадесета армия дотук бе не по-малко мътна. Или поне достатъчно размътена, та нещата да изглеждат объркани и несигурни.

„Като това накъде вървим. Какво предстои? Защо ни отзова императрицата? Не че Седемте града не се нуждаят от възстановяване — или от малазанци, да попълнят опразнените гарнизони.“ Но пък чумата сега беше стиснала земята за гърлото и още я давеше до смърт.

„Но пък си имаме Върховен маг.“

Младото момиче, Синн, се присви, разтреперано от студ, и Масан Гилани отгърна наметалото си. Синн се пъхна в топлата й прегръдка, сгуши се и отпусна глава на гърдите й.

Близо до тях сержант Корд още ругаеше Кръмп, който глупаво беше махнал на един от подминаващите ги вражески кораби малко след така и несъстоялата се битка. Кръмп беше този, който бе забъркал кашата при стената на Ю’Гатан, припомни си тя. Дето бягаше и коленете му стигаха чак до големите му клепнали уши. И който слушаше сега сержанта с широка идиотска усмивка и лицето му потръпваше от чиста наслада всеки път, щом тирадата на Корд стигнеше до нови висоти на въображение.

Ако всичко това продължеше още малко, подозираше Масан Гилани, сержантът като нищо щеше да се нахвърли на Кръмп и да стисне дългия му мършав врат с голямата колкото юмрук подскачаща ябълка. Само за да разкара тъпата усмивка от идиотското му конско лице.

Малката ръка на Синн се заигра с едната гърда на Масан, показалецът закръжи около зърното.

„Що за компания ми предлага това малко дяволче?“ Лекичко избута ръката, но тя се върна. „Добре. Какво толкова. Но проклятие, колко студена е ръката й.“

— Всички са мъртви — измърмори Синн.

— Какво? Кои всички са мъртви, момиче?

— Всички са мъртви… харесва ли ти това? Мисля, че ти харесва.

— Пръстът ти е студен. Кои всички са мъртви?

— Големите.

Пръстът се отдръпна, смени го топла влажна уста. Танцуващ език.

„Дъх на Гуглата! Какво пък, мога да се сетя и за по-лоши начини за край на този ужасен ден.“

— Сестра ми ли се крие там?

Масан Гилани вдигна очи към ефрейтор Шард.

— Да.

На лицето му се беше изписало малко болезнено изражение.

— Не иска да ми каже… какво се е случило в имението. Какво е станало… с нея. — Поколеба се за миг. — Твоето наметало не е първото, под което се пъхва тази нощ, Масан Гилани. Макар че си първата жена.

— А, разбирам.

— Искам да знам какво е станало. Разбираш ли? Трябва да знам.

Масан Гилани кимна.

— Мога да го разбера — продължи Шард, извърна се и потърка лицето си. — Всички се справяме по свой начин…

— Но ти си брат й — отвърна тя и кимна. — И искаш да си сигурен, че никой няма да й направи нещо, което не бива.

Той въздъхна тежко.

— Благодаря ти, Масан. Всъщност от теб не се притеснявах…

— Съмнявам се, че трябва да се притесняваш от който и да е от нас. Не и от отделенията тук.

— Знаеш ли — заговори той и тя видя, че по бузите му се стичат сълзи. — Точно това ме изненадва. Тук, с тези хора — всички ние, които се измъкнахме изпод града — всички казаха същото, каквото и ти току-що.

— Шард — каза тя. — Ти още ли си от Ашокския полк? Ти и другите?

Той поклати глава.

— Не. Вече сме Ловците на кости.

„Това е добре.“

— Останали са ми още малко конци. Сигурно ще мога да ви заема наметала… някой по-топъл ден…

— Шиеш хубаво, Масан Гилани. Ще кажа на другите, ако може.

— Може. Бездруго няма какво друго да правим на тези тумбести морски кончета.

— Благодаря ти. Искам да кажа — за всичко.

— Иди да поспиш, ефрейтор. Ако съдя по дъха на сестра ти, тя вече прави точно това.

Той кимна и се отдалечи.

„А ако някой още не го е схванал и се опита да се възползва от това дете, жив ще го одерем.“

Четири деца затичаха по палубата, едното се разпищя от смях. Сгушена в прегръдката й, Синн леко се размърда, после се отпусна отново, с устни, впити в гръдта й. Далхонийката гледаше децата, щастлива, че са се съвзели от похода, че и те са започнали изцеряването си. „Всички се справяме по свой начин, да.“

Та какво беше видяла Синн, когато каза, че всички са мъртви?

„Богове долни, не мисля, че държа да го знам. Не и тази нощ поне. Нека поспи. Нека другите си поиграят, а после да се сгушат под одеялата някъде долу. Нека всички поспим. Бързия Бен е дар за всички ни. За всички ни.“

Братът и сестрата стояха на носа, плътно загърнати в наметалата си и загледани в звездите, изпълнили нощния мрак на север. Скърцащи въжета, пращене на изопнати платна. На запад планинска верига, по-черна от небето, очерта полуостров Олфара.

Сестрата наруши дългото мълчание.

— Трябваше да е невъзможно.

Брат й изсумтя.

— Беше невъзможно. Това е целият проблем.

— Тавори няма да получи каквото иска.

— Зная.

— Свикнала е с това.

— Трябва да се справи с нас, да.

— Знаеш ли, Нил. Той спаси всички ни.

Отвърна й кимване, невидимо в мрака.

— Особено Бързия Бен.

— Съгласен съм. Значи — продължи Нил — и двамата сме съгласни, че е добре, че е с нас.

— Така излиза — отвърна Недер.

— Само че го казваш, защото го харесваш, сестро. Харесваш го, както жена харесва мъж.

— Не ставай идиот. Но онези сънища… и каквото му прави тя…

Нил изсумтя отново.

— Учестява ти дъха, нали? Онази животинска ръка, като го стисне здраво…

— Престани! Не това имах предвид. Просто… да, хубаво е, че той е с армията. Но тя с него… ами, не съм сигурна.

— Ревнива си, искаш да кажеш.

— Братко, това детинско дразнене ми омръзва. Има нещо, хм… натрапчиво в начина, по който го използва.

— Добре, за това ще се съглася. Но за нас двамата, сестро, остава един жизненоважен въпрос. Ерес’ал е проявила интерес. Преследва ни като чакал.

— Не нас. Него.

— Точно. И точно в това е същината на въпроса. Ще й го кажем ли? Ще го кажем ли на адюнктата?

— Какво да й кажем? Че някакъв си войник с мокър чатал в отделението на Фидлър е по-важен за нея и армията й от Бързия Бен, Калам и Апсалар, взети заедно? Слушай, първо изчакваме да видим какво ще каже Върховният маг на адюнктата — за случилото се преди малко.

— В смисъл, ако каже малко или се направи, че не е разбрал нищо…

— Или си го припише и почне да се перчи като Първи герой — тогава ще решим как да отвърнем, Нил.

— Добре.

Помълчаха няколко мига, после Нил каза:

— Не бива да се безпокоиш прекалено, Недер. Една полужена-полуживотно, цялата покрита с миризлива козина, не може да е сериозна съперничка за сърцето му, нали?

— Но не беше моята ръка… — Тя изведнъж млъкна, след което засипа низ от най-люти уикски ругатни.

А Нил се усмихваше в тъмното. Благодарен все пак, че сестра му не може да го види.

Трюмът беше пълен с морски пехотинци, излегнати или присвити под одеялата, толкова много, че Апсалар изпитваше безпокойство, все едно се бе озовала в някоя войнишка гробна могила. Избута завивките си и стана. Два фенера се поклащаха от таванските греди, с почти догорели фитили. Въздухът бе натежал и мръсен. Тя закопча наметалото си и тръгна към люка.

Излезе на средната палуба. Нощният въздух беше хапливо студен, но блажено свеж. Видя двама души на носа, Нил и Недер, така че се обърна и се заизкачва към кърмата. Там също имаше човек опрян на перилото. Войник, нисък, набит, с гола глава въпреки ледения вятър. Плешив, с кръг дълги сиви сплъстени кичури около темето, плющяха под напора на вятъра. Не го познаваше.

Апсалар се поколеба за миг, после сви рамене и отиде до него.

— Просиш си болест, войник. Вдигни си поне качулката.

Старият мъж само изсумтя.

— Казвам се Апсалар.

— И искаш да чуеш моето име, нали? Но ако ти го кажа, е свършено. Само мълчание. Винаги става така.

Тя се загледа в кипналата зад кърмата вода. Бяла фосфоресцираща пяна.

— Не познавам Четиринадесета армия.

— Едва ли щеше да има разлика. Това, което съм правил, не е тайна за никого.

— Едва наскоро се върнах в Седемте града. — Замълча. — Все едно, не си само ти обременен от неща, които си правил преди.

Той я погледна.

— Много си млада, за да те тормози миналото.

— А ти, войник, си твърде стар, за да ти пука за твоето.

Той се изсмя горчиво и отново се загледа в морето.

Облаците на изток се махнаха от лунния лик, но светлината си остана смътна, приглушена.

— Погледни — заговори той. — Очите ми са здрави, но тази луна е като в мъгла. И не е замъглена от облаци. Далечен свят, нали? Друго селение, с други армии, които пълзят насам-натам през мъглата, избиват се едни други, извличат деца на улиците, секат с кървавите си мечове. И бас слагам, че от време на време поглеждат нагоре, ядосват се на цялата прах, която са вдигнали, че им пречи да видят онзи, другия свят в небето.

— Като дете вярвах, че там има градове, но не и войни — отвърна Апсалар. — Само красиви градини и цветята винаги са разцъфтели и всеки сезон, денем и нощем, изпълват въздуха е възхитителен аромат… Знаеш ли, веднъж го казах всичко това на едного. По-късно той ми призна, че се влюбил в мен в онази нощ. С този разказ. Беше млад, разбираш ли.

— А сега той е само тази празнота в очите ти, Апсалар.

Тя трепна.

— Ако продължаваш с подобни наблюдения, ще ти науча името.

— Но това само ще развали всичко. Всичко. В момента съм просто аз, просто един войник като всички други. Разбереш ли кой съм, всичко се разпада. — Намръщи се и се изплю в морето. — Е добре. Нищо не трае вечно, дори незнанието. Аз съм Скуинт.

— Не искам да уязвявам егото ти — колкото и да е изтерзано, — но името ти не разкрива кой знае какво.

— Не лъжеш ли? Хм, виждам, че не. Е, това изобщо не го очаквах, Апсалар.

— Тъй че нищо не се променя, нали? Нищо не знаеш за мен, нито аз — за тебе.

— Забравил съм го онова чувство. Този млад мъж — какво стана с него?

— Не знам. Оставих го.

— Не го ли обичаше?

Тя въздъхна.

— Сложно е, Скуинт. Намекнах за миналото си. Истината е, че го обичах прекалено много, за да мога да понеса да го видя затънал в живота ми, в онова, което бях — и все още съм. Той заслужава нещо по-добро.

— Проклета глупачка. Виж ме мен. Аз съм сам. Някога изобщо не бързах да променя това. А после… един ден се събудих и беше много късно. Сега самотата ми дава покой, но не е приятен този покой. Вие двамата сте се обичали — имаш ли представа колко рядко и ценно е това? Разбила си живота си и неговия — също, според мен. Слушай… иди и го намери, Апсалар. Намери го и го дръж до себе си — е, чие его се самоизтезава, а? Ето, мислиш си, че промяната може да е само в едната посока.

Сърцето й биеше силно. Не можеше да проговори, всеки контрааргумент, всяко опровержение сякаш се стапяше. По кожата й изби студена пот.

Скуинт извърна очи.

— Богове долни, това ако не е истински разговор. Откровен и жесток… самият живот. Слизам долу — главата ми изтръпна. — Замълча. — Едва ли ще поискаш да поговорим пак. Просто Скуинт и Апсалар, които нямат нищо общо, освен че нищо не знаят един за друг.

Тя кимна и промълви:

— На мен… ще ми е хубаво, Скуинт.

— Добре.

Вслуша се в заглъхващите му стъпки. „Горкият човек. Постъпи добре, че отне живота на Колтейн, но е единственият, който не може да го понесе.“

Докато слизаше към трюма, Скуинт спря за миг, с ръце на въжетата от двете страни на стръмните стъпала. Можеше да й каже повече, но представа нямаше, че толкова лесно ще прониже защитата й. Тази уязвимост беше… неочаквана.

„Човек, който е бил обсебен от бог, би трябвало да е по-твърд, нали?“

— Апсалар.

Тя позна гласа и затова не се обърна.

— Здравей, Котильон.

Богът се приближи и се опря на перилото до нея.

— Не беше лесно да те намеря.

— Изненадана съм. Правя каквото поиска все пак.

— В сърцето на Малазанската империя. Тази подробност не я предвиждахме.

— Жертвите не стоят на едно място да дочакат ножа. Макар и да не подозират, са способни да променят всичко.

Той замълча и Апсалар усети ново напрежение. На смътната лунна светлина лицето му изглеждаше уморено, а очите горяха трескаво.

— Апсалар, аз бях… равнодушен…

— Котильон, ти можеш да си всякакъв, но чак пък равнодушен…

— Непредпазлив тогава. Нещо се е случило — трудно е да се сглоби картината. Все едно, че необходимите подробности са разхвърляни в кална локва и нищо повече не можех да направя, освен да опипвам слепешком, без дори да съм сигурен какво търся.

— Кътър.

Той кимна.

— Имало е нападение. Засада, мисля — дори спомените, утаили се в земята, където се е проляла кръвта, са накъсани — много малко успях да разчета.

„Какво е станало?“ Искаше да зададе този въпрос. Веднага, да среже през този негов бавен предпазлив подход… „Не е предпазливост… той увърта.“

— Близо до мястото има малко селце — те са разчистили всичко.

— Той е мъртъв.

— Не знам — тела нямаше. Един гроб, но беше отворен и мъртвецът — изровен… не знам защо ще го прави някой. Все едно, загубих връзка с Кътър и това ме безпокои повече от всичко.

— Загубил си връзка — повтори унило тя. — Значи е мъртъв, Котильон.

— Честно, наистина не знам. Но има други две неща, за които съм сигурен. Искаш ли да ги чуеш?

— Важни ли са?

— Това ти ще прецениш.

— Добре.

— Една от жените, Сцилара…

— Да?

— Тя е родила — поне за това е доживяла и детето сега е под грижата на селяните.

— Това е добре. Друго?

— Хеборик Леката ръка е мъртъв.

При тези думи тя се обърна — но с гръб към него, загледа се над морето към далечната смътна луна.

— Призрачните ръце.

— Да. Силата — аурата — на този старец гореше като зелен огън, носеше свирепата ярост на Трийч. Беше безпогрешна…

— И вече я няма.

— Да.

— Имаше още една жена, момиче.

— Да. Искахме я, двамата със Сенкотрон. Жива е и всъщност се появява точно там, където искахме да е, с една съдбоносна разлика…

— Че не вие със Сенкотрон я контролирате.

— Напътствие, не контрол — не бихме си позволили контрол, Апсалар. За жалост, същото не може да се каже за новия й господар, Сакатия бог. — Поколеба се за миг и добави: — Фелисин Младша е Ша’ик Преродената.

Апсалар кимна.

— Като меч, убиващ създателя си… има цикли на справедливост.

— Справедливост ли? Бездната да ме вземе, във всичко това изобщо няма справедливост, Апсалар.

— Нима? — Тя се обърна към него. — Отпратих Кътър, защото се боях, че ще умре, ако остане с мен. Отпратих го и точно това го уби. Ти искаше да използваш Фелисин и сега тя се оказва пионка в ръката на друг бог. Трийч искаше дестраянт, да поведе поклонниците му на война, но Хеборик е убит, без да е постигнал нищо. Като тигърче, счупило черепа си с лапа — целият този потенциал, тази възможност — край. Кажи ми, Котильон, каква задача беше възложил на Кътър в групата им?

Той не отговори.

— Възложил си му да пази Фелисин Младшата, нали? И той се е провалил. Жив ли е? За него самия може би най ще е добре да не е.

— Не го мислиш сериозно, Апсалар.

Тя затвори очи. „Да, не го мисля. Богове, какво да правя… с тази болка? Какво да правя?“

Котильон бавно се пресегна. Ръката му — черната кожена ръкавица беше смъкната — се доближи към лицето й. Усети как пръстът му погали страната й, усети хладната бразда, останала от сълзата, която изтри. Сълза, която така и не бе разбрала, че е там.

— Замръзнала си — промълви той.

Тя кимна. Поклати глава, щом всичко отвътре се срути… и беше в прегръдката му, и плачеше неудържимо. А богът проговори:

— Ще го открия, Апсалар. Заклевам се. Ще открия истината.

„Истините, да. Една след друга, един камък полита надолу, после друг. И друг. Затулват светлината, мракът се сгъстява, пясък и пръст се сипят. И тишина, щом и последният застине на мястото си. Е, мило ми глупаче, опитай се сега да вдишаш. Единствен дъх.“

Облаци се струпаха около луната. И — една по една — градините умряха.

19.

Жестоко заслепление, избираш лик

и формата на тази мокра глина

в ръцете ти, с неспирния въртеж

на колелото

в гранит смекчен втвърдява се

изпеченият чиреп

в очукания щит на твоите дела

и мрачните решения зад него

се утаяват в пластовете скрити

с умората на чаканата смърт,

за да те няма в пира сетен

на дългото пътуване.

И ние, слепите скърбители,

те вдигаме високо, в чест на всичко,

което не си бил, а онова, което гние,

впечатано във теб до гроб,

те следва.

Стоя сред наскърбените, прояден

от подозрения,

отвява се прахта на съсъда…

о, как презирам погребения.

„Тайната на глината“

Панит Фанал

Отвори очи в тъмното. Изчака неподвижно, докато умът му отдели звуците, които го бяха събудили. Два източника, реши Баратол. Един далечен, другият — съвсем близо. Предпазливостта повели да се съсредоточи върху втория.

Шумолене на завивки, придърпване, леко стържене на пясък по камъчета, приглушено мърморене. Дълга въздишка, после някой се обърна и се намести, звуците станаха ритмични и два дъха се сляха.

Беше добре. Гуглата знаеше, не Баратол бе този, който имаше шанс да облекчи измъчения поглед в очите на даруджистанеца. Веднага се помоли наум дано Сцилара да не му нанесе ново поражение с някоя бъдеща измяна. Подозираше, че ако това стане, Кътър толкова ще се отдръпне от живота, че връщане няма да има.

Все едно, тези неща не зависеха от него, и това също беше добре.

И тъй… другият, по-далечният звук. Шепот, по-търпелив от задъханото любене от другата страна на тлеещото огнище. Като вятър, галещ короните на дърветата… но дървета нямаше. Нито вятър.

„Морето е.“

Утрото наближаваше, небето на изток изсветля. Баратол чу как Сцилара се обърна настрани, дъхът й позатихна, но още дълго остана учестен. Кътър придърпа тихо завивките, обърна се на другата страна и скоро потъна в кротък сън.

Сцилара се надигна. Кремък изщрака в желязо, пръснаха се искри, лулата й се разбуди. Беше похарчила последните си монети, за да се дозапаси с ръждивец предния ден, когато подминаха един малък керван, затътрил се навътре към сушата. Срещата беше ненадейна, буквално се сблъскаха на един завой по скалистия път. Размениха си подозрителни погледи и нещо като облекчение се изписа на лицата на търговците.

Морът беше свършил. Сънебродниците на Танно го бяха прогласили, бяха вдигнали самоналожената изолация на Отатарал.

Но Баратол и спътниците му бяха единствените живи хора, които тази група бе срещнала, откакто бяха излезли от малкото запустяло село, където ги бе оставил корабът им. Търговците, пренасящи основни стоки от Руту Джелба, бяха започнали да се боят, че навлизат в призрачна земя.

Двата дни усамотение на Сцилара бяха започнали да карат Баратол да съжалява, че е оставил ковачницата си. „Ръждивецът, а сега и мъж — тази жена отново е в мир със себе си, слава на Гуглата.“

— Искаш аз да приготвя закуската, нали, Баратол? — обади се тя.

Той се обърна по гръб, надигна се и я изгледа в смътната светлина.

Тя сви рамене.

— Жената знае. Разстроен ли си?

— Защо трябва да съм разстроен? — избоботи той и кимна към Кътър. — Той заспа ли най-после като хората?

Сцилара също кимна.

— Повечето нощи почти не заспива — кошмари, и страхът му от тях. Още една полза от клатенето — отприщва му умората след това.

— Поздравявам те за алтруизма. — Баратол стана, клекна до огнището и разрови въглените с върха на ножа си. От тъмното вдясно се появи ухиленият Чаур.

— И би трябвало — отвърна Сцилара.

Той я погледна.

— И това ли е всичко? За теб?

Тя извърна глава. Дръпна силно от лулата.

— Не го наранявай, Сцилара.

— Глупак. Не разбираш ли? Точно обратното правя.

— Това го разбрах. Но ако вземе да се влюби в теб?

— Няма. Не може.

— Защо?

Тя стана и отиде при торбите.

— Разпали го този огън, Баратол. Малко горещ чай сигурно ще махне студа от кокалите ни.

„Освен ако нищо друго нямаш в тях, жено.“ Чаур се приближи до Сцилара, наведе се и почна да я гали по косата, а тя, без да му обръща внимание, заизважда храна.

Чаур с алчно възхищение гледаше облачетата дим от лулата й.

„Да, момче. Както казват легендите, някои демони дишат огън.“

Оставиха Кътър да спи. Той се събуди чак късно преди обед — стресна се и седна, с объркано, а след това — гузно изражение. Слънцето най-сетне беше станало топло, леко смекчено от приятно прохладния ветрец, лъхащ от изток.

Блуждаещият му още поглед се спря на Сцилара, която седеше, опряла гръб на един камък, и младият дару леко потръпна, щом тя му намигна и му прати въздушна целувка.

Чаур обикаляше около бивака като възбудено псе — ревът на прибоя вече бе станал по-силен, понесен от вятъра, и той не можеше да сдържи нетърпението си да открие източника на този звук.

Кътър извърна очи от Сцилара и го загледа.

— Какво му става?

— От морето е — отвърна Баратол. — Никога не го е виждал. Сигурно дори не знае какво е. Има още чай, Кътър, а увитото пред Сцилара е закуската ти.

— Късно е — каза той и се надигна. — Трябваше да ме събудите. — Изведнъж спря. — Морето ли? Беру да ме пази, толкова ли сме близо?

— Не го ли надушваш? Не чуваш ли?

Кътър изведнъж се усмихна. Беше истинска усмивка — първата, която Баратол виждаше на лицето на младия мъж.

— Някой видя ли луната снощи? — попита Сцилара. — Беше зацапана. Сякаш дупки бяха пробити в нея.

— Някои от тези дупки сякаш стават по-големи — отбеляза Баратол.

Тя се извърна към него и кимна.

— И аз си помислих това, но не можех да съм сигурна. Какво означава това според теб?

Баратол сви рамене.

— Казват, че луната е друг свят, като нашия, и че там също живеят хора. И че понякога там падат неща от нашето небе. Камъни. Огнени кълба. Казват, че падането на Сакатия бог е било нещо такова. Цели планини се сринали, заличили почти цял континент и изпълнили половината небе с дим и пепел. — Погледна Сцилара, после Кътър. — Мислех, че може би нещо такова е поразило и луната.

— Някой бог да е смъкнат там?

— Нещо такова, да.

— Защо са тези тъмни петна тогава?

— Не знам. Може да е пушек и пепел. Може да са късове от света, които са се разлетели.

— Стават по-големи.

— Да. — Баратол пак сви рамене. — Димът и пепелта се разсейват. Логично е, нали?

Кътър вече довършваше закуската си.

— Съжалявам, че ви накарах да чакате. Трябва да тръгваме. Искам да видя какво има в онова изоставено село.

— Нещо годно за плаване ни трябва само — каза Баратол.

— Точно това се надявам да намерим. — Кътър изтупа трохите от ръцете си, лапна последната фурма и стана. — Готов съм.

„Добре, Сцилара. Добре си се справила.“

В задната уличка на рибарското селце имаше избелели от слънцето и оглозгани от псета кокали. Всички врати — на къщите, на хана и на сградата на малазанския данъчен — бяха отворени, купчини фин пясък бяха навеяни по праговете. От двете страни на каменния кей бяха привързани полузатънали във водата рибарски лодки с изпънати до скъсване разнищени въжета, в плиткия залив зад тях чакаха закотвени две малко по-големи търговски гемии.

Чаур стоеше на мястото, от което за първи път бе зърнал морето и белогривите вълни. Усмивката му беше същата, но от очите му се стичаха несдържани сълзи и той като че ли се опитваше да пее, със затворена уста — излизаше някакво странно мучене. Потеклият от носа му сопол бе засъхнал и вече покрит от навявания от вятъра пясък.

Сцилара обикаляше селцето и търсеше неща, които можеха да се окажат полезни за пътуването им. Въжета, кошове и сандъци, сушена храна, мрежи, рибарски куки, сол — всичко. Това, на което най-вече се натъкваше, бяха останките от телата на селяните — повечето разкъсани от кучета. От двете страни на главната улица имаше два груби каменни склада, заключени. С помощта на Баратол успяха да проникнат вътре и намериха повече продоволствие, отколкото изобщо можеха да използват.

Кътър преплува да огледа гемиите и след малко се върна и съобщи, че и двете са здрави и никоя не е по-годна за плаване от другата. И че са еднакви като близначки.

— Един майстор ги е направил според мен — рече Кътър. — Ти би могъл да прецениш по-добре от мен, Баратол, ако изобщо те интересува.

— Приемам думите ти на вяра, Кътър. Е, значи ще трябва да изберем едната от двете.

— Да. Сигурно са на търговците, които срещнахме.

— Не, не са от Джелба. Какви имена носят?

— Лявата е „Опашката на денрабъ“. Другата се казва „Скръбта на Санал“. Интересно, кой ли е бил Санал?

— Взимаме „Скръбта“ — реши Баратол. — И преди да си ме попитал защо, по-добре недей.

Сцилара се засмя.

Кътър нагази във водата покрай една от затъналите лодки до кея.

— Трябва да изгребем някоя, за да прекараме продуктите.

Баратол стана.

— Аз ще започна да ги нося от склада.

Сцилара погледна след едрия мъж, после отново насочи вниманието си към младия дару — беше намерил черпак от кратуна и изгребваше водата от една от лодките.

— Да ти помогна ли?

— Няма нужда. Най-после поне имам какво да правя.

— Един ден и една нощ вече.

Той я погледна свенливо.

— Никога не бях опитвал кърма.

Тя се разсмя и извади лулата си.

— Опитвал си. Само че си забравил.

— Да де, права си.

— Все едно, доста по-нежен си от онова кръвниче с милото личице.

— Не й ли даде име?

— Не. Новите й майки да се карат за името й.

— В ума си поне? Искам да кажа, освен кръвниче, личинка и конска муха.

— Кътър, не разбираш. Дам ли й истинско име, ще взема да се върна. И да си я взема.

— О, извинявай. Права си. То и аз какво ли разбирам.

— Повече трябва да си вярваш.

— Не. — Замълча и се загледа над морето на изток. — Нищо не съм направил досега, за да е… възможно. Виж какво стана, след като Фелисин ми се довери — да я пазя. Даже Хеборик — той каза, че показвам качества на водач, каза, че това е добре. Тъй че и той ми се довери.

— Проклет идиот. Попаднахме на засада на Т’лан Имасс. Какво си мислиш, че можеше да направиш?

— Не знам. Точно това ми е проблемът.

— Хеборик беше дестраянтът на Трийч. Убиха го като улично псе. Сякоха крайниците на Сивожаб, все едно се канеха да ги изпекат за пир. Кътър, хора като теб и мен не можем да спрем такива същества. Посичат ни, прегазват ни, и толкова. Да, трудно е да се приеме. Фактът обаче е, че сме незначителни, маловажни. Нищо не се очаква от нас, тъй че по-добре да се свием и стоим настрана, незабележими за неща като Т’лан Имасс, богове и богини. Ти и аз, Кътър, и Баратол също. И Чаур. Ние сме тези, които, ако извадим късмет, оставаме живи достатъчно дълго, за да почистим боклука и да върнем нещата на мястото им. Да утвърдим отново нормалността на света. Това е, което правим. Когато можем. Виж се, ти току-що възкреси една мъртва лодка — върна й функцията, — погледни я, Кътър, тя най-после изглежда както трябва, и това е удовлетворяващо, нали?

— В името на Гуглата, Сцилара. — Кътър поклати глава. — Не сме просто мравки, разчистващи тунел след небрежната стъпка на някой бог. Това не е достатъчно.

— Не казвам, че е достатъчно. Казвам ти с какво трябва да започнем, когато възстановяваме. Селата, живота си.

Баратол вече бе донесъл доста припаси, а Чаур боязливо бе пристъпил още по-близо до водата. Беше разтоварил багажа от конете, включително увития труп на Хеборик, и животните, без седла и такъми, обикаляха из тревата.

Кътър започна да товари лодката.

В един момент спря и се усмихна кисело.

— Паленето на лула е добър начин да се измъкнеш от работа, нали?

— Нали каза, че не ти трябва помощ.

— С изгребването, да.

— Това, което не разбираш, Кътър, е душевната потребност от награда, да не говорим за яснотата на ума, която носят такива дребни удоволствия. А поради неразбирането си изпитваш негодувание, което вгорчава кръвта в сърцето ти и те скапва още повече. Тъкмо тази горчилка убива хората, знаеш ли, прояжда ги отвътре.

Той я изгледа.

— Искаш да кажеш, че всъщност съм ревнив?

— Разбира се, че си, но понеже мога да ти съчувствам, сдържам преценката си. Кажи ми, можеш ли да кажеш същото за себе си?

Баратол дойде с две щайги под мишниците.

— Я си размърдай задника, жено. Имаме попътен вятър и колкото по-скоро отплаваме, толкова по-добре.

Сцилара се надигна и подигравателно отдаде чест.

— Ето, Кътър, един истински мъж, който поема командването. Него гледай, слушай и се учи.

Даруджистанецът я изгледа развеселено.

А тя прочете на лицето му: „Но ти току-що каза…“

„Да, казах го, млади ми любовнико. Ние сме противоречиви същества, човеците, но това не е нещо, от което трябва да се боиш, или да те тревожи особено. И ако направиш списък на онези, които се кланят на последователността, ще откриеш, че те всички до един са тирани или бъдещи тирани. Властващи над хиляди, или над съпруг или жена, или над някое плашливо дете. Никога не се страхувай от противоречието, Кътър, то е в сърцевината на разнообразието.“

Чаур хвана греблата, а Кътър и Баратол се оправяха с платната. Денят беше светъл, вятърът свеж и гемията летеше над издутите вълни, сякаш самото дърво бе оживяло. От време на време носът хлътваше надолу сред пръски пяна и Чаур се смееше детински, с искрена радост.

Сцилара се настани насред палубата, слънцето галеше лицето й — топло, но не горещо, — и разкърши рамене.

„Плаваме на гемия, наречена «Скръб», с труп на борда. Труп, който Кътър е решил да откара на мястото на сетния му покой. Хеборик, знаеше ли, че такава вярност може да съществува, там в сянката ти?“

Чаур отново се разсмя и тя видя ответната усмивка на обруленото, покрито с белези лице на Баратол.

„О, да, тази музика наистина е благословена. Тъй неочаквана, и тъй потребна със своята невинност…“

Възвръщането на някои тленни черти, осъзна Онрак Прекършения, напомняше, че животът съвсем не е съвършен. Не че беше хранил много илюзии в това отношение. Все пак доста време мина — като в мъгла, — преди да осъзнае, че това, което изпитва, е… нетърпение.

Врагът щеше да дойде отново. Тези пещери щяха да заотекват от писъци, от дрънченето на оръжия, от гневни гласове. А Онрак щеше да стои до Трул Сенгар и с него да гледа в безпомощна ярост смъртта на още и още деца на Майнала.

Разбира се, деца вече не беше подходящо определение. Ако бяха Имасс, вече щяха да са преживели изпитанието на прехода към пълнолетие. Щяха да си взимат мъжки и женски, да водят ловни групи, гласовете им да се вливат в нощните песни на клана, щом се върне нощта, за да напомни на всички, че смъртта чака — там, в края на жизнения път.

Лягането с любовници също бе за нощта и това беше разумно, защото тъкмо сред пълния мрак се бе родил първият пламък на живота, примигнал, за да изтласка вековечната липса на светлина. Да легнеш с любим означаваше да отпразнуваш раждането на огъня. „От този в плътта, към външния свят.“

Тук, в скалната пропаст, нощта властваше вечно и нямаше огън в душата, нямаше го зноя на любовта. Имаше само закана за смърт.

И точно това подклаждаше нетърпението на Онрак. Нищо славно нямаше в очакването на забравата. Не, в едно съществуване, обвързано със смисъл и цел, забравата трябваше да дойде нечакана, непредвидена и невидима. Връхлиташ стремглаво в един миг, в следващия — край.

Като Т’лан Имасс от Логрос, Онрак беше познавал ужасната цена на войните до изтощение. Неописуемо уморения дух, без никакво спасение напред, само същото. Ближните, отпадащи от пътя, разбити и вкочанени, с очи, приковани в някоя изкривена гледка — сцена, която ще гледат вечно, мигът започва да измерва векове на безразличие. Пропълзяла уплашена твар, зелен стрък, избуял от земята след дъжд, птици, кълвящи зърна, насекоми, градящи империи…

Трул Сенгар застана до него при теснината, която пазеше, и каза:

— Монок Очъм твърди, че присъствието на Едур се е… свило, далече от нас. Засега. Сякаш нещо е принудило родствениците ми да се оттеглят. Чувствам, приятелю, че ни е даден отдих. Нежелан е този отдих за мен. Не знам колко още ще мога да се бия.

— Когато наистина престанеш да можеш да се биеш, Трул Сенгар, провалът вече ще е без значение.

— Не мислех, че ще й се опълчат, знаеш ли. Но вече виждам, че е разумно. Тя очакваше просто да изоставят това, да ни оставят неколцината тук на собствената ни съдба. Нашата съдба, искам да кажа. — Сви рамене. — Панек не беше изненадан.

— Другите деца гледат него — каза Онрак. — Не биха го изоставили. Нито майките си.

— И като останат, ще разбият сърцата на всички ни.

— Да.

Тайст Едур го погледна през рамо.

— Започваш ли да съжаляваш, че чувствата се пробуждат в теб, Онрак?

— Това пробуждане ми напомня, Трул Сенгар.

— За какво?

— Защо съм наречен Прекършения.

— Прекършен, като всекиго от нас.

— Не и Монок Очъм, нито Ибра Голан.

— Да, те не.

— Трул Сенгар, когато дойдат нападателите, искам да го знаеш — смятам да те оставя.

— Нима?

— Да. Смятам да вляза в двубой с техния водач. Да го убия или да бъда унищожен. Може би, ако успея да им нанеса страховити щети, ще премислят съюза си със Сакатия бог. Най-малкото, може да се оттеглят и дълго да не се върнат.

— Разбирам. — Трул се усмихна в тъмното. — Ще ми липсва присъствието ти до мен в тези последни мигове, приятелю.

— Ако успея в това, което се каня, Трул Сенгар, ще се върна до теб.

— Тогава убий по-бързо водача им.

— Такова е намерението ми.

— Онрак, долавям нещо в гласа ти.

— Да.

— Какво означава то?

— Означава, Трул Сенгар, че Онрак Прекършения, като е открил нетърпението, е открил и още нещо.

— Какво?

— Това: омръзна ми да защитавам незащитимото. Омръзна ми да гледам как падат приятели. В предстоящата битка ще видиш в мен нещо ужасно. Нещо, което нито Ибра Голан, нито Монок Очъм не могат да постигнат. Трул Сенгар, ще видиш Т’лан Имасс с пробуден гняв.

Банашар отвори вратата, залитна, подпря се с една ръка на рамката, а после пристъпи в малката си разхвърляна стая. Миришеше на пот и мръсна постеля, на развалената храна, останала на масичката под залостения прозорец. Спря се, замисли се дали да запали фенера — но маслото беше свършило, а беше забравил да купи. Потърка се по четинестата брадичка, по-енергично от обичайното, защото лицето му сякаш бе изтръпнало.

Откъм стола до отсрещната стена, на шест крачки от него, се чу тихо изскърцване. Банашар замръзна, мъчеше се да прониже с очи тъмнината.

— Кой си ти?

— Едва ли има много неща — заговори силуетът в стола, — които да са по-жалки от един някогашен Демидрек, изпаднал в такова положение, Банашар. Да залиташ пиян в тази пълна с паразити бърлога всяка нощ — защо си тук?

Банашар пристъпи вдясно и се отпусна тежко на нара.

— Не знам кой си, тъй че не виждам смисъл да отговарям.

Въздишка, след която:

— Пращаше от доста време едно след друго кодирани съобщения. С които умоляваше, все по-отчаяно, за среща с имперския Върховен маг.

— Тогава би трябвало да разбираш — отвърна Банашар, мъчеше се да вкара малко повече трезвост в мислите си — страхът помагаше, — че въпросът засяга само посветени на Д’рек…

— Описание, което вече е непригодно нито за теб, нито за Тайсхрен.

— Има неща, които не могат да се забравят. Тайсхрен знае това, също.

— Всъщност имперският Върховен маг не знае нищо. — Пауза, придружена от жест, който Банашар си изтълкува в смисъл, че непознатият си оглежда ноктите, и нещо в тона се промени. — Засега, в смисъл. Вероятно завинаги. Виждаш ли, Банашар, решението е мое.

— Кой си ти?

— Не си готов да научиш това.

— Защо си прихващал съобщенията ми до Тайсхрен?

— Ами, за да сме точни, не съм казвал такова нещо.

Банашар се намръщи.

— Току-що каза, че решението е твое.

— Казах го, да. Това решение зависи от избора ми дали да остана бездеен по въпроса, какъвто бях досега, или — при достатъчно основание — да реша да се, хм, намеся.

— Тогава кой блокира усилията ми?

— Трябва да разбереш, Банашар, Тайсхрен е имперският Върховен маг, главно и преди всичко. Каквото и да е бил някога, вече е несъществено…

— Не е. Не и предвид това, което открих…

— Кажи ми.

— Няма.

— Или още по-добре — убеди ме.

— Не мога — отвърна той, вкопчил ръце в мръсните завивки от двете страни.

— Имперски въпрос?

— Не.

— Е, това все пак е някакво начало. Значи, както каза, темата засяга някогашни поклонници на Д’рек. Темата, предполага се, е свързана с последователните загадъчни смъртни случаи в култа на Червея. Последователни? По-скоро избиване, нали? Кажи ми, останал ли е някой? Който и да е?

Банашар не отвърна.

— Освен, разбира се — продължи непознатият, — онези малцина, които в един момент в миналото и по каквато и да било причина, са отпаднали от култа. От вярата.

— Твърде много знаеш за това — каза Банашар. Не трябваше изобщо да остава в тази стая. Трябваше да си намира различни бърлоги всяка нощ. Не беше и помислял, че е останал някой, който и да било, който да го помни. В края на краищата всички, които можеха да го помнят, бяха мъртви. „И аз знам защо. Богове подземни, да можеше да не го знам.“

— Тайсхрен — заговори мъжът — е изолиран. Дълбоко и най-ефективно. От професионална гледна точка признавам, че изпитвам известно възхищение. Уви, в същото си качество изпитвам и известна тревога.

— Ти си Нокът.

— Много добре — все пак някакви наченки на разум се промъкват през тази пиянска мъгла, Банашар. Да, името ми е Перла.

— Как ме откри?

— Има ли значение?

— Има. За мен има, Перла.

Нова въздишка и махване с ръка.

— О, бях отегчен. Преследвах един, който, както се оказа, преследваше теб — с кого говориш, къде ходиш, нали знаеш, обичайните нужни неща.

— Нужни? За какво?

— Ами, за подготовка, предполагам, за убийство, когато господарят на убиеца сметне, че е необходимо.

Банашар изведнъж се усети, че трепери, потта изби студена и лепкава под дрехите му.

— Нищо политическо няма. Нищо общо с Империята. Няма причина да…

— Да, но ти го направи такова, Банашар. Забрави ли? Тайсхрен е в изолация. Ти се опитваш да я пробиеш, да разбудиш имперския Върховен маг…

— Той защо го позволява? — попита Банашар. — Не е глупав…

Тих смях.

— О, да, Тайсхрен не е глупав. И за това може би точно ти държиш отговора.

Банашар примига в тъмното.

— Трябва да се срещна с него, Перла.

— Все още не си ме убедил.

Последва дълго мълчание. Банашар затвори очи, после ги покри с длани, сякаш това можеше да му донесе някакво освобождаване. Но само думите вече можеха да го сторят. Думите, изречени веднага, пред този човек. О, колко му се искаше да повярва, че ще… стигне. „Нокът, който е готов да ми бъде съюзник. Защо? Защото Нокътят си има… съперници. Нова организация, решила за нужно да вдигне непроницаеми стени около имперския Върховен маг. Какво разкрива това за тази нова организация? Гледат на Тайсхрен като на враг, иначе щяха да го изключат дотолкова, че да направят бездействието му желано дори за него самия. Знаят, че той знае, и чакат да видят дали ще възрази. Но той все още не го е направил, което ги кара да вярват, че може би няма да се противопостави — по време на нещо, което предстои да се случи. Бездната да ме вземе дано, с какво си имаме работа?“

Банашар заговори иззад разперените си длани.

— Бих искал да те питам нещо, Перла.

— Добре.

— Помисли си за най-мащабните планове. Представи си времето, измервано в хилядолетия. Представи си застаряващите лица на богове, богини, вери и цивилизации…

— Продължи. Какво точно искаш да ме попиташ?

Банашар се поколеба още миг. После отпусна ръцете си и вдигна очи към сивото призрачно лице срещу себе си.

— Кое е по-голямото престъпление, Перла, бог да предаде поклонниците си или поклонниците на този бог да го предадат? Поклонници, които след това решават да извършат зверства в името на същия този бог. Кое, Перла? Кажи ми, моля те.

Нокътят помълча десетина мига, после сви рамене.

— Питаш човек без вяра, Банашар.

— Та кой друг би могъл да отсъди по-добре?

— Боговете предават поклонниците си непрекъснато, мен ако питаш. С всяка молитва, на която не са отвърнали, с всеки зов за спасение, на който не са отговорили. С всичките неща, които определят вярата, бих добавил.

— Провал, мълчание и безразличие? Това ли са определенията за вярата, Перла?

— Както казах, не съм подходящият човек за такава дискусия.

— Но тези неща наистина ли са измяна?

— Зависи, предполагам. Доколко почитаният бог, по силата на същото това почитание, е на свой ред задължен към поклонника. Ако богът не е — ако няма морална обвързаност, — тогава отговорът е „не“, не е измяна.

— Спрямо кого — за кого — действа един бог? — попита Банашар.

— Ако продължим по линията на гореспоменатото твърдение, богът действа и отговаря само пред себе си.

— В края на краищата — отвърна Банашар и гласът му изхриптя, щом се наведе напред, — кои сме ние, че да съдим?

— Точно така.

— Да.

— Но от друга страна, ако съществува морална обвързаност между бога и поклонника му, то всеки един отказ представлява измяна…

— Стига онова, което е поискано от въпросния бог, на свой ред да е подчинено на известна моралност.

— Вярно. Молитвата на съпруг жена му да умре в ужасна злополука, за да може той да се ожени за любовницата си, например, едва ли е нещо, с което един самоуважаващ се бог би се съгласил и за което би помогнал.

Банашар долови насмешката в гласа му, но предпочете да я пренебрегне.

— А ако жена му е тиранка, която бие децата им?

— Тогава един наистина справедлив бог би действал без нуждата от молитва.

— В смисъл, че самата молитва, изречена от този съпруг, е също така имплицитно зло, независимо от мотива му?

— Ами, Банашар, според моя сценарий мотивът му е под подозрение, поради наличието на любовницата.

— А ако тази любовница би могла да се окаже най-обична и добра мащеха?

Перла изръмжа:

— Престани, проклет да си — можеш да затъваш в това морално двоумение до безкрай. Не виждам смисъла… — Гласът му заглъхна.

С изпепелено сърце, Банашар зачака, мъчеше се да надвие хлиповете си, да не заплаче на глас.

— Те са отправяли молитви, но не са се молили, не са умолявали, не са я зовели — заговори Перла. — Молитвите им са били настояване. Измяната… била е тяхна, нали? — Нокътят се наведе към него. — Банашар. Да не би да ми казваш, че Д’рек ги е избила всички? Цялото свое жречество? Те са я предали! Как? Какво са искали от нея?

— Има война — отвърна той глухо.

— Да. Война между боговете, да — богове подземни — и нейните поклонници са избрали грешната страна!

— Тя ги чу — заговори глухо Банашар. — Чу избора им. Сакатият бог. И силата, която искаха, бе силата на кръвта. Добре, реши тя, щом толкова жадуват за кръв… ще им даде колкото искат. — Гласът му затихна в шепот. — Всичката кръв.

— Банашар… почакай малко… защо поклонниците на Д’рек ще изберат кръв? Силата на кръвта? Това е Древен обичай. Говориш ми безсмислици.

— Култът към Червея е древен, Перла. Дори ние не можем да определим колко точно е стар. Има упоменаване за богиня, Майката на развалата, Господарката на червеите — и още няколко титли — в „Безумието на Готос“, във фрагментите, притежание на храма. Или поне доскоро притежание на храма — свитъците изчезнаха…

— Кога?

Банашар се усмихна горчиво.

— В нощта на бягството на Тайсхрен от Великия храм в Картуул. Той ги държи. Трябва да са у него. Не разбираш ли? Нещо тук не е наред! С всичко това! Знанието, което имам аз, и знанието, което трябва да притежава Тайсхрен — с достъпа му до „Безумието на Готос“. Трябва да говорим с него, да осмислим какво се е случило и какво означава. Това е извън мащабите на империума, но все пак тази война между боговете — кажи ми, чия кръв според теб ще бъде пролята? Това, което стана с култа към Д’рек, е само началото!

— Боговете ще ни предадат? — Перла се отпусна в стола си. — Нас… смъртните. Все едно дали почитаме, или не, кръвта на смъртни ще напои земята. — Замълча за миг. — Може би, ако се удаде възможност, ще успееш да убедиш Тайсхрен. Но другите жречества — вярваш ли, че ще успееш да ги убедиш всичките? И какво ще им кажеш? За някаква реформация ли ще призовеш, Банашар? Някаква революция сред вярващите? Ще ти се изсмеят в лицето.

Банашар извърна очи.

— В моето — може би. Но… на Тайсхрен…

Мъжът срещу него дълго мълча. Сумракът полека изсветля — утрото идеше, а с него — и смътен хлад. Най-сетне Перла стана, плавно и тихо.

— Този въпрос е за императрицата…

— За нея? Не ставай глупав…

— Внимавай — сряза го тихо Нокътят.

Мисълта на Банашар потече бързо, отчаяно.

— Тя влиза в играта само за да освободи Тайсхрен от поста му на Върховен маг, за да го освободи да действа. И освен това ако слуховете, че Сивата богиня крачи из Седемте града, са верни, ясно е, че войната на пантеона вече е започнала с хилядите й последствия за света на смъртните. Ще прояви мъдрост, ако се вслуша в заплахата.

— Банашар — каза Перла, — това не е заплаха. Реалност е. Измрели са стотици хиляди. Може би милиони.

„Милиони?“

— Ще говоря с императрицата — повтори Перла.

— Кога тръгваш? — попита Банашар. „А тези, които изолират Тайсхрен? А тези, които замислят убийството ми?“

— Това няма да е необходимо — отвърна Нокътят и тръгна към вратата. — Тя ще дойде тук.

— Тук? Кога?

— Скоро.

„Защо?“ Но не изрече този въпрос, защото мъжа вече го нямаше.

Искарал Пъст беше заявил твърдо, че упражнението е необходимо, и сега седеше на мулето си и се мъчеше да го води в кръг по палубата. По всичко изглеждаше, че се мъчи много повече от странното животно, докато го увещаваше да направи още една стъпка на всеки петнайсетина мига.

Със зачервени очи и замаян от морската болест, Маппо седеше опрял гръб на стената на каютата. Всяка нощ в сънищата си плачеше, а щом се събудеше, откриваше, че онова, което го е терзало в съня, е пробило през бариерата, и оставаше да лежи под кожите разтреперан като в треска. Болест, породена от страх, от гузна съвест и срам. Твърде много провали, твърде много лоши преценки; толкова дълго беше залитал слепешком…

Заради приятелството беше предал единствения си приятел.

„Ще поправя всичко това. Кълна се пред всички духове на Трелл.“

Застанала при носа, Спайт едва се виждаше сред песъчливата кално червена мъгла, която я обгръщаше. Нито един бок’арала не смееше да припари до нея.

Разговор водеше. Така поне твърдеше Искарал Пъст. С дух, който нямаше място тук. Не и тук, сред морето, и тази треперлива мъгла, като прах, навяващ през жълти треви — дори за замаяния поглед на Маппо беше натрапчиво не на място.

Натрапник, но владеещ сила, и тази сила като че ли растеше.

— Маел — беше заявил с безумен смях Искарал Пъст. — Съпротивлява се той, и носът му се разкървави. Усещаш ли гнева му, Трелл? Храчи ярост. Хи-хи. Но нея не я е страх от него, о, не, вече изобщо не се бои от никого тя!

Маппо представа нямаше коя ще да е „тя“, дори нямаше сили да пита. Отпърво си беше помислил, че Върховният жрец говори за Спайт, но не, ставаше все по-ясно, че силата, проявяваща се над корабния нос, няма нищо общо с тази на Спайт. Никаква драконска миризма, никаква хладна жестокост. Не, въздишките на вятъра, достигащи до трелла, бяха топли, сухи, миришеха на степи.

„Разговорът“ бе започнал на разсъмване, а слънцето вече беше точно над главата му. Явно имаше много да се обсъжда… за нещо.

Видя как два паяка пробягаха покрай краката му. „Проклета вещице, никого не можеш излъга.“

Имаше ли някаква връзка? Тук, на този безименен кораб, двама шамани от Дал Хон, земя с изсъхнали треви, акации, огромни стада и големи котки — савана — и сега тази… гостенка, понесла се над чужди морета.

— Разгневен е, да — беше казал Искарал Пъст. — Но все пак усещаш ли неохотата му? О, бори се той, но и знае, че тя, която избира на едно място, а не на много, тя е много над него. Смее ли да се съсредоточи? Той дори не иска тази глупава война, ха! Но, о, тъкмо тази колебливост тъй освобождава поклонниците му да правят каквото си щат!

Отекна сърдит вик, щом Върховният жрец на Сянка тупна от гърба на мулето. Животното изрева, заподскача и се завъртя в кръг да погледне тресящия се по палубата старец. Нададе нов рев и на Маппо му се стори, че чува в този звук смях.

Искарал Пъст застина на място, после вдигна глава.

— Тя си отиде.

Вятърът, който ги беше водил силно и неуморно, все по техния курс, задуха на пресекулки.

Спайт заслиза по стъпалата от мостика — изглеждаше уморена и някак разтревожена.

— Е? — попита сърдито Искарал.

Погледът на Спайт се спря на лежащия на палубата Върховен жрец.

— Трябва да ни остави за малко. Опитах се да я разубедя и уви, не успях. Това ни излага на риск.

— От какво? — попита Маппо.

Тя го погледна.

— От капризите на естествения свят. Които могат понякога да се окажат притеснителни и доста произволни. — Вниманието й отново се върна на Искарал Пъст. — Върховен жрец, моля те, наложи някакъв контрол над своите бок’арала. Непрекъснато развързват възли, които трябва да са здраво стегнати, да не говорим, че редят противните си дарове за теб навсякъде, където може да се стъпи.

— Някакъв контрол? — възкликна Искарал слисано. — Но те карат кораба!

— Не ставай идиот — отвърна Спайт. — Този кораб го карат призраци. Призраци Тайст Андий, по-точно. Вярно, забавно беше да си мислим друго, но твоите безмозъчни поклонници вече стават досадни.

— Досадни? Представа си нямаш, Спайт! Ха! — Кривна глава. — Да, нека малко си помисли за това. Тази тънка бръчица от мръщенето е така изкусителна. Нещо повече, признавам, буди похот — о, да, още малко и ще ме убеди! А и ме иска освен това. Виждам го. В края на краищата имах си уж жена, нали? Не като Маппо със зверския му, несъмнено възбуден нрав, не, той си няма! Всъщност не съм ли опитен? Не съм ли способен на възхитителна, изкусителна нежност? Не съм ли облагодетелстван от моя видиотен, вечно бъркащ бог?

Спайт поклати глава, подмина го и спря пред Маппо.

— Да можех да те убедя, трелл, в нуждата от търпение и вяра. Натъкнали сме се на изключително необичаен съюзник.

„Съюзници. Винаги те провалят накрая. Сблъсък на мотиви, разкол — и приятелят предава приятел.“

— Душата си ли ще изядеш, Маппо Рънт?

— Не те разбирам — отвърна той. — Защо се намесваш в моята цел, в търсенето ми?

— Защото знам докъде ще доведе.

— Бъдещето се разгръща пред теб, така ли?

— Никога ясно, нито пълно. Но много добре мога да усетя сливането, което предстои… то ще е огромно, Маппо, много по-ужасно от всичко, което е виждал този или който и да е свят досега. Падането на Сакатия бог, Гневът на Каллор, Раняването при Морн, Оковаванията — всички те ще се смалят пред онова, което иде. И ти ще си там, защото си част от това сливане. Както и Икариум. Както и аз ще трябва в самия край да се изправя срещу своята зла сестра, среща, от която само една ще си тръгне, щом всичко между нас свърши.

Маппо я зяпна.

— А аз… ще го спра ли? В края? Или може би той… е краят на всичко?

— Не знам. Може би възможностите, Маппо Рънт, зависят изцяло от това как си подготвен в момента, от твоята готовност, от вярата ти, ако щеш.

Той бавно въздъхна, притвори очи и кимна.

— Разбирам.

И понеже не я гледаше, не видя трепета й, а и сам не усети жалостта в това признание.

Когато отново я погледна, видя само спокойно, търпеливо лице. Хладно, преценяващо. Маппо кимна.

— Както кажеш. Ще се… опитам.

— Друго не бих и очаквала.

— Тихо! — изсъска Искарал Пъст, още лежеше на палубата, но вече по корем. Душеше във въздуха. — Подушвате ли я? Аз — да! На кораба е! Оная крава е провисналите вимета! Тя е тук!

Мулето зарева отново.

Таралак Вийд се наведе над Икариум. Джагът беше по-блед от всякога, следствие от многото дни в този трюм, което придаваше на зелената му кожа вампирски оттенък. Тихият съсък на желязото в каменния брус беше единственият звук между двамата. Накрая гралът се окашля и рече:

— Поне една седмица мина — тези Едур не бързат. Също като теб, Икариум, започнали са приготовленията си.

— Защо ми натрапват враг, Таралак Вийд?

Въпросът прозвуча така безжизнено, че за миг гралът се зачуди дали не е риторичен. Въздъхна, посегна да се увери, че косата му е както трябва да е — вятърът горе беше свиреп — и отвърна:

— Приятелю, трябва да им бъде показана… воинската ти сила. Врагът, с който са се сблъсквали — многократно явно, — се е оказал жилав и свиреп. Едур са загубили много воини.

Икариум продължи да точи меча. После спря, приковал поглед в острието.

— Чувствам… чувствам, че правят грешка. Това хрумване… да ме изпитат — дали това, което си им казал за мен, е истина. Тези приказки за… развихрения ми гняв. — Поклати глава. — Кои са тези, срещу които ще се изправя, знаеш ли?

Таралак Вийд сви рамене.

— Не, почти нищо не знам — те не ми се доверяват, а и защо да го правят? Не съм им съюзник — всъщност ние не сме им съюзници…

— И все пак скоро ще се бием за тях. Не виждаш ли противоречието, Таралак Вийд?

— В предстоящата битка няма добра страна, приятелю. Те непрекъснато се бият помежду си, защото и на двете страни им липсва способността или волята да направят нещо друго. И двете жадуват за кръвта на враговете си. Двамата с теб сме виждали всичко това и преди, как противопоставящите се сили — все едно колко различен е произходът им, все едно колко справедливо започва конфликтът — накрая стават буквално еднакви, неразличими една от друга. Жестокост срещу жестокост, глупост срещу глупост. Искаш да разпитвам Тайст Едур? За ужасните им зли врагове? Какъв е смисълът? Това е въпрос на убиване, приятелю. Убиване и нищо друго. Разбираш ли го?

— Въпрос на убиване — повтори шепнешком Икариум. След миг отново започна да точи меча си.

— А това вече е твоя работа — каза Таралак Вийд.

— Моя работа.

— Трябва да им го покажеш. Като приключиш битката. Окончателно.

— Да приключа. Всичкото убиване. Завинаги.

— Да, приятелю. Това е твоята цел.

— С моя меч… мога да наложа мир.

— О, да, Икариум, можеш. И ще го направиш.

„Маппо Рънт, ти беше глупак. Как си могъл само да използваш този джаг! За доброто на всички. Икариум е мечът в края на краищата. Изкован, за да се използва, като всички оръжия.“

„Оръжието, обещаващо мир. Защо изобщо избяга от това, глупав Трелл такъв?“

На север от полуостров Олфара ветровете се усилиха, издуха платната и корабите сякаш се втурнаха като мигриращи денрабъ над тъмносиньото море. Въпреки плитката си ватерлиния „Силанда“ се напрягаше да не изостава от дромоните и огромните транспортни съдове.

Отегчен почти колкото другите морски пехотинци, Ботъл крачеше напред-назад по палубата и се мъчеше да не обръща внимание на дрязгите им, мъчеше се да надвие напрежението, което се усилваше в него. „Нещо… в този вятър… нещо…“

— Събирач на кокали — каза Смайлс и посочи Корик с ножа си. — За такъв ми напомняш с всичките тия кокали, дето си ги накичил по себе си. Помня един, обикаляше из селото — селото извън имението де. Събираше ги от кухненските сметища. Изрови какво ли не и го натика в разни стъкленици. С етикети. Кучешка челюст за зъбобол, конско бедро за правене на бебета, птичи череп за отслабнали очи…

— Кокал от пенис за мили малки момиченца — подметна Корик.

Ножът в ръката на Смайлс светкавично се завъртя и тя вече го държеше за върха между палеца и другите пръсти.

— Да не си и помислила — изръмжа Кътъл.

— Освен това Корик не е единственият, който носи много кокали по себе си — отбеляза Тар. — Дъх на Гуглата, Смайлс, ти също си се накичила…

— С вкус — сряза го тя, все така стиснала ножа за върха. — Това, което го прави тъпо, е прекаляването.

— Последната дворцова мода в Унта ли имаш предвид? — попита Кътъл и повдигна вежда.

Тар се изсмя.

— Деликатно и ненатрапчиво малко скромно кокалче от среден пръст, полюшващо се така… дамите припадат от завист.

Коураб Билан Тену’алас само ги зяпаше, докато се дърлеха. На лицето му се беше изписало пълно изумление.

От капитанската кабина долитаха разгорещени гласове. Пак. Геслер, Балм, Сторми и Фидлър.

Едно от плъхчетата на Ю’Гатан слушаше, но Ботъл не обръщаше много внимание, тъй като сблъсъкът беше стар — Сторми и Балм се мъчеха да убедят Фидлър да играе с Драконовата колода. А и важното беше тук, отвън, този шепот на вятъра, силният му неспирен напор — почти щорм, мирисът, едва доловим под солените морски пръски…

Ботъл се опря на лявото перило и се загледа към далечната ивица суша на юг. Странно замъглена, тя сякаш видимо се отнасяше назад, макар че от толкова далече подобно възприятие трябваше да е невъзможно. Самият вятър беше обагрен в кафяво, все едно се беше завихрил през някоя пустиня.

„Оставихме зад себе си Седемте града. Слава на боговете.“ Не искаше никога повече кракът му да стъпи на тази земя. Пясъкът й бе оставил в душата му зърниста патина, наситена със зной, бури и неизброимите хора, чиито тела бяха изгорени — останките от тях бяха в него и никога нямаше напълно да се заличат от плътта му, от дробовете му. Усещаше на езика си вкуса на тяхната смърт, чуваше ека на писъците им.

Шортноус и Флашуит се боричкаха на палубата, ръмжаха и се хапеха като два песа. Някаква стара забрала рана — зачуди се какво ще отхапят от Шортноус този път — и скоро след това се разнесоха викове и ругатни, щом двамата се изтъркаляха върху войниците от отделението на Балм, които гадаеха на кости и подреденото се попиля. След няколко мига се сбиха.

Мейфлай сграбчи Лоуб и го хвърли в купчината отсечени глави.

Писъци. Гадните неща се затъркаляха по дъските, очите замигаха от внезапната светлина…

И боят спря, войниците се разтичаха да върнат главите на купа под платнището.

Фидлър излезе от каютата, спря, огледа сцената, въздъхна измъчено, после поклати глава и отиде при Ботъл, който все така се подпираше на перилото.

— Коураб трябваше да ме остави в тунела — измърмори сержантът и се почеса по брадата. — Там поне щях да си отдъхна малко.

— Заради Балм е — изтърва се Ботъл и бързо затвори уста — но късно.

— Знам го, проклет кучи син е. Добре, остава си между нас, но в замяна искам да чуя какво мислиш. Какво е заради Балм?

— Нали е далхониец.

— Това го знам, идиот с идиот.

— Ами, целият сигурно е настръхнал.

— И аз съм настръхнал, Ботъл.

„Аха. Това го обяснява.“

— Тя е с нас. Пак, искам да кажа.

— Тя ли?

— Знаеш коя.

— Оная, дето си играе с твоя…

— Оная, дето също така те изцери, сержант.

— Какво общо има тя с Балм?

— Не съм сигурен. По-скоро с родното му място, мисля.

— Защо ни помага?

— А сигурен ли си, сержант? — Ботъл го изгледа твърдо. — В смисъл, че ни помага. Вярно, последния път… Илюзията на Бързия Бен, която прогони вражеската флота. Но какво от това? Сега имаме този щорм зад гърба си и той ни тласка на запад, бързо, може би по-бързо, отколкото би трябвало да е възможно — виж брега ей там — челните ни кораби трябва вече да са на юг от Монкан. При тази скорост ще стигнем Сепик, преди да се стъмни. Нас ни бутат и това ме изнервя — защо е това проклето бързане?

— Може би просто за да се отдалечим от онези сивокожи варвари.

— Тайст Едур. Едва ли са варвари, сержант.

Фидлър изсумтя.

— Сражавал съм се с Тайст Андий. И те използват Древна магия — Куралд Галайн, — но няма нищо общо с онова, което видях преди седмица.

— Онова не бяха лабиринти. Бяха Крепости — по-древни, сурова сила, много близо до хаоса.

— Каквото и да беше, не му е мястото във война.

Ботъл се изсмя. Не можа да се сдържи.

— Искаш да кажеш, че малко чистичко клане си е съвсем добре ли, сержант? Като това, което ние правим на бойното поле? Гоним бягащите войници и им сечем главите отзад, това е добре?

— Не съм казвал, че съм убеден, Ботъл — отвърна Фидлър. — Просто интуиция. Бил съм в сражения, в които се вихри магия — и то каква! — но нищо общо не е имало с онова, което се канеха да направят тези Едур. Те искат да печелят войни, без да извадят меч.

— И какво му е различното?

— Прави победата незаслужена, това.

— А императрицата да не би да печели победите си заслужено, сержант?

— Внимавай, Ботъл.

— Добре де — настоя той, — тя просто си седи на трона, докато ние тук…

— За нея ли мислиш, че се бия, Ботъл?

— Е…

— Ако това си мислиш, нищо не си научил в Ю’Гатан. — Обърна се рязко и си тръгна.

Ботъл зяпна за миг след него, после отново се загледа към далечния хоризонт. „Добре де, той е прав. Но все пак това, което печелим, са парите й, и нищо повече.“

— Какво правиш тук?

— Крия се, на какво друго ти прилича? Това винаги ти е било проблемът, Кал, липсата на финес. Рано или късно ще ти донесе неприятности. Още ли е тъмно?

— Не. Слушай, какво му е на онзи проклет вятър горе? Нещо не е наред…

— Чак сега ли го забеляза?

Калам се намръщи в тъмното. Е, поне беше намерил магьосника. „Върховният маг на Четиринадесета да се крие зад сандъци, бурета и денкове!“

— Адюнктата иска да говори с тебе.

— Разбира се, че иска. И аз щях да искам, ако бях на мястото й. Но не съм, нали? Не, загадка е тя — забелязваш ли, че почти не го носи онзи меч? Виж, ще ти призная, радвам се, че съм вързан за тази проклета армия. Помниш ли ги ония небесни крепости? Забъркани сме в нещо, Кал. А адюнктата знае повече, отколкото казва. Много повече. Някак. Императрицата ни отзова. Защо? Сега какво?

— Дрънкаш глупости, Бързак.

— Глупости ли? Не ти ли е хрумвало, че загубихме?

— Какво?

— Ами… Дрижна, Апокалипсисът, цялото пророчество — изобщо не го схванахме, а двамата с теб трябваше да се оправим, знаеш ли. Това въстание — какво постигна? Кланета, анархия, гниещи трупове навсякъде. И какво дойде след това? Чумата. Апокалипсисът не беше войната, Калам, беше чумата. Тъй че може да сме спечелили, а може и да сме загубили. И двете, схващаш ли?

— Дрижна изобщо не е свързан със Сакатия бог. Нито с Полиел…

— Това няма значение. Накрая послужи и на двамата, нали?

— Не можем да се борим с всичко това, Бързак. Имахме въстание. Потушихме го. А какво са намислили проклетите богове и богини — не можем ние да се борим. Не е и война на Империята, а това включва и Ласийн. Тя няма да погледне на всичко това като на някакво поражение. Тавори направи каквото трябваше и сега се връщаме, а после ще ни пратят другаде. Така става.

— Тавори ни прати в Имперския лабиринт, Кал. Защо?

Убиецът сви рамене.

— Е, добре. Както сам каза, тя е загадка.

Бързия Бен се отдръпна да му направи място.

— Сядай.

Калам се намести до него.

— Имаш ли нещо за ядене? За пиене?

— Естествено.

— Добре.

Наблюдателите горе извикаха, че Сепик се вижда, и Апсалар забърза напред. Адюнктата, Нил, Кенеб и Недер вече бяха на носа. Слънцето, ниско на запад, къпеше в златист блясък надигащата се грамада на сушата ляво на борд. Челните кораби на флотата, два дромона, вече се приближаваха към брега.

От кейовете не се вдигаше дим, а в самия залив само няколко кораба се поклащаха закотвени; най-близкият явно беше откъснал носовата си котва и се беше килнал на една страна така, че перилото на левия борд беше почти под водата.

— Сепик трябваше да го стигнем чак след четири-пет дни — говореше Кенеб с тон, който явно намекваше, че не го казва за първи път.

Апсалар се загледа в двата дромона, навлизащи в залива. Единият беше флагманският на Нок.

— Нещо не е наред — промълви Недер.

— Юмрук Кенеб, задръжте пехотинците — заповяда Тавори.

— Адюнкта?

— Няма да слизаме…

И в същия момент Апсалар видя как първият дромон изведнъж застина на място, сякаш по някакъв необясним начин бе загубил скорост — екипажът му се разтича като мравки в разбунен мравуняк, платната се заобръщаха. След миг същото се повтори на кораба на Нок и нагоре се заиздига сигнален флаг.

А град Сепик изригна.

Чайки. Десетки хиляди, извисиха се от улиците и сградите. Сред тях — черни петна от врани, островни лешояди, заиздигаха се като парцали прах сред димната вихрушка на белите чайки. Нагоре и нагоре… Живият облак се изду и замята треперлива сянка над града.

— Всички са мъртви — прошепна Недер.

— Тайст Едур са ги навестили — каза Апсалар.

Тавори я погледна.

— Клането ли е отговорът им на всичко?

— Намерили са същества от своята раса, адюнкта. Останки от старо население. Покорени, почти роби. Едур не се колебаят да развихрят гнева си.

— Как разбра това, Подпалвачко на мостове?

Апсалар я погледна накриво.

— А вие откъде разбрахте, адюнкта?

Тавори й обърна гръб.

Кенеб гледаше мълчаливо ту едната, ту другата.

Апсалар се загледа отново към залива. Чайките се спускаха към своя пир, а двата дромона вече се измъкваха от залива, отново издули платна. Другите кораби също започнаха да променят курса.

— Продоволствие ще търсим в Немил — каза адюнктата и се обърна. — Апсалар, намери Бързия Бен. Използвай онези скелетчета, слугите ти, ако трябва.

— Върховният маг е долу в трюма — отвърна Апсалар.

Тавори повдигна вежда.

— Нищо магическо, а?

— Не.

Щом стъпките на адюнктата заглъхнаха, Кенеб се обърна към Апсалар.

— Флотата на Едур… смяташ ли, че още ни преследва, Апсалар?

— Не. Прибират се у дома.

— Как разбра?

— Защото я навестява бог, Юмрук — каза Недер. — Идва, за да й разбива сърцето. Непрекъснато.

Все едно нещо я удари в гърдите, ударът отекна в костите й, сърцето й заби на пресекулки и се сви, щом топлината нахлу в жилите й. Но външно не издаде нищо.

— Беше ли необходимо това, Недер? — скастри я Кенеб.

— Не обръщайте внимание на сестра ми — каза Нил. — Изгаря от страст по един…

— Мръсник!

Момичето се обърна и побягна. Брат й я изгледа за миг, погледна Кенеб и Апсалар и сви рамене.

После и той си тръгна.

— Моите извинения — каза Кенеб. — Не бих предизвикал такъв жесток отговор — ако знаех какво ще каже Недер…

— Няма значение, Юмрук. Не е нужно да се извинявате.

— Все едно, няма да любопитствам повече.

Тя само го гледаше.

Той кимна притеснено и също си тръгна.

„Идва, за да й разбива сърцето. Непрекъснато.“ О, толкова малко тайни можеше да се опазят на този кораб. И все пак адюнктата като че ли отричаше това.

„Нищо чудно, че Бързия Бен се крие.“

— Всички са избили — каза Ботъл и потръпна. — На целия проклет остров. И на остров Монкан също — във вятъра е тази истина.

— Ти да му благодариш на тоя вятър — каза Калам. — Адски бързо оставихме кошмара зад себе си и това е добре, нали?

Кътъл изправи рамене и се обърна към Фидлър.

— Сержант, Сепик не беше ли имперски принципат?

Фидлър кимна.

— Значи това, което са направили Тайст Едур, е акт на война, нали?

Ботъл и останалите се обърнаха към сержанта, който се мръщеше — явно предъвкваше думите на Кътъл. После отвърна:

— Формално, да. Дали императрицата ще го погледне по този начин? Или изобщо ще се заинтересува? Бездруго си имаме достатъчно врагове.

— Адюнктата все пак ще трябва да й докладва — каза Тар. — Плюс това, че вече се сблъскахме с проклетата им флота.

— Вероятно идат след нас — подхвърли Кътъл. — И ще ги отведем право в сърцето на Империята.

— Толкова по-добре — отвърна Тар. — Тогава ще можем да ги смажем тия кучи синове.

— Освен ако те не смажат нас — измърмори Ботъл. — Онова, дето го направи Бързия Бен, не беше истинско…

— В началото — рече Фидлър.

Ботъл не отвърна веднага.

— Някои съюзници… по-добре да ги нямаш.

— Защо?

— Ами, съюзници, които не можеш да ги разбереш, чиито мотиви и цели си остават непонятни — за това си говорим тук, сержант. И повярвай ми, изобщо не искаме война с магия на Крепостите. Изобщо.

Другите го зяпнаха.

Ботъл извърна очи.

— Да го смъкнем долу в трюма — каза Кътъл. — Там ще си избълва всичко.

— Изкушаващо е — отвърна Фидлър. — Но имаме време. Много време.

„Глупаци. Времето е последното, което имаме. Това се опитва да ни каже тя. С този зловещ вятър, който бие като юмрук в царството на Маел — и нищо не може да се направи против това. Схващаш ли, Маел, жалко вмирисано раче?“

„Време ли? Тя ни тласка в сърцето на бурята.“

20.

Дисциплината е най-могъщото оръжие срещу самонадеяността. Трябва да ценим стойността на сдържаната си реакция, когато отвръщаме на жестокостите на фанатици. И все пак нека не твърдим в благочестивата си риторика, че сред нас няма фанатици; защото самонадеяността избуява всеки път, когато се удържа традиция, и най-често когато съществува усещането, че традицията е под атака. Фанатиците могат да възникнат толкова лесно в среда на морален упадък (истински или въображаем), колкото и в среда на легитимно неравенство, или под знамето на обща кауза.

Дисциплината означава колкото да се опълчиш на врага пред теб, толкова и на врага в тебе; защото без критична преценка оръжието, което владееш, нанася — и нека да го кажем откровено — само убийство.

А първата му жертва е безукорността на вашата кауза.

(Реч към Последователите)

Смъртен меч Брукалаян

Сивите мечове

Все по-трудно ставаше да престане да съжалява за някои решения, които беше избрал, осъзна Гъноуз Паран. Докато съгледвачите му съобщаваха, че дераготите не вървят по петите на армията му, която крачеше на североизток през буквално опустелите земи, същото това отсъствие будеше подозрение и трепет. В края на краищата, ако тези древни зверове не ги преследваха, какво се канеха да предприемат?

Ганат, магьосницата Джагът, повече или по-малко бе обяснила, че решението на Паран да пусне на воля тези зверове е ужасна грешка. Може би трябваше да се вслуша в нея. Заблуда беше да си въобразява, че безкрайно ще може да държи под контрола си всички сили, които беше освободил, за да се справят с Т’ролбарал. А може би липсваше и самоувереност в способностите на асцендентите, действащи вече в този свят. Дераготите бяха първични, но тази първичност понякога се оказваше притисната от свят, вече недопускащ такава неограничена свобода.

„Е добре, стига с това. Свърши се, нали? Хайде този път някой друг да почисти бъркотията, която направих.“

После се намръщи. „Вярно, това едва ли е правилното отношение за един Господар на Колодата. Но пък и не съм се молил за тази титла, нали?“

Яздеше някъде в средата на колоната. Не му допадаше идеята за антураж, нито да е в авангарда. В момента водеше Юмрук Рит Бюд — на тази позиция Юмруците се редуваха. Докато Паран си яздеше само с Ното Бойл до него, и понякога Хърлочъл, който се появяваше, щом се наложи да се занесе някое съобщение — а за щастие те бяха малко.

— Като капитан Кайндли бяхте по-напорист, знаете ли — заговори Ното Бойл.

— О, я млъкни.

— Само наблюдение, Върховен юмрук. Не е оплакване.

— Всяко твое наблюдение е оплакване, лечител.

— Оскърбихте ме, сър.

— Сега разбра ли какво имах предвид? Разкажи нещо интересно. Картуулиец си, нали? Значи си бил поклонник на Д’рек?

— Гуглата да ме вземе, не! Добре, като искате да ви разкажа нещо интересно, ще ви разкажа историята си. Като млад бях трошач на крака…

— Какво?

— Трошах кучешки крака. Само по един на помияр, забележете. Куците кучета са важни за празника…

— А, имаш предвид празника на Д’рек? Онзи отвратителен варварски вонящ ден на гнусно празненство! Значи си чупил краката на горките животинчета, за да може да бъдат пребити до смърт в задните улици от малки психотични дечица.

— Какво намеквате, Върховен юмрук? Точно това правех, да. Три полумесеца за куче. Беше си препитание. Само че после ми омръзна и…

— Малазанците забраниха празника…

— И това, да. Крайно погрешно решение. Направо уби народа ми, принуди ни да търсим други места за нашия…

— За вашия извратен вкус да нанасяте мъка и страдание.

— Е, да. Кой трябваше да разказва все пак?

— Бездната да ме вземе дано, приеми извиненията ми. Умолявам те, продължавай — стига да мога да го преглътна.

Ното Бойл вирна нос.

— Аз поне не съм тичал да боцкам разни богини на младини…

— Аз също, макар че може би, като всяко здраво и право момче, което не чупи крака, ме е засърбявало по някои. Най-малкото заради статуите им, нали разбираш. Да вземем Солиел например…

— Солиел! Статуя, изобразяваща открито представата за майчинство!

— О, нима? Хм, това беше малко прекалено откровено, а?

— Да не забравяме, че вие сте били момчето — отвърна съчувствено Ното Бойл.

— Добре де, аз бях. Да го забравим това. Та какво разправяше? След като кариерата ти на трошач на крака умря с подсмърчане, после какво?

— О, колко смешно, Върховен юмрук. Трябва да изтъкна също така, че изображението на Солиел в Г’данисбан е…

— Адски разочароващо — съгласи се Паран. — Представа нямаш колко юношески фантазии са разбити от него.

— Мислех, че нямате желание да обсъждаме повече темата?

— Добре. Продължи.

— За кратко време бях чирак при един местен лечител…

— Лекуваше сакати кучета?

— Не беше основният ни източник на доход, сър. Получи се неразбирателство, в резултат на което бях принуден да напусна, и то бързо. Местната наборна кампания се оказа възможност, особено след като такива усилия на малазанците рядко печелят повече от шепа картуулийци, и повечето от тях са или закъсали, или престъпници…

— А ти беше и двете.

— Основният им извор на радост затова, че се записвам, бе заради уменията ми като лечител. Все едно, първата ми кампания беше в Корел, Тефтийските кампании, където имах щастието да служа под наставничеството на лечител, който по-късно щеше да се сдобие с позорна слава. Ипшанк.

— Наистина?

— Точно той, ни повече, ни по-малко. И да, там се запознах и с Манаск. Трябва да се каже — а вие, Върховен юмрук, ще разберете повече от всеки друг необходимостта от това — трябва да се каже, че както Ипшанк, така и Манаск останаха верни на Греймейн… до края. Е, поне доколкото аз знам, разбира се — тогава вече бях лечител на пълен легион и ни пратиха в Дженабакъз. Междувременно…

— Ното Бойл — прекъсна го Паран, — изглежда, притежаваш изключителен талант да се спогаждаш и с хора с добро име, както и с лошо.

— Ами, да, сър. Предполагам, че го имам, да. А сега подозирам, че се чудите в коя категория поставям вас?

— Мен? Не, не си прави труда.

Лечителят понечи отново да заговори, но бе прекъснат от идването на Хърлочъл.

— Върховен юмрук.

— Да?

— Пътят напред, сър. Досега не личи нищо повече от разпръснати поклонници, както ги нарекохте. Но изглежда, към преселението се е присъединила конна войска.

— Колко са?

— Над петстотин, Върховен юмрук. Може и хиляда да са — яздят в строй, тъй че е трудно да се разбере отдалече.

— В строй. Интересно, кои ли може да са? Добре, Хърлочъл, пуснете напред съгледвачите и конните патрули — колко напред са?

— На четири-пет дни път, сър. Яздят в лек галоп, повечето време.

— Добре. Благодаря, Хърлочъл.

Разузнавачът препусна напред покрай колоната.

— Какво означава това според вас, Върховен юмрук?

Паран сви рамене.

— Предполагам, че скоро ще го разберем, Бойл.

— Ното Бойл, сър.

— Добре, че си станал лечител, а не пиконосец — не можа да се сдържи Паран.

— Ако не възразявате, сър, мисля, че чух напред някакви оплаквания за натъртени от ездата задници. — Мъжът смуши коня си напред.

„Богове, предпочита натъртени задници пред компанията ми. Какво пък, всекиму своето…“

— Върховен юмрук Паран — измърмори капитан Суиткрийк. — Какво прави той там, отзад, и каква е цялата тази работа с неотдаването на чест? Вреди на дисциплината. Не ме интересува какво мислят войниците — не ме интересува дори, че преди е командвал Подпалвачите на мостове — в края на краищата той ги пое само за да ги заличат. Не е редно според мен. Изобщо.

Юмрук Рит Бюд я погледна през рамо. Лицето й се беше зачервило, забеляза Юмрукът, очите блестяха. Капитанът явно не можеше да забрави удара в челюстта. „Между другото, и аз едва ли щях да забравя такова нещо.“

— Според мен Юмруците трябва да организират съвещание…

— Капитане, забравяте се — предупреди Рит Бюд.

— Моля за извинение. Но след като се разбра, че вървим след някаква армия, не искам да свърша като Подпалвачите на мостове. Нищо повече.

— Доверието на Дужек Едноръкия в Паран и възхищението му към него, капитане, е достатъчно за мен. И за колегите Юмруци. Строго ви съветвам да потиснете гнева си и да стегнете собствената си дисциплина. Колкото до войската пред нас, дори хиляда конни воини едва ли представляват заплаха за Воинството. Въстанието свърши — нито един въстаник не е останал, в края на краищата. И малко, с които да се бием. — Махна напред. — Дори тези поклонници непрекъснато отпадат от пътя.

Встрани от пътя се виждаше ниска каменна грамада — поредната тъжна жертва на това поклонничество — и на нея се вееше парче плат, накичено с пера от врани.

— Това също е зловещо — каза Суиткрийк. — Всички тези поклонници на Колтейн…

— Тази земя ражда култове като личинки в труп, капитане.

Суиткрийк изсумтя.

— Много подходящ образ специално в този случай, Юмрук.

Рит Бюд изсумтя. „Напипвам ги понякога, да.“

Зад тях ефрейтор Футгар извика:

— Какво е това?

Те се извърнаха в седлата и се загледаха натам, накъдето сочеше. Небето на изток. Сред войниците отзад се извисиха гласове — молитви, изненадани викове.

Низ от слънца, десетина, малки, но достатъчно ярки, за да пробият дупки в синьото небе. И две изопнати опашки огнена мъгла. Низът слънца се извиваше като лък, с двата края по-нависоко, а над него се виждаше замъгленото лице на луната.

— Поличба за смърт! — извика някой.

— Капитане — изръмжа Рит Бюд, — накарайте тоя глупак да си затвори устата.

— Слушам.

— Небето се срутва — каза Ното Бойл; забавил, за да се изравни с Върховния юмрук.

Паран гледаше навъсено странните слънца в небето на изток, мъчеше се да намери някакъв смисъл в това, което виждаха. „Каквото и да е, никак не ми харесва.“

— Съмнявате ли се? — попита лечителят. — Върховен юмрук, обикалял съм из земите на Корел. Виждал съм кратерите от всичко, което е падало от небето. Разглеждали ли сте някога карта на Корел? Целият северен субконтинент и многобройните му острови? Хвърлете шепа камъчета в тинята и изчакайте водата да запълни дупките. Това е Корел, сър. Хората още разправят истории за огньове, паднали от небето при свалянето на Сакатия бог.

— Иди в челото на колоната, Ното Бойл — каза Паран.

— Сър?

— Заповед да спрат. Веднага. И ми прати Хърлочъл и съгледвачите му. Трябва ми картина за района наоколо. Може би ще се наложи да си намерим укритие.

Този път поне лечителят не възрази.

Паран отново се загледа към низа огнени кълба — разрастваха се като залп от Бездната. „Проклятие, къде е Ормулогун? Трябва да го намеря и дано да му е готова тази Колода — или поне картите да са очертани, надписани и готови за нанасяне на боите. Богове подземни, трябва все пак да имаме нещо, защото нямам време за…“ Мисълта му секна.

Вече ги усещаше с всичките си сетива, приближаваха се — усещаше зноя… възможно ли бе изобщо това?

„Проклетата луна — трябваше да обърна внимание. Трябваше да проуча, да разбера какво става там горе на онзи запуснат свят.“ След което го порази нова мисъл и той застина.

„Война между боговете.“

„Нападение ли е това? Залп, наистина?“

Озъби се, взрян в небето на изток, конят се дърпаше уплашено под него.

— Ей, вие там! Не играете честно. И това… не ми харесва.

Изправи се на стремената и се огледа в паника.

— Ормулогун! Къде си, в името на Гуглата!

— Нищо не мога да направя срещу това — измърмори Искарал Пъст и се присви. — Май трябва да почна да ломотя неразбрано вече. Да, това ще е съвсем уместно. Налудничав поглед в очите. Слюнка и пяна, да. Кой би могъл да ме вини? Всички ще умрем!

Последните думи излязоха с писък, толкова силен, че измъкна Маппо от безчувствената летаргия. Той вдигна глава и погледна Върховния жрец на Сянка. Далхониецът се беше свил до мулето си, и двамата бяха окъпани в някаква странна зеленикава светлина… не, осъзна слез миг треллът, тази светлина беше навсякъде.

Спайт слезе от предния мостик и Маппо видя хладния гняв, изписан на лицето й.

— В беда сме — изръмжа тя. — Нямаме време — надявах се… все едно… — Изведнъж рязко завъртя глава и се вторачи на югозапад. Присви очи и каза: — О… кои сте вие, в името на Гуглата? И що за поразии се каните да правите? — Замлъкна отново, още по-намръщена.

Маппо Рънт примига, надигна се и видя, че небето е пламнало — почти над тях. Все едно слънцето беше народило безброй свои чеда, низ от нажежени до бяло бисери, пламъците им сияеха в зелен ореол. Усилваха се… спускаха се надолу. Какво беше това?

Морето около тях сякаш потрепери, белогриви вълни заплискаха объркано. Въздухът настръхна нажежен и вятърът отведнъж затихна. А там, над грамадата суша на изток, където трябваше да е остров Отатарал… Маппо се обърна към Искарал Пъст. Ниско приведен, Върховният жрец беше покрил главата си с ръце. Бок’арала се трупаха около него, скимтяха и хленчеха, протягаха ръце да се докоснат до треперещия старец. А той ломотеше:

— Това не го мислехме, нали? Не помня… богове, нищо не помня! Могора, мила ми дърта вещице, къде си? Точно сега най-си ми нужна. Искам секс! Дори с теб! Белия паралт ще го изпия после — какъв избор? Или това, или споменът за прежалката ми немощ! Не мога повече да понеса. Престанете да ме опипвате, зли маймуни такива! Сенкотрон, нещастна безумна сянко — къде се криеш и има ли там място и за мен, твоя най-предан слуга, твоя Магус? Гледай да има! Ела ме вземи, проклет да си — остави ги другите! Само мен! Разбира се, че има място! Вмирисан на слуз, затънал до колене в говна облак пръдня! Спаси ме!

— Духове долни! — измърмори Могора до Маппо, — чуй го само това жалко същество! И аз съм се омъжила за него, представи си!

Спайт изведнъж се извъртя и затича обратно към носа, бок’арала се пръснаха от пътя й. Щом се озова там, се обърна и извика:

— Виждам ги! Към тях, глупаци! Бързо!

И се завъртя вихрено, извиси се над тежко поклащащия се над вълните кораб, разпери широко изпъстрени със сребро криле. Вихрушки мъгла се вплътниха и над кораба надвисна огромен дракон — корабът се смали като черупка под неимоверните му размери. Две бляскави очи грейнаха като живак сред злокобната смарагдовозелена светлина. Дългата гъвкава опашка на съществото се загърчи надолу като змия, уви се около извисилия се нагоре корабен нос. След това драконът се изви във въздуха с яростен плясък на крилете…

… корабът подскочи и се понесе стремглаво напред.

Маппо излетя назад, натресе се в стената на каютата, около него се пръсна дърво. Изпъшка, изправи се тромаво и залитна към носа.

„Тя ги вижда. Кои?“

Небето се изпълваше със стрели от зелен пламък, изсипваха се като дъжд към тях. Искарал Пъст запищя.

На повече от хиляда левги от тях, на запад, Ботъл стоеше сред другите и се взираше в хоризонта на изток — там, където тъмнината трябваше да пълзи нагоре, за да възвести безкрайния цикъл на смъртта на деня и раждането на нощта. Но вместо това съвсем ясно виждаше десетина огнени мушици… спускаха се, изпълниха една третина от небето със зловеща зеленикава светлина.

— О… — прошепна той. — Лошо.

Фидлър го сграбчи за ръкава, дръпна го към себе си и прошепна дрезгаво:

— Разбираш ли какво е това?

Ботъл поклати глава.

— Да не би да е… да е нов Сакат бог?

Ботъл го зяпна. „Нов?“

— Богове подземни!

— Това ли е?

— Не знам!

Фидлър изруга и го отблъсна. Ботъл залитна, удари с рамо сержант Балм — който почти не реагира, — измъкна се от гъстата войнишка гмеж, загледа се над водите. На юг корабите на Немил — бойни биреми и транспортни съдове — бяха изпънали всяко платно пред вятъра и пореха бързо към родния бряг, първите бързо изпревариха вторите, затънали наполовина от тежкия товар — изоставили обещаното снабдяване.

„Да, всеки глупак вече е сам за себе си. Но ударят ли ония неща, ударната вълна ще се затъркаля бързо. Всички ни ще разбие на трески. Жалки кучи синове, изобщо няма да се измъкнете. Дори и гадните биреми.“

Несекващият вятър изведнъж сякаш спря, колкото да си поеме дъх, и се върна с удвоена сила, при което всички на палубата залитнаха. Платната заплющяха, мачти и реи заскърцаха — „Силанда“ простена под тях.

„Бързак? Най-добре се измъкни веднага и вземи със себе си когото можеш. Срещу това, което иде… никаква илюзия няма да го разколебае. Колкото до ония Тайст Едур — какво пък, те са свършили като нас. Ще го приема като утешение.“

„Е, мила ми бабо, ти все казваше, че морето ще е гибел за мен.“

Сержант Хелиан се шляеше по палубата, шашната от новия зелен свят, който беше открила. Това бренди от Немил блъскаше здраво, и още как! Наоколо й някакви хора крещяха или просто стояха на място като замръзнали, но това си беше в реда на нещата, нали, в редките мигове, когато случайно — опаа — прекрачеше мътната черта на полупиянството. Все пак от толкова зелено леко й прилошаваше.

Проклето от Гуглата немилско бренди — що за идиоти пиеха този боклук? Е, добре, можеше да го трампи за малко фаларийски моряшки ром. Все щяха да се намерят достатъчно идиоти на този кораб, трябваше само да намери някой. Моряк, като онзи там.

— Ей. Виж, имам тук н’милско б-бренди м-малко, ма ми се п-пие ром, нали. Десет полумес’ца дадох за т’ва, много е, знам, но отделението ми ме обича, ’збираш ли. Събраха ги. И такова, викам, да направим трампа, а? Едно към едно, бутилка за б-бутилка. В-верно, изпих го повечето, но струва повече, нали. Тъй че си е едно към едно. — И изчака.

Мъжът беше някакъв висок кучи син. Гледаше строго някак. Други ги бяха зяпнали отстрани — какъв им беше проблемът между другото?

Типът взе бутилката от ръката й, разклати я и се намръщи. Вдигна я и я изпи на три дълги глътки.

— Ей-ей!

После бръкна под тежкарското си наметало, извади едно плоско шише и й го подаде.

— Вземи, войник. Сега слез долу и се напий до припадък.

Тя стисна бутилката с две ръце, възхитена от лъскавата повърхност, дори от жлеба, минаващ диагонално от едната страна, и печатите, всечени в стъклото, много бяха хубави. Имперският скиптър и други четири, стари — печати на флагмански кораби, беше ги виждала и преди. Ето тоя беше печатът на Картерон, а тоя — на Урко, единия не го знаеше, но последният беше същият като на знамето горе на кораба, на който беше сега. „Това ако не е съвпадение, м-м?“ Примига към мъжа.

— Н-не мога. Имам заповеди…

— Отменям въпросните заповеди, сержант.

— Можеш ли?

— При тези обстоятелства — да.

— Ей, никога няма да те забравя, матрос. Обещавам. Ъъъ… къде беше люкът?

Той я стисна здраво за рамото и я поведе. Притиснала красивата и плискаща се чудесно бутилка до гърдите си, Хелиан закрачи през зелената мъгла, между всички тези зяпнали я лица. Изплези им се.

„Гледайте си работата.“

Чула въздишката на адюнктата, Апсалар се обърна.

Тавори умислено гледаше хоризонта на изток.

— Унизително, нали?

— Да, адюнкта.

— Всичките ни планове… заблудите ни… сякаш само силата на волите ни, на всекиго от нас, може по някакъв начин да наложи всичко друго да остане непроменимо около нас, в очакване само на онова, което ние ще направим или ще кажем.

— Боговете…

— Да, знам. Но това… — посочи на изток, — това не е свързано с тях.

— Нима?

— Твърде опустошително е, войник. Никоя страна в тази война не е чак толкова отчаяна… все още. А вече дори техните игри се оказват нищожни.

— Липсва ви увереност, адюнкта.

— Нима? В какво?

— В нашата издръжливост.

— Може би.

Но Апсалар чувстваше как собствената й увереност рухва, вкопчена в една-единствена мисъл — и решимостта зад тази мисъл дори отслабваше. Все пак. Една-единствена мисъл. „Това… Това е било предвидено. От едного. Трябва да е било.“

„Някой е предвидил, че това предстои.“

Повечето хора бяха слепи. Но някои не бяха.

„Така че е време да направиш нещо, прозорливи мой приятелю. И то бързо.“

Ормулогун, с краставия му жабок по петите, се изтътри на пътя, стиснал в ръце издута кожена торба. Жабокът зад него ломотеше нещо за побъркани художници и за жестокия свят с нотка на песимистично задоволство. Ормулогун се спъна и падна едва ли не в краката на Паран, изпусна торбата и съдържанието й се разсипа по земята… включително няколко десетки дървени карти, повечето — празни.

— Едва-що си ги започнал! Проклет глупак!

— Съвършенството! — вресна Ормулогун. — Вие казахте да…

— Все едно — изръмжа Паран. Погледна през рамо към небето на изток. Огнените стрели се сипеха като дъжд. — Континент? В морето? — зачуди се той на глас. — Или остров Отатарал?

— Може би и трите — измърмори Ното Бойл и облиза устни.

— Хм… — Паран клекна и разчисти пясъка пред себе си. — Морето е по-зле. Което значи, че… — Започна да чертае по пясъка с показалец.

— Имам нещо! — изхленчи Ормулогун и зарови из картите си.

„Маел. Дано само да внимаваш… Дано да си готов за това, което трябва да се направи.“ Огледа резките, които бе очертал по пясъка. „Достатъчно ли е? Би трябвало.“ Затвори очи и съсредоточи волята си. „Портата е пред мен…“

— Имам тази!

Викът изкънтя силно в дясното ухо на Паран и докато отприщваше всичката си сила, той отвори очи… и видя, зареяна пред себе си, друга карта…

И силата му се вля в нея…

На колене, хлъзгаше се по глина, която се огъваше под него, забиваше в нея длани да се задържи. Сив въздух, миризма като в костница — и Паран вдигна глава. Пред него се издигаше порта, грамада от сплетени кости и бледа подута плът, полюшващи се кичури коса, безчет зяпнали го очи, а зад нея — сива смътна забрава.

— О, Гугло!

Беше досами прага. За малко щеше да влети право в портата…

А пред него се появи фигура — загърната в черно наметало, качулата, висока. „Това не е някой от слугите му. Самият той, старият гаден кучи син…“

— Има ли време за такива неприятни мисли, смъртни? — Гласът беше кротък, съвсем леко хриплив. — При това, което предстои… е, Гъноуз Паран, Господарю на Драконовата колода, озова се на крайно неприятно място, освен ако не държиш да те стъпче множеството, което съвсем скоро ще се озове на тази пътека.

— О, я да млъкнеш, Качулати — изсъска Паран и се помъчи да се надигне, но спря, щом осъзна, че това не е най-умното. — Помогни ми. На нас. Спри онова, което иде — то ще унищожи…

— Твърде много, да. Твърде много планове. Но много малко мога да направя. Потърсил си неподходящия бог.

— Знам. Опитвах се да намеря Маел.

— Безсмислено… — Но още докато Гуглата го изричаше, Паран долови известно… колебание.

„А, хрумна ти нещо.“

— Да. Добре, Гъноуз Паран. Сделка.

— Бездната да ни вземе — няма време за сделки!

— Мисли бързо тогава.

— Какво искаш? Повече от всичко друго, Гугло! Какво искаш?

И Качулатия му го каза. А сред труповете, крайниците и вторачените лица едно лице изведнъж се оживи, очите му се отвориха много широко — подробност, която никой от двамата не забеляза.

Паран се вторачи невярващо в бога.

— Не говориш сериозно.

— Смъртта винаги е сериозна.

— О, я стига с този претенциозен боклук! Сигурен ли си?

— Можеш ли да постигнеш каквото искам, Гъноуз Паран?

— Да. Все някак.

— Заклеваш ли се?

— Да.

— Добре. Върви си сега. Трябва да отворя тази порта.

— Какво? Тя е отворена!

Но богът вече му бе обърнал гръб и Паран едва чу отговора му:

— Не и от тази страна!

Щом огнените камъни зашибаха в кипналата вода само на една корабна ширина от тях, Чаур заскимтя. Взривове пара и ужасен съсък пронизаха въздуха. Кътър се бореше с кърмовото весло, мъчеше се да задържи подмятащия се кораб, но сили не му стигаха за това. „Скръб“ отказваше да тръгне накъдето и да било. „Освен към дъното.“

Нещо тупна на палубата. Глух тътен, пръсна се дърво, целият корпус се разтресе, след това от голямата колкото юмрук дупка изригна пара. „Скръб“ сякаш хлътна под тях.

Баратол изруга и залази към пробойната, повлякъл след себе си едно резервно платно. Докато се мъчеше да запуши дупката, още камъни ги поразиха, един отпред откъсна носа, друг… горещината изригна до лявото бедро на Кътър, вдигна се стълб пара и водата швирна нагоре.

Въздухът се бе нажежил като дъх от ковашка пещ. Цялото небе сякаш беше пламнало.

Платното над тях гореше разкъсано.

Нов трясък и над половината от лявото перило просто изчезна, натрошеното дърво се пръсна като мъгла сред рояк нажежени искри.

— Потъваме! — изкрещя Сцилара, вкопчила се в отсрещното перило. Палубата на „Скръб“ се накланяше опасно.

Товарът в трюма залитна — „Много продукти, алчни бяхме“ — и загиващият кораб се наклони още повече.

Увитият труп на Хеборик се затъркаля към кипналите вълни.

Кътър извика, опита се да се хвърли и да го спре, но беше много далече — увитата в зебло мумия се хлъзна във водата…

И Чаур я последва с вой.

— Не! — изрева Баратол. — Чаур, не!

Ръцете на немия великан се свиха около трупа. И миг след това двамата потънаха.

„Море. Бара го нарече море. Топло сега. Мокро. Беше толкова хубаво. Сега небе лошо и море лошо — горе — но сега хубаво. Тук. Тъмно, нощ, нощ идва, болят уши. Болят уши. Боли. Бара каза не дишаш в море. Сега трябва дишаш. О, боли! Дишай!“

Напълни дробовете си и огън избухна в гърдите му, след това… хладно, леко, спазмите затихнаха. Обгърна го мрак, но Чаур вече не се боеше от това. Студът си беше отишъл, горещината си бе отишла, вцепенение изпълни главата му.

Толкова беше обикнал морето.

Увитото тяло в прегръдката му дърпаше все надолу и надолу — и сякаш се раздвижи, платнището се изпъна, загуби форма.

Тъмнина — отвътре и вън. Нещо нажежено и яростно проряза водата покрай него, устремено към дъното като копие светлина, и Чаур трепна. И затвори очи, за да накара тези неща да се махнат. Болката в дробовете му най-сетне си бе отишла.

„Вече спиш.“

Стълбове пара изригваха към небето, оглушителен тътен раздираше въздуха, морето се тресеше като смъртно ранен звяр… и Кътър видя как Баратол се гмурна в кипналата вода след Чаур. „Трупът. Хеборик… Чаур… о, богове…“

Допълзя до Сцилара и я прегърна. Тя се вкопчи в мократа му риза.

— Толкова се радвам — прошепна до гърдите му. „Скръб“ стенеше и се накланяше още повече.

— За какво пък се радваш?

— Че я оставих. Там. Че я оставих.

Кътър я притисна до себе си.

„Съжалявам, Апсалар. За всичко…“

Внезапен стихиен вятър го блъсна в гърба, сянка профуча, той вдигна рязко глава и очите му се разшириха, щом видя чудовищната фигура, затулила цялото небе, спускаше се…

„Дракон. Сега какво?“

И тогава чу викове… и в същия миг „Скръб“ сякаш избухна. Кътър се озова във водата, пляскаше с ръце, паниката стисна сърцето му като юмрук.

„… Протягат се… протягат…“

„Какъв е този звук? Къде съм?“

Милион гласове — писъци, потъващи в ужасна смърт — о, колко дълго бяха странствали в пространството на мрака, безтегловни, взрени напред в необятната… пустота. Безразлична към страстните им, яростни спорове и вражди, тя ги поглъщаше. Изцяло. И ги изхвърляше — от другата страна… изопната мрежа от сила, жадна да трупа, да трупа мощ и странстването изведнъж се превръщаше в безумно, хаотично движение — свят долу — толкова много изгубено… а там, отвъд — друг, още по-голям…

— О, чуй ни, толкова много… унищожено. Планини, сринати в прах, камъни, въртящи се в безбрежната тъма, ослепителни облаци, искрящи под яростна слънчева светлина — а сега този зверски свят, изпълнил взора ни — дом ли е това?

— У дома ли си дойдохме?

„Протягат се… ръце от нефрит, прашни, груби, неизлъскани още до огнен блясък. Помня… трябваше да умреш, Трийч, нали? Преди възнесението, преди божествеността. Първо трябваше да умреш.“

„Бях ли изобщо твоят дестраянт?“

„За мен ли беше изобщо това?“

„Трябваше ли да бъда убит?“

„Протягат се — тези ръце, тези незнайни, неведоми длани — как мога да отвърна на тези писъци? Тези милиони, в разбитите им затвори — докосвах някога, с върховете на пръстите, докосвах, о… тези гласове…“

— Това не е спасение. Ние просто умираме. Унищожение…

— Не е, глупако. У дома. Ние сме у дома…

— Анихилацията не е спасение. Къде е той? Къде е нашият бог?

— Казвам ти, търсенето свършва!

— Няма спор.

„Чуйте ме.“

— Кой е това?

— Той се връща! Онзи отвън — братът!

„Чуйте ме, моля ви. Аз… не съм вашият брат. Аз съм никой. Мислех… Дестраянт… знаех ли го със сигурност? Не бях ли излъган? Дестраянт… Е, може би, а може би не. Може би всички сме сбъркали, всеки от нас. Може би Трийч дори е сгрешил.“

— Изгубил си е ума.

— Забрави го — виж, смърт, ужасна смърт, идва…

— Луд? И какво? Предпочитам него да слушам, вместо който и да е от вас. Той каза слушайте, и ще го слушам.

— Всички слушаме, идиот — нямаме избор, нали?

„Дестраянт. Всичко сбъркахме. Не разбираш ли? Всичко, което съм сторил… не може да се прости. Никога не може да се прости — той ме върна. Дори Гуглата — отхвърли ме, запокити ме обратно. Но… то се изплъзва, толкова е тънко, пропадам…“

— Пропадам, падам, не е ли все едно?

„Протягат се.“

— Какво?

„Моите ръце — виждате ли ги? Отрязани. Ръцете… отрязани. Освободени. Не мога да направя това… но мисля, че те могат. Не виждате ли?“

— Безсмислени думи.

— Не, почакайте…

Не дестраянт.

Щит-наковалня.

„Протягат се — вижте ме, всички! Протягат се! Вижте ръцете ми! Вижте ги! Те се протягат — протягат се към вас!“

„Те… се… протягат…“

Баратол плуваше надолу, в непрогледния мрак. Не виждаше нищо. Никого. „Чаур! О, богове, какво направих?“ Плуваше и плуваше надолу. По-добре беше да се удави и той — нямаше да го понесе това, не и смъртта на мъжа-дете на съвестта му, нямаше да може…

Дъхът му свършваше, налягането го стягаше отвсякъде, пулсираше в черепа му. Беше сляп…

Смарагдово сияние долу… Разцъфтя огнено, заиздува се — а в ядрото му… „Богове, почакай, почакай ме…“

Отпуснат, оплетен в развилото се зебло, Чаур потъваше, разперил ръце, затворил очи, с широко отворена уста…

„Не! Не, не!“

А от пулсиращото сияние — топлина… какъв зной… Баратол се добра още по-близо, гърдите му бяха готови да се пръснат. И се протегна. Надолу, надолу…

Част от кърмовата палуба се понесе над вълните, откъсната от разбития вече кораб, и Кътър се мъчеше да помогне на Сцилара да се покатери на нея. Огнените камъни пронизваха водата отвсякъде. Бяха малки, колкото речни камъчета, въпреки дупките колкото юмрук, с които бяха прорязали „Скръб“. По-малки и от това — по-скоро като зърна пясък, блеснали в яркозелено, като късчета стъкло, цветът им се променяше почти мигновено в ръждивочервено, щом цопнеха във водата, за да се понесат към дълбините.

Сцилара извика.

— Ранена ли си?

— Погледни! Гуглата да ни вземе… виж! — Вдигна ръка и посочи, докато издутата вълна ги издигаше — посочи на изток…

Към остров Отатарал.

Беше… пламнал. Нефритовозелено, блестящ купол, който може би обхващаше целия остров, гърчеше се и се вдигаше нагоре, а през него — изпънати нагоре… ръце. От нефрит. Като… като ръцете на Хеборик. Издигаха се като дървеса. Ръце — огромни — десетки и десетки — издигаха се, с разперени пръсти, зелена светлина изригваше на спирали от тях — от извърнатите нагоре длани, от пръстите, от вените и артериите на възлестите, мускулести ръце — зелена светлина, която сечеше в небесата като остриета на меч. Ръцете бяха невъобразимо огромни, протягаха се нагоре като стълбове през купола…

… а огньовете в небето сякаш потръпнаха… затрепериха и… започнаха да се сливат.

Над острова, над протегнатите ръце от нефрит, през издуващата се нагоре зелена светлина.

Първото падащо слънце порази блестящия купол.

Звукът отекна като удар на тъпан, достатъчно силен, за да оглуши боговете. Пулсът му се изля на вълни по издутите страни на купола, втурна се бясно навън и за миг сякаш оголи морската повърхност, разтърси костите на Кътър, удар, който предизвика неописуема болка в ушите, после още и още, слънцата падаха едно след друго в огъващия се врящ купол. Той крещеше, но не можеше да чуе гласа си. Червена мъгла изпълни очите му… усети, че се хлъзга в разпенените вълни…

И в този миг един огромен ноктест крак се пресегна отгоре, разпери се над Кътър… и над Сцилара, която се беше вкопчила в ръката му и се мъчеше да го издърпа на сала — и нокти като ятагани се стегнаха около двамата. Издигнаха ги над кипналата вода — нагоре, нагоре…

„Протягат се… да. За мен, все по-близо.“

„Забравете болката.“

„Няма да трае вечно. Обещавам. Знам, защото помня.“

„Не. Не мога да бъда опростен.“

„Но вие навярно можете. Аз навярно мога да го сторя, ако чувствате, че е нужно — не знам — аз бях съгрешилият, да докосна… там, в онази пустиня. Не разбрах, а Баудин така и не можеше да се досети какво ще се случи, как ще бъда белязан.“

„Белязан, да. Сега разбирам. За тази… необходимост.“

„Чувате ли ме? По-близо — виждате ли мрака? Там, там съм аз.“

Милион гласове — ридаещи, зовящи, гласове, пълни с копнеж — чуваше ги…

„О, богове, кой съм аз? Не мога да си спомня.“

„Само това. Тъмнината, която ме обгръща. Ние, да, всички вие — не можем всички да чакаме тук, в този мрак.“

„Забравете болката.“

„Чакайте с мен. В този мрак.“

А гласовете — милионната им рат, в своята необятна, непоносима потребност, се втурнаха към него.

Щит-наковалня, който щеше да поеме болката им, защото можеше да помни такава болка.

Тъмнината ги пое и едва тогава Хеборик Призрачните ръце, Щит-наковалня, осъзна най-ужасната истина.

Никой не може да помни болката в пълната й мяра.

Две тела тупнаха на палубата като счупени кукли и Маппо запълзя към тях. Спайт отново се отдалечаваше в небето. Той усещаше агонията на дракона с всеки неин хриплив дъх, въздухът вонеше от миризмата на овъглени люспи и плът.

Огненият дъжд се бе изсипал на порой около тях, бесен като градушка и ужасно по-гибелен. И все пак нито една частица не бе поразила кораба им — защита, дарена им, както осъзна Маппо, не от Спайт, нито от Искарал Пъст или Могора. Не, ласкавите влажни целувки на Върховния жрец бяха живото доказателство, че им е помогнала някаква сила, дошла от проклетото чернооко муле. Неведомо как.

Животното просто си стоеше неподвижно и привидно безразлично, махаше опашка, нищо, че нямаше мухи, които да пъди. Примигваше бавно като задрямало, бърните му леко потръпваха.

А светът около тях беше обезумял…

Маппо обърна по-близкото тяло по гръб. Окървавено лице, струйки кръв от ушите, носа, от ъгълчетата на очите дори… но все пак го позна. Познаваше го. „Крокъс, младокът от Дару. О, момче, какво те е довело тук?“

Очите на младия мъж се отвориха. Пълни със страх и тревога.

— Успокой се — каза Маппо. — Вече си в безопасност.

Другата спасена — жена — храчеше морска вода, кръв се стичаше от лявото й ухо и надолу по челюстта, капеше от брадичката. Тя вдигна глава и се вторачи в трелла.

— Добре ли си? — попита я Маппо.

Тя кимна и изпълзя към Крокъс.

— Ще живее — увери я треллът. — Май всички ще оживеем… Не го вярвах.

Искарал Пъст изврещя.

И посочи.

Нашарена с белези черна ръка изникна над лявото перило, като гърчеща се змиорка, сграбчи здраво хлъзгавото дърво, мускулите се изпънаха.

Маппо се наведе през перилото.

Мъжът, когото видя, държеше друго тяло, мъж поне колкото него на ръст, и беше явно, че първият бързо губи сили. Треллът се протегна и издърпа и двамата.

— Баратол! — ахна жената.

Баратол бързо обърна другия и започна да го натиска по гърдите, за да извади водата от дробовете му.

— Баратол…

— Млъкни, Сцилара…

— Той беше долу много дълго…

— Млъкни!

Маппо го загледа, мъчеше се да си спомни това усещане, тази свирепа вярност. Почти можа да си го спомни… почти. „Този се е удавил. Толкова много вода!?“ Но Баратол не спираше, обръщаше насам-натам отпуснатото, омекнало тяло, изпъваше и свиваше ръцете, най-сетне придърпа главата и раменете в скута си, сгуши до гърдите си лицето му, като новородено.

Лицето му се разкриви от скръб.

— Чаур! Чуй ме! Аз съм Баратол. Чуй! Искам да… да заровиш конете! Чу ли ме? Трябва да заровиш конете! Преди вълците да са слезли! Не моля, Чаур, разбираш ли? Казвам ти!

„Изгубил си е ума. От това няма оправяне. Знам го, знам…“

— Чаур! Ще се ядосам, разбра ли? Ще се ядосам… на теб! На теб, Чаур! Искаш ли Баратол да ти се ядоса, Чаур? Искаш ли…

Кашлица, блъвна вода, гърч, после грамадният мъж, така нежно сгушен до гърдите на Баратол, сякаш се разгъна, едната му ръка се изпъна нагоре и жален вопъл се изтръгна през слуз и пяна.

— Не, приятелю — изпъшка Баратол и го залюля в здравата си прегръдка. — Не съм ядосан. Не съм. Забрави за конете. Ти вече го направи. Забрави ли? О, Чаур, не съм ти ядосан.

Но мъжът хлипаше, вкопчен в Баратол като невръстно дете.

„Той е селският идиот.“ Иначе този Баратол нямаше да му говори така. „Дете в тяло на мъж е този Чаур…“

Маппо гледаше. А двамата грамадни мъже плачеха в прегръдките си.

Спайт вече стоеше до трелла и щом я усети, той долови болката й — а след това и волята й, която я потискаше с ярост, — извърна очи от двамата на палубата и я погледна.

„Избутва я, избутва я… цялата тази болка…“

— Как? Как го направи това?

— Сляп ли си, Маппо Рънт? — попита го тя. — Виж… погледни ги. Чаур… страхът му вече си отиде. Той вярва в Баратол, вярва му. Напълно, безрезервно. Не може да си сляп за това. За смисъла му. Виждаш радост пред себе си, Маппо Рънт. Пред лицето на това няма да се оставя да бъда обсебена от личното си страдание. Разбираш ли? Няма!

„О, духове подземни. Сърцето ми разбиваш.“ Погледна отново през рамо към двамата мъже, а после — зад тях, където Сцилара беше притиснала Крокъс до гърдите си, галеше го по косата, а той идваше на себе си.

„Разбито от всичко това. Отново.“

„Бях… забравил.“

Искарал Пъст подскачаше в безумен танц около Могора, а тя го гледаше кисело, лицето й толкова се бе сбръчкало, че приличаше на сушена слива. А в мига, в който Върховният жрец се приближи прекалено, го изрита така, че стъпалата му изхвърчаха нагоре. Той тупна тежко на палубата и взе да кълне:

— Тъпа жена! Жена! Казах ли жена? Ха! Ти си това, което една змия оставя, когато си сменя кожата! Болна змия! Струпеи, пустули, пъпки и пришки…

— Чух как изгаряш от похот към мен, влечуго грозно!

— Опитах се! От отчаяние. Но дори неизбежната смърт не беше достатъчна! Разбра ли? Не беше!

Могора скочи към него.

Искарал Пъст изскимтя жално и се пъхна под мулето.

— Само да се доближиш, вещице, и слугата ми ще те ритне! Знаеш ли колко глупаци умират ежегодно от мулешки ритник? Ще се изненадаш.

Далхонийската вещица изсъска, разсипа се в рояк паяци… пръснаха се във всички посоки и само след няколко мига изчезнаха.

Върховният жрец, ококорил очи, се заозърта в паника, след което започна да се чеше под дрехите.

— Ох! Ужасно същество такова!

Слисаният поглед на Маппо се измести към Крокъс, който се бе доближил до Баратол и Чаур.

— Баратол. Нямаше ли шанс?

Едрият мъж го погледна и поклати глава.

— Съжалявам, Кътър. Но той спаси живота на Чаур. Макар и мъртъв, той спаси Чаур.

— В смисъл?

— Тялото светеше — каза Баратол: — Яркозелено. Така ги видях. Чаур беше загърнат в зеблото — наложи се да го измъкна. Не можех да издърпам и двамата до повърхността — едва успях…

— Добре си направил — промълви Крокъс.

— Той потъваше, все по-надолу, и светлината отслабваше. Мракът го погълна. Но чуй — ти го доведе съвсем близо — разбираш ли? Не до края, но съвсем близо. Каквото и да стана, каквото и да спаси всички ни, дойде от него.

— Крокъс — каза Маппо, — вече си Кътър, нали? Кътър, кой е този, за когото говорите? Някой друг ли се е удавил?

— Не, Маппо. Искам да кажа — не в действителност. В смисъл… един приятел умря, добре, исках да отнеса тялото му до острова, той искаше да стигне там, разбираш ли. Да върне нещо.

„Нещо.“

— Вярвам, че приятелят ти тук е прав тогава — каза треллът. — Довел си го съвсем близо. За да стане друго. За да направи това, което и смъртта не е могла да му попречи да направи.

— Казваше се Хеборик. Призрачните ръце.

— Ще запомня това име — каза Маппо. — С благодарност.

— Ти… изглеждаш различно — намръщи се Кътър. — Тези татуировки. — И зададе въпроса, който Маппо се боеше, че ще зададе. — Къде? Къде е той?

Вратите, открехнали се в душата на трелла, изведнъж се затръшнаха. Той извърна глава.

— Изгубих го.

— Изгубил си го?

— Замина. — „Провалих го, да. Всички ни провалих.“ Не можеше да погледне младия дару. Не можеше да го понесе. „Моят срам…“

— О, Маппо, съжалявам.

„Ти… какво?“

Една ръка се отпусна на рамото му и това вече му дойде твърде много. Усети сълзите, скръбта му бликна от очите му и потече. „Моята вина… Вината.“

Спайт го погледа още миг. „Маппо. Треллът. Който вървеше с Икариум. Сега се обвинява. Разбирам. Жалко. Но такова беше намерението в края на краищата. И има шанс — единствения шанс, на който страшно се надявам. Напълно е възможно Икариум да срещне сестра ми, преди това да е свършило. О, колко сладко би било това, колко вкусно, ще се наслаждавам на вкуса му дълго, дълго. Достатъчно близо ли си, за да усетиш мислите ми, Енви? Моя… копнеж? Дано.“ Но не, не му беше времето за тези мисли сега, колкото и изкусителни да бяха.

Цялата изтръпнала от болка от раните си, тя се обърна и се загледа в свирепите кипнали облаци над остров Отатарал. Разцъфваха в ярки цветове, а пламъците, разтерзали земята, извиваха огнените си езици нагоре по гигантските нефритови ръце, изригваха на спирали от върховете на пръстите. Над врящия купол нощта заличаваше ореола от пепел и прах, сред който от време на време все още свистяха камъни.

Спайт се обърна към континента. „Които и да сте… благодаря ви.“

Паран ахна, отвори очи и разбра, че пропада стремглаво — песъчливата земя връхлиташе бързо, — после изпъшка от сблъсъка. Усети ръцете си като разнищени въжета, щом бавно ги повлече нагоре, колкото да може да се обърне на една страна, после се извъртя по гръб.

Кръг от лица над него — всички го гледаха.

— Върховен юмрук? — попита Рит Бюд. — Да не би току-що да спасихте света?

— И нас с него? — добави Ното Бойл и веднага се намръщи. — Това го оставете, сър. В края на краищата с отговора на въпроса на Юмрука то от само себе си се подраз…

— Млъкни — прекъсна го Паран. — Ако съм спасил света — а изобщо нямам подобни претенции, — вече съжалявам. Някой да има вода? Оттам, откъдето се връщам, ми остана доста неприятен вкус в устата.

Появиха се няколко меха.

Но Паран вдигна ръка.

— Онова на изток — много зле ли изглежда?

— Трябваше да е много по-лошо, сър — отвърна Юмрук Рит Бюд. — Голяма врява се вдигна, но нищо не излезе навън, ако ме разбирате.

— Добре.

„О, Качулати. Наистина ли го мислеше?“

„Богове, аз и моите обещания…“

Небето на изток беше зловеща, безмълвна огнена буря. Застанал до адюнктата — Нил и Недер бяха на няколко крачки встрани, — Юмрук Кенеб потръпваше под тежкото си наметало въпреки странния сух зной на вятъра. Не можеше да осмисли онова, което се беше случило отвъд хоризонта на изток, нито преди, нито сега. Падането на огнените зелени слънца, забушувалия ад. И в един момент — осъзнаването, обзело всекиго — от това, което идеше, като че ли нямаше изход, нямаше спасение, надежда за избавление.

Тази мисъл, кой знае защо, го беше успокоила. Когато борбата е безсмислена, напрежението просто отпада. Сега му хрумна, че си струва човек да се придържа към подобни чувства. В края на краищата самата смърт беше неизбежна, нали? Неотвратима. Какъв смисъл да дращиш и да пълзиш в обреченото си усилие да я избегнеш?

Утехата от това беше мимолетна, уви. Смъртта се грижеше за себе си — тя беше в живота, в живеенето, във важните неща. Действия, желания, мотиви, страхове, даровете на радостта и горчивият вкус на поражението — „Пир, на който трябва да присъстваме всички.“

„Поне докато го напуснем.“

Звезди трептяха в небето, на север се разтеглиха облачни валма, напомниха му за сняг. „Но ето че стоя тук и се потя, потта охлажда, студът й е донесен не от нощ или вятър, а от изтощение.“ Недер беше споменала нещо за този вятър, настойчивостта му, волята зад него. Тъй че не беше естествен. „Бог значи отново си играе с нас.“

Флотите на Немил пазеха голяма ивица от това крайбрежие. Бойните им биреми бяха примитивни, тромави на вид, така и не се отдалечаваха от скалистите брегове. Този бряг традиционно принадлежеше на Трелл, но тук бе имало войни, поколения войни, и сега поселенията на Немил бяха осеяли заливите и речните устия, докато Трелл, които никога не са били мореплаватели, бяха изтласкани далече навътре в сушата, по хълмовете — гаснещ сред новите заселници анклав. Кенеб беше видял няколко души със смесена кръв сред немилските екипажи в търговските кораби, доплавали до тях с продоволствие.

Колкото и войнствени да бяха немилите спрямо Трелл, не проявиха подобна склонност пред лицето на огромния малазански флот, навлязъл в териториалните им води. Мъдреците им бяха предрекли това пристигане и жаждата за бърза печалба бе тласнала от пристаните флотилия от търговски съдове, придружени от всевъзможна пъстра сбирщина лодки, частни или на кралството. Снабдяването бе започнало в трескава надпревара в началото, докато небето на изток изведнъж не лумна в безумна светлина.

Нито един немилски съд не беше останал, брегът бе изоставен.

По-рано същия ден от един немилски капитан бе дошла интересна вест и тъкмо нея, въпреки късния час, адюнктата сега продължаваше да обсъжда с двамата си уикски събеседници.

— Има ли подробности от малазански източници за народи отвъд Каталско море? — попита Недер.

— Само едно име — отвърна адюнктата и се обърна към Кенеб. — Юмрук, помните ли го?

— Периш.

— Да.

— И нищо повече не се знае за тях? — попита Недер.

Незабавен отговор не последва. И уикците като че ли просто зачакаха.

— Интересно предположение — проговори след малко адюнктата. — И при този силен вятър много скоро сами ще открием що за народ са тези Периш.

Немилският капитан им беше съобщил — от втора ръка, — че предния ден е била видяна друга едурска флота. Далече на север, по-малко от двадесетина кораба, тътрещи се на изток срещу несекващия вятър. Били в лошо състояние, каза капитанът. Повредени, поразени от буря може би, или бяха преживели битка. Каквато и да бе причината, не изгаряли от желание да предизвикат немилските кораби, което само по себе си беше повод за коментар — явно набезите на Едур бяха тормозили търговските кораби на Немил вече от две години и в случаите, когато немилският ескорт се бе оказвал достатъчно близо за сблъсък, резултатите бяха пагубни за примитивните биреми.

Любопитна новина. Адюнктата бе настояла пред немилския капитан за повече сведения за перишите, обитателите на големия, обрамчен с планини полуостров на западната страна на Каталско море, което само по себе си представляваше широк, проснал се на юг проток, където се намираше центърът на кралство Немил. Но мъжът просто бе поклатил глава и изведнъж все едно онемя.

Малко по-рано Недер беше предположила, че едурите може би са се сблъскали с тези периши. И са пострадали.

Сега малазанският флот цепеше през устието на Каталския проток — както го наричаха малазанските карти — разстояние, което според капитана се взима за четири дни плаване при идеални условия. Челните кораби вече бяха взели една четвърт от този път.

Имаше нещо повече от вятъра тук, магически или не — „Как замъглени изглеждат хоризонтите, особено сушата.“

— Немилите говорят с охота за едурите — каза Нил.

— Но не искат нищо да кажат за перишите — добави Недер.

— Историята помежду им — предположи Кенеб.

Другите се извърнаха към него.

Той сви рамене.

— Просто мисъл. Немилите явно са експанзионисти, а това изисква определена… арогантност. Погълнали са племената на Трелл и с това са си осигурили утвърждаващ символ на немилската сила и правота. Възможно е перишите да са им нанесли противоположното — нещо, което е стъписало и унизило немилите — и двете чувства не прилягат много на собствената им представа за величие. И поради това не искат да говорят за тях.

— Хипотезата ви звучи логично — каза адюнктата. — Благодаря, Юмрук. — Обърна се и загледа кипналото небе на изток. — Унизени, да. В писанията си Дюйкър говори за всевъзможните мерки, които могат да се открият в една война, от войника, изправил се срещу друг войник, до самите богове, вкопчили се в смъртоносен двубой. На пръв поглед изглежда кощунствено да се мисли, че такива противоположности могат да съществуват заедно, но Дюйкър твърди, че причината и следствието могат да свързват двупосочно.

— Би било утешително да се мисли така — каза Кенеб. — Сещам се за доста богове, на които бих искал да натрия носа.

— Възможно е някой да ви е изпреварил — отвърна адюнктата.

Кенеб се намръщи.

— Знаете ли кой е, адюнкта?

Тя го погледна и не отвърна нищо.

„Така свърши мимолетната й словоохотливост. Добре. И какво ми казва това? Че е образована, но това вече го знам. Нещо друго?“

„Не.“

Калам пак слезе при Бързия Бен във вмирисания трюм.

— Официално е.

— Кое?

— Още сме живи.

— О, това е добре, Кал. Седях тук върху въглени и чаках тази новина.

— Предпочитам този образ пред реалността, Бързак.

— Какво искаш да кажеш?

— Ами, идеята, че се криеше, че препаската ти е подгизнала и под теб се е разляла локва…

— Нищо не знаеш. Аз знам. Знам повече, отколкото изобщо бих искал…

— Невъзможно. Напиваш се с тайни, както Хелиан се напива с ром. Колкото повече опознаваш пияницата, толкова по-неприятен ти става.

— О, нима? Добре, зная неща, които и ти би искал да знаеш, и тъкмо се канех да ги кажа, но май ще премисля…

— Хайде изплюй го, магьосник, преди да съм се върнал да кажа на адюнктата къде може да те намери.

— Недей. Трябва да помисля, проклет да си.

— Тогава говори. Можеш да мислиш, докато говориш, след като при теб тези две дейности са отделни и предимно без връзка.

— От какво си станал толкова гаден?

— От теб.

— Лъжец.

— Добре, от мен.

— Така е по-добре. Все едно, знам кой ни спаси.

— Нима?

— Е, донякъде — той поне бутна големия камък по нанадолнището.

— Кой?

— Гъноуз Паран.

Калам се навъси.

— Хм, не съм чак толкова изненадан.

— Значи си идиот. Направи го след разговор с Гуглата.

— Как го разбра?

— Там бях, слушах. При Портата на Гуглата.

— За какво си се мотал там?

— Всички щяхме да умрем, нали?

— А, искал си да си пръв?

— Много смешно, Калам. Не, канех се да се спазаря нещо, но това вече не е важно. Свърши се. Паран бе този, който се спазари. Гуглата каза нещо. Иска нещо — кълна се в проклетия му дъх, и то ме слиса, да ти кажа…

— Казвай де.

— Не. Трябва да помисля.

Калам затвори очи и се подпря на един чувал. Миришеше на овес.

— Гъноуз Паран… Мислиш ли, че тя знае?

— Кой, Тавори?

— Кой друг?

— Нямам представа. Не бих се изненадал. Нищо около нея не би ме изненадало всъщност. Може би дори ни слуша в момента…

— Нямаше ли да го усетиш?

— Калам, нещо броди из тази флота сега и не е приятно, каквото и да е. Все се забърсвам покрай него — и тъкмо да го спипам за гърленцето, то изшумоли и отново изчезне.

— Значи все пак се криеш тука?

— Не, разбира се. В смисъл, вече не. Сега стоя тук, за да му поставя капан.

— Капан. Точно така. Много хитро, Върховен маг.

— Хитро е, я. За следващия път, когато се промуши насам.

— Наистина ли очакваш да ти повярвам?

— Вярвай каквото щеш, Калам. Какво ми пука, нищо, че си най-старият ми приятел, който вече не ми вярва…

— В името на Гуглата, Бързак, аз никога не съм ти вярвал!

— Това вече е вредно. Разумно, но вредно.

— Кажи ми нещо, Бързак. Как точно успя да се скриеш при Портата на Гуглата, след като Паран и самият бог са били там?

Магът изсумтя презрително.

— Бяха се разсеяли, естествено. Понякога най-доброто място за криене е като се покажеш явно.

— И двамата спасиха света?

— Бутнаха камъка, Кал. Останалото беше от някой друг. Не знам кой или какво беше. Но едно ще ти кажа. Тези падащи слънца… бяха пълни с гласове.

— Гласове?

— Огромни каменни късове. Нефрит, спускаха се от звездите. И в тези откършени планини или каквото бяха там, имаше души. Милиони души, Калам. Чух ги!

„Богове, нищо чудно, че се криеш тук, Бързак.“

— Това е… зловещо. Направо изтръпвам.

— Знам. Аз изпитвам същото.

— Та как все пак се скри от Гуглата?

— Като част от Портата естествено. Поредният труп, поредното зяпнало лице.

— Наистина хитро.

— Нали?

— И как е там, между кокалите, труповете и всичко останало?

— Донякъде… утешително.

„Мога да го разбера. — Калам отново се навъси. — Чакай малко… чудя се… да не би да ни има нещо на нас двамата?“

— Бързак, ние с тебе…

— Да?

— Мисля, че сме се побъркали.

— Ти не си.

— В смисъл?

— Много си тъп. Не може да си побъркан, след като току-що разбра, че сме побъркани. Разбра ли?

— Не.

— Значи си тъп.

— Е… това поне е облекчение — въздъхна убиецът.

— За теб — да. Шшшт! — Ръката на мага се вкопчи в Калам. — То се върна! — изсъска. — Близо е!

— На ръка разстояние? — прошепна Калам.

— Богове, надявам се, че не!

Сам беше в тази каюта, а в околните ниши и тесни каюти — кордон от Червени мечове, които ревностно пазеха осакатения си командир, макар въпреки теснотията на кораба никой да не искаше да сподели покоите му. Сред тези войници бяха Изгорените сълзи на Хундрил, болни до един, изпълнили въздуха по долните палуби с горчивата воня на жлъчка.

И си оставаше сам, загърнат в своя душен зловонен въздух, без светлина на фенер, която да разсее черния мрак, и така беше добре. Защото всичко отвън подобаваше на онова, което бе вътре, и Юмрук Тене Баралта си го повтаряше — отново и отново. Така беше добре.

Ю’Гатан. Адюнктата ги беше пратила на щурм, в касапницата. Не ги искаше, проклетите ветерани с непрекъснатото им ръмжене на заповедите й. Искаше да се отърве от Червените мечове и морските пехотинци — от войници като Кътъл и Фидлър. Може би го беше нагласила в заговор със самия Леоман. Онзи пожар… предизвикването му беше някак прекалено съвършено, прекалено добре разчетено. Имало беше сигнали — онези глупаци с фенерите на покривите покрай бойниците.

А и самият сезон — град, пълен със зехтин, реколта от цяла година — не беше подгонила армията след Леоман, изобщо не бе проявила припряност, докато всеки истински верен командир щеше… щеше да подгони кучия син и да го спипа много преди Ю’Гатан.

Не, в целия този разчет имаше нещо… подло.

И ето го него сега, осакатен, заклещен сред проклети предатели. Но събитията непрестанно опровергаваха адюнктата и убийствените й замисли. Оцеляването на морските пехотинци, с Лостара сред тях. После — неочакваното противопоставяне на Бързия Бен на едурските магове. О, да, войниците му донасяха всички новини. Те разбираха — макар да не разкриваха нищо от подозренията си, — виждаше го много добре в очите им, разбираха. Че нещата ще се раздвижат. Скоро.

И лично Юмрук Тене Баралта щеше да ги поведе. Тене Баралта, Изтерзания, Предадения. О, да, имена щеше да има за него. Култове щеше да има в негова прослава, също както имаше вече култове в чест на други велики герои на Малазанската империя. Като Колтейн. Бълт. Бария Сетрал и неговия брат, Мескер, от Червените мечове.

В такава компания Тене Баралта щеше да е съвсем на мястото си. Такава компания, повтаряше си той, щеше да е компания, достойна за него.

Едно останало око, годно да гледа… почти… Денем пред взора му изплуваше смътна мъгла и имаше болка, толкова много болка, че не можеше главата си дори да завърти — о, да, лечителите се бяха потрудили над него — със заповеди, знаеше вече той, да го оставят с цяло гъмжило безчувствени белези и фантомни терзания. А щом излезеше от каютата, щяха да се смеят на въображаемия успех на шегата си.

Добре. Щеше да върне даровете им тъпкано на тези лечители.

В душния топъл мрак се взря нагоре, както лежеше на койката. Скърцаха и стържеха невидими неща. Плъх пробяга из тясната каюта. Неговият страж, телохранителят му, затворената му в клетка душа.

Надуши странна миризма — сладникава, лепкава, вцепеняваща сетивата, и усети как болките му заглъхнаха, изопнатите до писък нерви се отпуснаха.

— Кой е тук? — успя да изхрипти.

Отвърна му дрезгав шепот.

— Един приятел, Тене Баралта. Такъв, чиято външност подобава на твоята. Поразен от предателство, като теб. С теб сме изтерзани и обезобразени, за да ни се напомня непрекъснато, че на онзи, който не носи белези, не може да се вярва. Изобщо. Истина е, приятелю, че само смъртен, който е бил прекършен, може да се появи от другата страна отново цял. Пълен и ослепително ярък за всички негови жертви, строени пред него, нали? Нажежените бели пламъци на неговата правота. О, обещавам ти, сладък ще е вкусът на този миг.

— Привидение — изпъшка Тене Баралта. — Кой те е пратил тук? Адюнктата, нали? Демоничен убиец, да сложиш край на това…

— Не, разбира се. — Още докато изричаше това обвинение, Тене Баралта, знаеше, че е лъжливо. — Тя би могла да те убие по всяко време…

— Моите войници ме пазят…

— Тя няма да те убие — отвърна гласът. — Не й трябва. Тя вече те е отписала — безполезна, окаяна жертва на Ю’Гатан. Тя не съзнава, Тене Баралта, че умът ти е жив, остър като всякога, наточен е и е жаден да пролива мръсна кръв. Тя е самодоволна.

— Кой си ти?

— Казвам се Гетол. Аз съм Вестителят на Дома на Вериги. И съм тук за теб. Само за теб, защото усетихме — о, да, усетихме, — че си предопределен за величие.

„Ах, какво чувство тук, в тези думи… не, задръж. Бъди силен… Покажи силата си на този Гетол.“

— Величие. Да, това винаги съм го съзнавал, Вестителю.

— И е дошло времето, Тене Баралта.

— Нима?

— Усещаш ли нашия дар в себе си? Смали болката ти, нали?

— Да.

— Добре. Този дар е за теб, а ще има и още.

— Още?

— Единственото ти око, Тене Баралта, заслужава повече от замъглена, неясна гледка, не мислиш ли? Трябва ти остро зрение, подобаващо на острия ти ум. Това изглежда разумно. Всъщност — справедливо.

— Да.

— Това ще е твоята награда, Тене Баралта.

— Ако направя какво?

— По-късно. Такива подробности не са за тази нощ. Докато не поговорим отново, следвай съвестта си, Тене Баралта. Направи си планове за предстоящото. Връщаш се в Малазанската империя, нали? Това е добре. Знай, императрицата те чака. Теб, Тене Баралта, повече от всеки друг в тази армия. Бъди готов.

— О, ще бъда, Гетол.

— Сега трябва да те оставя, за да не се разкрие това посещение — много сили се крият в тази армия. Бъди предпазлив. Не се доверявай никому.

— Вярвам на моите Червени мечове.

— Ако трябва — да, те ще ти трябват. Довиждане, Тене Баралта.

Отново се възцари тишина. И мракът, непроменен и неизменен, отвътре и отвън. „Предопределен, да. За величие. Ще разберат това. Когато поговоря с императрицата. Ще го разберат всички.“

Легнала в хамака си, с този отгоре едва на педя разстояние, с проскубаните върви и черните туфи от постелката над очите й, Лостара Юил дишаше бавно, чуваше пулса на сърцето си и шепота на кръвта в ушите си.

Войникът в хамака под нея изсумтя:

— Вече си говори сам. Лошо.

Гласът откъм каютата на Тене Баралта беше мърморил петдесетина мига през тънката стена, но като че ли вече бе замрял.

„Говори си сам? Едва ли. Това беше някакъв проклет разговор!“ При тази мисъл затвори очи, съжалила, че не беше спала, за да не е свидетел на все по-зловещия кошмар, в който се превръщаше светът на командира й: лепкавата светлина в окото му, когато я погледнеше, мускулите на тялото, стапящи се в мазнина, обезобразеното лице, започнало да се отпуска, да омеква там, където нямаше белези от изгорялото, за да го стегнат. Бледата кожа, рехавата коса, плувнала в пот.

„Изгорялото е вкоравило душата му. Останала е вече само злоба, петна и нечистотии.“

„А аз пак съм негов капитан, под неговото командване. Какво иска той от мен? Какво очаква?“

„О, Котильон, ти го знаеше, нали? Знаеше, че това ще се случи. Но остави избора на мен. И свободата вече е като проклятие.“

„Ти никога не играеш честно, Котильон.“

Западният бряг на Каталско море беше прорязан от фиорди — високи черни скали и нападали канари. Планините, издигащи се почти непосредствено след бреговата линия, бяха гъсто обрасли с борове, зелените им иглички бяха толкова тъмни, че изглеждаха почти черни. Над тях кръжаха огромни червеноопашати гарвани, гракът им наподобяваше странен дрезгав смях, докато политаха към зловещата флота, излязла да срещне малазанците — прелитаха ниско и отново се издигаха с тежки плавни удари на крилете.

Флагманският кораб на адюнктата бе до кораба на Нок, адмиралът току-що се беше прехвърлил, за да изчака с Тавори идването на перишите.

Кенеб се взираше с нямо възхищение в приближаващите се бойни кораби. Всеки всъщност представляваше два дромона, свързани с дъгообразни дървени мостове — катамарани с циклопски размери. Внезапното затихване на вятъра ги бе принудило да натопят греблата в укротените води, а това включваше и два реда гребла по вътрешните страни на дромоните.

Юмрукът беше преброил тридесет и един от тези гигантски съдове, строени в широк затъпен клин. Успя да види балистите, заредени от двете страни на носовете с вълчи глави, а по външните перила, по дължината на корабите, бяха закрепени застъпващи се правоъгълни щитове, бронзовите им предници бяха излъскани и блестяха на приглушената слънчева светлина.

Щом челният кораб се доближи, греблата се вдигнаха и се прибраха.

Един от офицерите на Нок заговори:

— Вижте под повърхността между корпусите, адмирале. На дъгите отгоре съответстват други под водата… и на тях има тарани.

— Наистина ще е неразумно да влизаме в битка с тези периши — каза Нок.

— И все пак някой е направил точно това — каза адюнктата. — Единият на фланга на флагманския е пострадал от магически огън. Адмирале, според вас колко може да е войнишкият състав на всеки от тези катамарани?

— Докъм двеста морска пехота на всеки дромон. Четиристотин на катамаран. Възможно е някои да са на греблата. Освен ако няма роби, разбира се.

На флага, вдигнат на главната мачта на челния кораб, се виждаше вълча глава на черно поле със сив кант.

Между двата корпуса на флагманския кораб спуснаха дълъг съд, наподобяващ бойно кану, после в него слязоха войници в броня и вдигнаха веслата. След тях слязоха още трима души. Всички освен един носеха железни шлемове с плетени задтилници и метални набузници. Отгоре — сиви наметала. Единственото изключение беше висок мършав и плешив мъж с дълъг тъмносив халат. Кожата на лицата им беше бяла, но всякаква друга характеристика оставаше невидима под бронята.

— Страшно много желязо тежи на това кану — измърмори същият офицер. — Ако се обърне, двайсет буци ще ръждясват на дъното…

Съдът се хлъзна над скрития под водата таран, греблата засвяткаха в съвършен унисон. Само след няколко мига се чу тиха отсечена команда, греблата се вдигнаха и кануто се опря в корпуса на флагманския кораб на малазанците.

По заповед на Нок неколцина моряци се втурнаха да помогнат на бойците на Периш да се качат на борда.

Първи се качи висок широкоплещест мъж с черно наметало. Под дебелата вълна имаше дълга плетена ризница, лъщеше от смазка. Дългият меч на лявото му бедро беше със сребърна вълча глава на дръжката. Перишът се огледа и закрачи към адюнктата, докато другите още се прехвърляха през перилото. Мъжът с халата извика нещо на онзи, за когото Кенеб бе предположил, че е командирът им, и той спря, извърна се… и гласът, който излезе изпод забралото на шлема, изуми Кенеб, защото беше женски.

„Проклета великанка — дори жените от тежката пехота в армията ни ще се поколебаят да й излязат насреща.“

Въпросът й бе кратък.

Плешивият й отвърна с една дума, при което жената в броня се поклони и отстъпи встрани.

Мъжът със сивия халат закрачи напред, без да откъсва очи от адюнктата.

— Мезла — проговори той. — Добре дошли.

„Говори малазански. Е, това би трябвало да улесни нещата.“

Адюнктата кимна.

— Добре сте дошли и вие на борда ни, Периш. Аз съм адюнкта Тавори Паран, а това е адмирал Нок…

— А, да, това име ни е известно. — Нисък поклон към Нок, който сякаш се стъписа в първия миг, преди да отвърне подобаващо.

— Говорите добре езика ни — каза Тавори.

— Простете, адюнкта. Аз съм дестраянт Рун’Турвиан. — Посочи грамадната жена до него. — Това е Смъртният меч Кругава. — А после отстъпи встрани и се поклони към друг войник, застанал на две крачки зад Смъртния меч. — Щит-наковалня Танакалаян. — Дестраянтът добави нещо на своя език и Смъртният меч и Щит-наковалня свалиха шлемовете си.

„О, корави войници са това, корави.“ Кругава, със стоманеносива коса, беше синеока, обветреното й лице беше покрито с белези. За разлика от нея, Щит-наковалня изглеждаше доста млад и бе по-широк в раменете, макар и не толкова висок като Смъртния меч. Косата му беше жълта, с цвета на слама, очите — тъмносиви.

— Корабите ви са влизали в битка — каза адмирал Нок на дестраянта.

— Да, сър. Загубихме четири в сражението.

— А Тайст Едур колко загубиха — попита адюнктата.

Дестраянтът се обърна към Смъртния меч с поклон и жената отговори на съвършен малазански:

— Неясно. Може би двайсет, след като бе отблъсната магията им. Макар и бързи, корабите им отстъпваха по сила. Все пак се биха добре, не помолиха за пощада.

— Гонихте ли оцелелите кораби?

— Не — отвърна кратко Кругава.

Заговори дестраянтът:

— Благородни господа, ние ви очаквахме. Очаквахме Мезла.

След това се обърна и застана до Щит-наковалня.

Кругава пристъпи точно срещу адюнктата.

— Адмирал Нок, простете ми — заяви тя, без да откъсва очи от Тавори. А след това извади меча си.

Както всеки друг малазански офицер наоколо, Кенеб се напрегна и посегна към оръжието си.

Но адюнктата не трепна. Самата тя не носеше никакво оръжие.

Дългото синкаво желязо, хлъзнало се от ножницата, беше ецвано от върха до дръжката, два вълка, изпънати в бяг, виждаше се всяко косъмче на козината им, зъбите им бяха излъскани по-ярко от всичко друго, блестяха, очите бяха две черни петна. Майсторството беше превъзходно, но ръбът на меча беше нащърбен и очукан.

Смъртният меч вдигна меча хоризонтално пред гърдите си и в думите, които изрече, имаше сурова официалност:

— Аз съм Кругава, Смъртен меч на Сивите шлемове на Периш, заклети на Вълците на зимата. В тържествено приемане на всичко, което скоро ще се сбъдне, вричам своята армия на служба на вас, адюнкта Тавори Паран. Съставът ни: тридесет и един Трона на Войната. Тринадесет хиляди и седемдесет и девет братя и сестри на Ордена. Пред нас, адюнкта Тавори, е краят на света. В името на Тогг и Фандърей, ще се бием до сетния си дъх.

Никой не проговори.

Смъртният меч се смъкна на коляно и положи меча в нозете на Тавори.

Калам стоеше до Бързия Бен на предния мостик и гледаше церемонията на средната палуба. Магьосникът мърмореше тихо и това най-сетне толкова подразни Калам, че го накара да отмести поглед от сцената долу тъкмо когато адюнктата с тържественост, не отстъпваща на тази на Смъртния меч, вдигна меча и го върна на Кругава.

— О, я млъкни, Бързак! — изсъска Калам. — Какво ти става?

Магът го зяпна с полубезумен поглед в тъмните си очи.

— Познавам ги тези… тези Периш. Тези титли, проклетата формалност и изисканата реч — познавам го този народ!

— И?

— И… нищо. Но ще ти кажа едно, Кал. Ако изобщо някой ни нападне, горко на нападателите.

Убиецът изсумтя.

— Сиви шлемове, Мечове… богове подземни, Калам — трябва да говоря с Тавори.

— Най-после!

— Наистина трябва да говоря с нея.

— Слез долу и се представи, Върховен маг.

— Ти си луд…

Внезапното млъкване на Бързия Бен накара Калам отново да погледне към множеството долу. И видя, че дестраянт Рун’Турвиан е вдигнал глава и е приковал очи в Бързака. После мъжът с халата се усмихна и се поклони за поздрав.

Извърнаха се глави.

— Мамка му! — изръмжа Бързия Бен.

Калам се намръщи и измърмори:

— Върховен маг Бен Адефон Делат. Властелинът на Изисканата реч.

21.

Една книга на Пророчество отваря вратата. Трябва ти втора книга, за да я затвориш.

Сънебродник на Танно Кимлок

Слугинята постави със сребърни щипци поредното кръгче стрит ръждивец върху наргилето. Фелисин Младша дръпна от мундщука, махна й да напусне и загледа с насмешка как старицата — с глава, наведена толкова ниско, че почти стържеше пода — заотстъпва на четири крака. Още едно от правилата на Кулат за благоприлично поведение в присъствието на Ша’ик Преродената. Омръзнало й беше да спори за това — щом тия глупаци изпитваха потребност да я боготворят, добре. В края на краищата за първи път в живота й се отвръщаше на всяка нейна потребност, обслужваха я с пламенно рвение, а нуждите й — за голяма нейна изненада — нарастваха с всеки ден.

Все едно че душата й беше огромен казан, който трябваше да се пълни, но всъщност беше бездънен. Хранеха я непрекъснато и тя натежаваше, ставаше тромава под гънките мека тлъстина — под гърдите й, по бедрата и отзад, под мишниците и корема. И несъмнено лицето й също така — вече беше забранила огледалата в тронната зала и личните си покои.

Невъздържаността й не беше само в яденето. Имаше и много вино, ръждивец, а напоследък — и правенето на любов. Имаше цяла дузина слуги сред обслужващите я, чиято задача бе да й доставят удоволствието на плътта. Отначало се беше стъписала, дори разгневила, но настойчивостта бе спечелила. Още едно от извратените правила на Кулат — вече го разбираше. Неговите желания бяха все от воайорско естество и много пъти беше чувала влажното подрънкване на камъчетата в устата му иззад някоя завеса или картина; докато я шпионираше с похотлива страст.

Вече разбираше новия си бог. Най-сетне. Бидитал беше сгрешил изцяло — това не беше вяра на въздържанието. Апокалипсисът бе провъзгласен в невъздържание. Светът свършваше в пресищане и точно както нейната душа беше бездънен казан, такава бе и потребността на цялото човечество, и в това тя беше съвършеният му представител. Както те поглъщаха всичко, което ги заобикаляше, така щеше да направи и тя.

Като Ша’ик Преродената, задачата й беше да лумне ярко и бързо — и да умре. В смъртта, където беше истинското спасение, рая, за който непрекъснато говореше Кулат. Колкото и странно да беше, Фелисин Младша се мъчеше да си представи този рай, но успяваше да сътвори само видения, съответни на онова, което я заобикаляше сега: всяко нейно желание изпълнено без колебание, без осъждане. Може би щеше да е така — за всички. Но ако всеки щеше да се радва на такова съществувание, къде тогава бяха слугите?

Не, казала беше на Кулат, трябва да има степени на спасение. Чистата служба на този свят се възнаграждава с безделие в другия. Покорството, самопожертвуванието, преданото служене, това бе поведението на живите, което можеше да се измери, да се оцени. Единствената трудност с тези възгледи — които Кулат с охота приемаше и превръщаше в закони — бе положението на самата Фелисин. В края на краищата сегашното й безделие — блаженстването й във всички крайни удоволствия, обещани на другите едва след смъртта им — нямаше ли да се възнагради в отвъдния живот с жестоко робство, със служба на нуждите на всички други?

Кулат я уверяваше, че не бива да се безпокои за това. В живота тя беше въплъщението на рая, беше символ на обещаното. Но след смъртта й щеше да има оправдание. Тя бе Ша’ик Преродената в края на краищата и не беше приела тази роля по свой избор. Беше й наложена, а това представляваше най-дълбоката форма на служене на всички.

Беше убедителен, макар че дълбоко в нея се бе утаило малко късче съмнение, няколко мисли, които се препъваха една в друга: „Без крайностите можеше да се чувствам по-добре. Щях да съм каквато бях преди, когато вървях през пустите земи с Кътър и Сцилара, със Сивожаб и Хеборик Призрачните ръце. Без всички тези слуги щях да мога сама да се грижа за себе си и да разбирам ясно, че един умерен живот, живот, закален в умереност, е по-добър от всичко това. Щях да разбирам, че това е един смъртен рай, в който слабостите избуяват като бурен, захранван от гибелни корени, бурен, който задавя целия живот в мен, за да ме докара… дотук.“

„Дотук. До този блуждаещ ум.“ Фелисин Младша се помъчи да се съсредоточи. Двама мъже стояха пред нея. Осъзна, че стоят така от доста време. Кулат бе съобщил за идването им, въпреки че не се налагаше, тя знаеше, че идват; всъщност ги познаваше и двамата. Тези корави, огрубели лица, вадичките пот през пластовете прах, изтърканите кожени ризници, кръглите щитове и ятаганите на бедрата.

По-близкият до нея — висок, със свиреп поглед. „Маток, който командваше пустинните племена в Армията на Апокалипсиса. Маток, приятелят на Леоман.“

А на крачка зад командира стоеше телохранителят на Маток Т’морол, с вид на изправен на задните си крака плешив вълк, с очи на ловец — студени, напрегнати.

Бяха довели своята армия, своите воини.

Това и бяха донесли, и още нещо…

Фелисин Младша погледна опърпаната подвързана с кожа книга в ръцете на Маток. Святата книга на Дрижна. Докато Леоман беше повел малазанците в лудо преследване, в капана на Ю’Гатан, Маток и пустинните му воини се бяха придвижвали тихо, тайно, бяха избягвали сблъсъците. Възнамерявали бяха, бе обяснил Маток, да се съберат при Ю’Гатан, но след това беше ударила чумата, а шаманите във войската му били навестени от видения.

За Ханар Ейра, Града на падналите. За Ша’ик, преродената отново. Леоман и Ю’Гатан, казали бяха на Маток, бил задънен край, във всеки смисъл на фразата. Лъжлива маневра, завършила с унищожение. И командирът беше обърнал армията си и бе поел на дълъг път, за да намери Града на падналите. Да намери нея. Да връчи Святата книга в ръцете й.

Трудно пътуване, достойно за епос, несъмнено.

И сега Маток стоеше пред нея, армията му се настаняваше в града, а Фелисин седеше на възглавничките си от тлъстини, обгърната в дим, и обмисляше как точно да му каже онова, което трябваше да чуе — онова, което всички трябваше да чуят, включително и Кулат.

Добре, щеше да е… пряма.

— Благодаря, Маток, че ми донесохте Книгата на Дрижна. Благодаря ви също, че ми доведохте армията. Уви, и двата подаръка не са ми нужни.

Маток леко повдигна вежди.

— Ша’ик Преродена, с Книгата можете да постъпите както намерите за добре. От воините ми обаче имате огромна нужда. Приближава се малазанска армия…

— Зная. Но вие не сте достатъчно. Освен това не са ми нужни воини. Моята армия не крачи в строй. Моята армия не носи оръжия, не носи броня. Когато завладява, моята армия не убива нито един враг, не поробва никого, не насилва нито едно дете. Това, с което борави моята армия, е спасение, Маток. Обещанието за него. Поканата за него.

— А малазанците? — навъсено попита Т’морол и оголи зъби. — Тази армия носи оръжия и носи броня. Тази армия, Свята, крачи в строй и в момента крачи точно зад нашия задник!

— Кулат — каза Фелисин. — Намерете място за Святата книга. Накарайте майсторите да приготвят нова, с бели страници. Ще има втора свещена книга. Моята Книга на Спасението. На първата й страница, Кулат, запишете какво бе казано тук, в този ден, и удостоете всички присъстващи с честта, която са заслужили. Маток, Т’морол, вие сте предобре дошли тук, в Града на падналите. Както и вашите воини. Но разберете, дните на война, на кланета свършиха. Свалете ятаганите и щитовете, и лъковете си. Разседлайте конете си и ги пуснете на воля по високите пасища в хълмовете при извор Денет’инар. Там ще доживеят живота си в мир. Маток, Т’морол, приемате ли?

Командирът зяпна древния том в ръцете си и Фелисин видя как на лицето му се изписа ярост. Той разпери ръце. Книгата падна на пода, с гърба надолу. Ударът я разкъса. Древните страници се разпиляха. Маток се обърна рязко към Т’морол.

— Събирай воините. Взимаме продоволствие и се махаме.

Т’морол се изхрачи на пода пред трона, обърна се и излезе.

Маток се поколеба, после каза:

— Ша’ик Преродена, вие безспорно ще приемете моите шамани без унижението, на което бяхме свидетели тук. Оставям ги с вас. На вас. Колкото до вашия свят, вашия подут, отвратителен свят и неговото отровно спасение, и това оставям на вас. Заради всичко това Леоман умря. Заради всичко това, Ю’Гатан изгоря. — Изгледа я, обърна се и също излезе от тронната зала.

Кулат притича и коленичи до разкъсаната книга.

— Тя е съсипана! — Гласът му беше изпълнен с ужас.

Фелисин кимна.

— Напълно.

И се усмихна на собствената си шега.

— По моя преценка са четири хиляди — каза Юмрук Рит Бюд.

Бунтовническата армия се беше развърнала по билото. Конни воини, пиконосци, стрелци, но никой все още не бе приготвил оръжието си за бой. Кръглите щитове си стояха стегнати на гърбовете, колчаните бяха затворени, лъковете не бяха изпънати и бяха вързани за седлата. Двама ездачи се спускаха по стръмния склон към Паран и офицерите му.

— Какво мислите, Върховен юмрук? — попита Хърлочъл. — Това според мен прилича на капитулация.

Паран кимна.

Двамата мъже стигнаха до равното, подкараха в лек галоп и спряха на четири крачки от авангарда на Воинството.

— Аз съм Маток — заяви единият, вляво. — Бивш командир от Армията на Апокалипсиса на Ша’ик.

— А сега? — попита Паран.

Мъжът сви рамене.

— Обитавахме Святата пустиня Рараку, която сега е море. Сражавахме се като въстаници, но въстанието свърши. Вярвахме. Вече не вярваме. — Извади ятагана от ножницата и го хвърли в прахта. — Правете с нас каквото пожелаете.

Паран се отпусна, вдиша дълбоко, после издиша.

— Маток. Вие и вашите воини сте свободни да заминете накъдето пожелаете. Аз съм Върховен юмрук Паран и с настоящото ви освобождавам. Както сам казахте, войната свърши, а аз поне не се интересувам от възмездия и наказания. Нищо не се печели с нанасянето на още жестокости в отговор на предишни.

Воинът с посребрената коса до Маток преметна крак през гърба на коня си и се смъкна на земята. Изохка, опипа намръщено кръста си, после изкуцука до ятагана на своя командир. Взе го, обърса прахта от острието и дръжката и го върна на Маток.

Паран заговори отново:

— Идвате от място на поклонничество.

— От Града на падналите, да. Смятате ли да ги унищожите, Върховен юмрук? Те са беззащитни.

— Смятам да говоря с водача им.

— Значи си губите времето. Тя твърди, че е Ша’ик Преродената. Ако това е вярно, този култ е претърпял деградация, от която никога няма да се възстанови. Тя е дебела, отровена. Едва я познах. Тя наистина е паднала. Следовниците й са подмазвачи, интересуват ги само оргии и тъпчене. Покрити са с белези от болести и са полубезумни. Нейният Върховен жрец гледа половите й актове иззад завеси и мастурбира, а и в двете занимания енергията им е неизтощима и неутолима.

— Все пак усещам сила тук — отвърна Паран.

— Несъмнено — каза Маток, наведе се на една страна и се изплю. — Избийте ги тогава, Върховен юмрук, и ще отървете света от нова напаст.

— Какво имате предвид?

— Религия на осакатените и прекършените. Религия, проповядваща спасение… трябва само първо да умреш. Мога да предскажа, че този култ ще се окаже силно заразителен.

„Вероятно е прав.“

— Не мога да избивам невинни, Маток.

— Тогава някой ден най-верните и ревностните сред тях ще убият вас, Върховен юмрук.

— Може би. И така да е, ще му мисля тогава. Междувременно имам други задачи.

— Ще говорите с Ша’ик Преродената?

Паран помисли, после поклати глава.

— Не. Нали казахте, че няма смисъл. Макар да ми се струва доста разумно да се заличи този култ, преди да е пуснал корени, признавам, че намирам идеята за отвратителна.

— Тогава накъде ще тръгнете, ако смея да попитам, Върховен юмрук?

Паран се поколеба. „Смея ли да отговоря? Какво пък, защо да не го чуят всички още сега?“

— Обръщаме, Маток. Воинството тръгва на поход към Ейрън.

— На война ли? — попита командирът.

Паран се намръщи.

— Ние сме армия, Маток. Рано или късно — да, ще има боеве.

— Ще приемете ли нашата служба, Върховен юмрук?

— Какво?!

— Ние сме скитнически народ — обясни Маток. — Но изгубихме своя дом. Семействата ни са се разпръснали и несъмнено много от тях са мъртви, от чумата. Нямаме къде да отидем, нито с кого да се бием. Ако сега ни отхвърлите и ни пуснете да си тръгнем, ще препуснем нанякъде, докато не се разпилеем. Ще измрем. Или воин ще се обърне срещу воин и ще се лее безсмислено кръв. Приемете ни в своята армия, Върховен юмрук Гъноуз Паран, и ние ще се бием редом до вас и ще умрем с чест.

— Представа си нямате къде се каня да отведа Воинството, Маток.

Старият воин до Маток се изсмя горчиво.

— Пустошта отзад или пустош, която малцина са виждали досега, има ли разлика? — Обърна се към своя командир. — Маток, приятелю, шаманите казаха, че този тук е убил Полиел. Само заради това съм готов да го последвам до Бездната, стига да ни обещае глави, които да сечем, и може би по някоя жена, която да яхнем по пътя. Нали само това търсим, преди за сетен път да потанцуваме в скута на някой бог. Освен това ми омръзна да бягам.

Маток само кимна, без да откъсва погледа си от Паран.

„Четири хиляди от тази превъзходна лека конница току-що поискаха доброволно да се влеят, ветерани до един.“

— Хърлочъл. Прикрепете се като офицер за свръзка към командир Маток. Командире, вие вече сте Юмрук, а Хърлочъл ще ви поиска списък на вашите офицери и потенциални офицери. Малазанската армия наема конна войска в части от петдесетима, сто и триста. Преустройте командната си структура съответно.

— Слушам, Върховен юмрук.

— Юмрук Рит Бюд, погрижете се Воинството да се обърне. И, Ното Бойл, намерете ми Ормулогун.

— Пак ли? — попита лечителят.

— Веднага!

„Да, пак. Мисля, че ми трябва нова карта. Мисля, че ще я нарека Спасение. В момента тя е в сферата на влияние на Дом на Вериги. Но нещо ми подсказва, че след време ще се измъкне. Такава поквара няма да се задържи. Тази карта е Необвързана. Във всеки смисъл на думата. Необвързана и вероятно е предопределена да бъде най-опасната сила на света.“

„Проклятие, защо не мога да съм по-безскрупулен. Тази Ша’ик Преродената и нейните извратени последователи — би трябвало да ида да ги избия всички — а точно това искаше Маток от мен.“

Да направи онова, което самият той не можеше. — „Еднакви сме в това… в своята слабост.“

„Нищо чудно, че вече харесвам този мъж.“

Хърлочъл — яздеше до Маток нагоре по склона към пустинните воини на билото — погледна косо новия си Юмрук и попита:

— Сър, когато говорихте за Ша’ик Преродената, казахте нещо… че едва сте я познали…

— Да. Беше една от осиновените дъщери на Ша’ик, в Рараку. Разбира се, както двамата с Леоман знаехме много добре, дори и онази не беше… не беше каквото изглежда. О, избрана от Богинята на Вихъра, всичко това добре, но не беше дете на пустинята.

— Не беше ли?

— Не. Беше малазанка.

— Какво?!

Спътникът на командира изсумтя и се изплю.

— Мезла, да. А адюнктата така и не разбра или така поне чухме. Тя посече жена, покрита с шлем и броня. И си тръгна. После трупът изчезна. Мезла убива мезла — о, колко ли са се смели боговете…

— Или са плакали — отвърна тихо Хърлочъл.

Помисли да разпита още за тази Ша’ик Преродена, но низ от трагични образи, варианти на онзи съдбовен дуел в Рараку, преди от пустинята да се надигне море, пробяга в ума му. Затова продължи мълчаливо до двамата воини и скоро бе напълно погълнат от задълженията с реорганизирането на конниците на Маток.

Толкова улисан в работа, че не донесе за разговора си на Върховния юмрук.

На три левги от Града на падналите Паран обърна войската и поведе по пътя към далечния Ейрън. Пътят, който щеше да ги изведе от Седемте града.

За да не се върнат никога тук.

Саур Батара и Колб Харат бяха влезли в едно планинско село, на четири левги навътре в сушата от пристанищния град. Начело на двадесет воини Едур и четиридесет морски пехотинци ледерии бяха събрали поробените си изродени полубратя, освободиха ритуално нищо неразбиращите диваци от символичните им вериги, а после наистина ги оковаха, за да ги върнат в града при едурските кораби. След това натикаха човеците сепики в една кошара, където бе накладен голям огън. Една по една майките бяха принудени да хвърлят бебетата и децата си в бушуващите пламъци. След което бяха изнасилени и накрая обезглавени. Съпрузи, братя и бащи бяха принудени да гледат всичко това. Когато накрая живи останаха само те, бяха систематично разчленени и оставени, без ръце и крака, да умират сред блеещите, оплискани с кръв овце.

В онзи ден в сърцето на Алрада Ан се беше родил писък — и оттогава не беше секнал, отчаян и ужасяващ. Сянката на Рулад покриваше Тайст Едур, колкото и далече да бяха от трона и от безумното същество, седящо на него. И в тази сянка кипеше кошмар, от който не можеше да има пробуждане.

Този писък бе отекнал в спомените му за онзи ден, крясъците, изтръгнати от гърлата на горящите деца, гърчещите им се, обгърнати от пламъци тела, огньовете, отразени в безстрастните лица на воините Едур. Дори ледериите се бяха извърнали, надвити от ужаса. Да можеше и Алрада Ан да направи същото — но не можеше. Стоеше там, един от многото, без да покаже нищо от онова, което бушуваше в него. Бушуваше и рушеше всичко. „В мен — каза си в онази нощ в Сепик, където звуците от избиването продължаваха да кънтят извън стаята, която си беше намерил, — в мен не остана нищо.“ В онази нощ за първи път бе помислил да сложи край на живота си.

Решение, породено от слабост. Другите щяха да го видят само по този начин — не можеха да си позволят друго — не протест, а предаване, и щяха да се изредят, за да плюят на трупа му. А воини като Саур Батрада и Колб Харат щяха да извадят ножовете си, да се наведат и с наслада в очите щяха да разчленят безчувственото му тяло. Защото тези двамата бяха навикнали да обичат кръвта и болката и в това отношение не бяха сами.

Кралят на Сепик трябваше да умре последен. Принудили го бяха да гледа избиването на скъпите му поданици. Бяха казвали, че е добър владетел — о, как мразеха едурите това твърдение, все едно, че беше обида, тежка и зла обида. Нещастникът се беше смъкнал между двамата воини, които се мъчеха да го задържат прав, сграбчили го за сивата коса, за да вдигнат главата му, да гледа. О, как беше крещял и вил. Докато Томад Сенгар не се отегчи от тези ревове и не заповяда да хвърлят краля от кулата. А докато падаше, воят му се превърна във вик, изпълнен с облекчение. „Гледаше на онези улични камъни, втурнали се да го посрещнат, като на спасение. И това беше нашият дар. Единственият ни дар.“

Алрада Ан извади двата си къси криви меча и огледа смъртоносно острите им ръбове. Дръжките бяха добри, лягаха добре в широките му длани. Долови някакво вълнение сред воините, струпани на палубата, погледна натам и видя Таралак Вийд да си пробива път през тълпата, с Атри-преда Ян Товис до него и след тях — джагът Икариум.

По-висок от повечето едури, воинът със скръбното лице носеше само стария си едноостър меч. Без лък, без ножница за оръжието, без никаква броня. И все пак Алрада Ан усети, че го прониза мраз. „Наистина ли е герой? Какво ще видим този ден, отвъд портата?“

Двеста воини Едур, магьосникът арапаи Сатбаро Ангар — повлякъл гърбавото си тяло по пътека, която щеше да пресече пътя на Икариум — и шестдесет стрелци ледерии. Всички готови, всички жадни да започнат убиването.

Магьосникът вдигна глава и примижа към джага, който спря пред него — не в защита или от вежливост; по-скоро защото изгърбеният старец преграждаше пътя му.

— Виждам в теб… — изхриптя гласът на Сатбаро Ангар — само пустош. Огромна празнота, все едно че дори не си тук. А твоят спътник твърди, че си велик воин? Мисля, че сме измамени.

Икариум не отвърна нищо.

Човекът на име Таралак Вийд пристъпи напред, спря се да плюе на ръцете си и ги прокара през косата си.

— Магьоснико — заговори на сносна търговска реч, — когато боят започне, ще видите раждането на всичко, което е затаено в него. Това ви обещавам. Икариум съществува, за да унищожава, съществува, за да се бие, искам да кажа, и нищо повече…

— Защо тогава думите ти го просълзяват? — попита Томад Сенгар иззад Алрада Ан.

Таралак Вийд се обърна и се поклони ниско.

— Преда, той скърби за онова, което е изгубено в него, за всичко, което вижда вашият маг… липсата, празния съсъд. Все едно.

„Все едно?“ Алрада Ан не вярваше в това. Не можеше. „Глупаци! Вижте го! Това, което виждаш, Сатбаро Ангар, не е нищо повече от загуба. Не схващаш ли смисъла на това? Какво сме довели сред себе си? И този Таралак Вийд, този вмирисан дивак, вижте колко изнервен изглежда, сякаш той самият се ужасява от онова, което предстои — не, не съм сляп за жадния блясък в очите му, но виждам в тях и страх. Този страх крещи с всеки негов жест.“

„Какво ни очаква?“

— Магьоснико, подготви пътя — каза Томад Сенгар.

При тези думи всички приготвиха оръжията си за бой. Саур Батрада и Колб Харат щяха да са в челото, следвани от самия Сатбаро Ангар, а после Таралак и подопечният му, с ядрото едури след тях, и последни ледериите с опънати лъкове.

Щеше да е първият набег на Алрада Ан срещу пазителите на трона. Но беше слушал достатъчно разкази. Безмилостна битка. Най-жестоката битка, преживявана от Едур. Намести в дланите си дръжките на късите мечове и зае позиция в първия ред на ядрото. Поздравиха го тихо — всеки воин Едур се гордееше да се бие редом до Алрада Ан. „Трошача на копия. Безстрашен, сякаш жадува за смърт.“

„О, да, такъв съм, да. Смърт. Моята.“

„И все пак… нима не мечтая все пак да се върна у дома?“

Видя как разядената резка на портала се изду във въздуха, след това се разцепи широко, очертана от сиви пламъци, зад зейналата й паст — само мъгла и мрак.

Магьосникът отстъпи встрани, а Саур и Колб се гмурнаха и изчезнаха в сумрака. Сатбаро Ангар ги последва, после Таралак и Икариум. И дойде ред на Алрада Ан. Той се хвърли напред, в пустото…

… и залитна върху напукана глина, въздухът — наситен с горски миризми. Също като в света, който току-що бяха напуснали, беше късен следобед. Алрада Ан продължи напред и се огледа. Бяха сами. Без никой да им се опълчи.

Чу как Икариум попита:

— Къде сме?

А магьосникът арапаи се обърна и каза:

— В Дрифт Авалий, воине. Където пребивава Тронът на Сянка.

— А кой го пази? — попита Таралак Вийд. — Къде е този ваш свиреп враг?

Сатбаро Ангар вдигна глава, подуши във въздуха и изсумтя изненадано.

— Демоните са избягали. Побягнали са! Защо? Защо са ни оставили трона? След всички тези битки? Не разбирам.

Алрада Ан се озърна към Икариум. „Демоните… бягат.“

— Не го разбирам това — повтори магьосникът.

„Може би аз го разбирам. О, Сестри, кой върви сега с нас?“

След това го стресна някакъв тих, шепнещ звук и той вихрено се обърна, вдигнал оръжията.

Но беше само бухал, прелетял ниско над широката пътека пред тях.

Зърна смътно движение в пръстта и ноктите на хищника изщракаха. След това бухалът плесна отново с криле и се издигна, с малко прекършено телце, стиснато в люспестите му нокти.

— Все едно — говореше магьосникът арапаи. — Да идем да си вземем нашия трон. — И тръгна по пътеката, повлякъл куция си крак.

Слисан, Таралак Вийд се обърна към Икариум.

— Какво усещаш? За това място?

Очите, които го изгледаха, бяха безизразни.

— Демоните на Сянката са напуснали с идването ни. Имало е… някой… мъж, но и него вече го няма. Преди малко. Срещу него трябваше да се изправя.

— Достатъчно опитен ли е, за да отприщи яростта ти, Икариум?

— Достатъчно опитен може би, за да ме убие, Таралак Вийд.

— Невъзможно.

— Няма нищо невъзможно.

Продължиха след неколцината едури, забързани напред със Сатбаро Ангар.

Петнадесет разтега по-натам по пътеката се натъкнаха на първите следи от битка. Подути тела на мъртви апториани и демони азалан. Не бяха паднали лесно, знаеше Таралак Вийд. Чул беше за големите загуби сред Едур и особена сред ледериите. Техните тела обаче бяха извлечени.

Малко по-напред се издигаха стените на обрасъл с бурени двор. Портата беше разбита. С Икариум на стъпка след него, Таралак Вийд последва останалите вътре. Джагът се пресегна и го спря.

— Не повече.

— Какво?

На лицето на Икариум се бе изписало странно изражение.

— Не е нужно.

Алрада Ан, Саур и Колб придружиха магьосника арапаи навътре в сенчестото, пълно със смет пространство на тронната зала. Седалището на Сянка, душата на Куралд Емурлан, тронът, който трябваше да се завладее, преди разкъсаното селение да бъде върнато, каквото е било някога, цялостен лабиринт, кипящ от сила.

„Може би с това Рулад би могъл да…“

Сатбаро Ангар изведнъж извика ужасно и се олюля.

Алрада Ан забрави всякакви мисли. Взря се напред.

Тронът на Сянка, на издигнатия подиум в другия край на залата…

Беше унищожен.

Счупен на парчета. Черното дърво бе натрошено, виждаше се червената му сърцевина. „Демоните не са ни оставили… нищо. Тронът на Куралд Емурлан е изгубен за нас.“

Магьосникът падна на колене и закрещя към зацапания таван. Саур и Колб стояха с извадени оръжия, замръзнали.

Алрада Ан отиде до Сатбаро Ангар, сграбчи чародея за яката и го дръпна да се изправи.

— Престани. Тук може да сме свършили, но още ни чака — знаеш го. Воините вече ще са жадни за кръв. Трябва да се върнеш при портала — друг трон трябва да се спечели и онези, които го бранят, няма да избягат като тези тук. Стегни се, Сатбаро Ангар!

— Да — изпъшка магьосникът. — Да, казваш истината. Клане, да, това е нужното. Хайде, да се махаме — в името на Бащата Кърваво око, да се махаме оттук!

— Връщат се — каза Таралак Вийд, щом Тайст Едур се появиха на входа на храма. — Чародеят изглежда… наскърбен. Какво се е случило?

Икариум не отвърна, но нещо блесна в очите му.

— Джаг — изръмжа Сатбаро Ангар, щом изкуцука до тях, — готви се. Чака ни истинска битка.

Едур се развикаха — безброй проклятия и яростни крясъци. Гневът лумна като пожар, жаден да погълне всичко, което дръзне да му се опълчи. Обърнаха се и забързаха към мигащия портал.

Не се връщаха на корабите си.

Таралак Вийд беше чул, от Туайлайт, че един от пълководците на Едур, Ханради Халаг, пращал воините си срещу друг враг, през портал — който отвеждал, след много дни път, до друга тяхна война. И тъкмо тези врагове щяха сега да се изправят срещу гнева на тези едури. „И на Икариум.“

„Значи всички ще видят, в края на краищата. Това е добре.“

До ушите му стигна звук и Таралак Вийд се обърна изненадано към джага. Тих смях.

— Развеселен ли си? — прошепна дрезгаво.

— От двете Сенки — отвърна загадъчно Икариум, — тъкачът мами поклонника. Но не казвам нищо. Аз, в края на краищата, съм празен.

— Не разбирам.

— Все едно, Таралак Вийд. Все едно.

Тронната зала отново бе празна. Прахта улягаше, сенките се свиваха в привичните си обиталища. А от потрошения трон се усили смътно сияние, смътно се откроиха ръбове, след това — потръпване, което щеше да обезпокои всеки, ако го видеше — но същества със сетива и разум тук нямаше.

Натрошените късове дърво се стопиха и изчезнаха.

И отново на подиума се издигна Тронът на Сянка. А от него се отдели и пристъпи сенчест силует, по-плътен от всичко останало. Изгърбен, нисък, загърнат в гънки катраненочерна мъгла. От неясното петно, където трябваше да е лицето, очите, само за миг, блеснаха лъскави.

Фигурата се отдалечи от трона към открехнатата врата… жезъл от сребро и абанос изчатка тихо по каменните плочи.

Скоро след това се озова зад входа на храма и надникна навън. Там, през портата, излизаха последните. Грал… и онова смразяващо, ужасно привидение, наречено Икариум.

Гърбавата сянка за миг затаи дъх, щом джагът хвърли поглед през рамо.

И Сенкотрон видя на лицето на Икариум нещо като усмивка, съвсем смътно кимване, преди джагът да се обърне напред.

Богът кривна глава, вслушан в отдалечаващите се стъпки.

Скоро след това вече ги нямаше, бяха минали през своя портал.

Веща илюзия, сътворена от гений, задействана с появата на чужди — с всеки друг освен самия Сенкотрон всъщност, — задействана да преобрази престола на Сянка в натрошена безсилна развалина. Мийнас, заплетен с Мокра, проснати из залата невидими нишки, замрежили официалния вход. Мокра, жилки на внушение, на подкана, преодоляващи естествения скептицизъм, за да улеснят възприемането на „строшения“ трон.

По-нищожни лабиринти, но силата им — манипулирана от божии ръце. И не от ръцете на кой да е бог при това. Не… „От моите!“

Едурите си бяха отишли.

— Идиоти!

— Трима крале чародеи властват в Шал-Морзин — каза дестраянт Рун’Турвиан. — Те ще оспорят преминаването ни, адюнкта Тавори Паран, а това не може да се позволи.

— Ще се опитаме да преговаряме — отвърна адюнктата. — Всъщност да закупим продоволствие от тях. Защо да се противопоставят на това?

— Защото така им харесва.

— Много ли са силни?

— Силни? Като нищо може да се окаже, че дори с помощта на вашите магове, включително Върховния маг, ще понесем големи, може би опустошителни загуби, ако се сблъскаме с тях. Загуби, достатъчни да ни принудят да се върнем, ако не бъдем унищожени напълно.

Адюнктата погледна намръщено адмирал Нок и Бързия Бен.

Магът сви рамене.

— Дори не знам още кои са, а вече ги мразя.

Кенеб изсумтя. „И това ми било Върховен маг!“

— Подготвили сме се за това, адюнкта, и с помощта на вашите чародеи вярваме, че можем да успеем в намерението си.

— Портал — каза Бързия Бен.

— Да. Селението на Фандърей и Тогг разполага с морета. Сурови, бурни морета, но все пак плавателни. Не би било разумно пътуването ни през този свят да продължи дълго — рисковете са твърде големи, — но вярвам, че можем да оцелеем достатъчно дълго, та при връщането си да се озовем при Рога на Кюон Тали.

— Колко време ще ни отнеме това? — попита адмирал Нок.

— Няколко дни вместо месеци, сър — отвърна дестраянтът.

— Рискове, казахте — намеси се Кенеб. — Какви рискове?

— Естествени сили, Юмрук. Бури, лед. В това селение морските равнища са се снишили, защото ледът е сковал много земи. Това е свят, обхванат от катастрофални промени. Все пак сезонът, в който ще влезем, е възможно най-мекият — в това отношение наистина имаме голям късмет.

Бързия Бен изсумтя.

— Простете, дестраянт, но нищо случайно не долавям във всичко това. Някакъв дух на саваната ни тласкаше тук с тези ветрове, сякаш всеки спечелен миг е съдбоносно важен. Дух на саваната, в името на Гуглата. А сега се оказва, че сте подготвяли ритуал за отваряне на огромен портал сред морето. Този ритуал трябва да е започнал преди месеци…

— Две години, Върховен маг.

— Две години! Казахте, че сте ни очаквали — знаели сте, че идваме — преди две години? Колко точно духове и богове си играят с нас?

Дестраянтът не отвърна нищо.

— Две години — измърмори Бързия Бен.

— От вас, Върховен маг, искаме сурова сила — обременително, да, но не чак толкова, че да ви увреди.

— О, колко мило!

— Върховен маг, ще се оставите на разположение на Сивите шлемове — заяви адюнктата.

Той въздъхна и кимна.

— Кога започваме, дестраянт? — попита адмирал Нок. — И как да престроим флотата?

— Не повече от три кораба в редица на един хвърлей на къс лък разстояние. Предлагам да започнете подготовката на флотата си незабавно, сър. Порталът ще бъде отворен утре призори.

Нок стана.

— В такъв случай трябва да напусна, адюнкта.

Кенеб изгледа Бързия Бен от другата страна на масата. Върховният маг изглеждаше наистина нещастен.

Калам — чакаше на средната палуба — го попита:

— От какво толкова ти се разтрепериха мартинките?

— Все едно. Ако си решил да ме дразниш — не съм в настроение.

— Само един въпрос имах. Но трябваше да ти го задам насаме.

— Дупката ни в ашика долу.

— Добра идея.

След малко се бяха свили в тесния неосветен проход между сандъците и балите. Калам започна направо:

— За нея става въпрос. За адюнктата.

— Какво по-точно?

— Изнервен съм.

— Тъй ли? Повярвай ми, по-добре е, отколкото да си шашнат от страх, Калам.

— Адюнктата.

— Това какво е сега? Въпрос?

— Трябва да знам, Бързак. Ти с нея ли си?

— С нея? В кое? В леглото? Не. Т’амбър ще ме убие. Виж, може би ако реши и тя да се включи, ще е съвсем друга работа…

— Какви ги дрънкаш, Бързак?

— Извинявай. Попита дали съм с нея. — Замълча и потърка лицето си. — Нещата ще стават все по-гадни.

— Знам! Точно затова те питам, идиот!

— Успокой се. Няма повод за паника…

— Нима?

Бързия Бен престана да търка лицето си и взе да се чеше, после отпусна ръце и примига към убиеца.

— Виж какво ми става! И всичко това е заради теб…

— Заради мен?

— Добре де, все трябва да е заради някого. Ти си тука, тъй че като нищо може да е заради тебе, Кал.

— Добре, така да е. Още не си ми отговорил.

— А ти? — контрира магьосникът.

— Дали съм с нея? Не знам. Това е проблемът.

— И аз. Не знам. Много е трудна да я харесаш, почти толкова — да я мразиш, защото като погледнеш, няма нищо, което да се върже нито с едното, нито с другото, нали?

— Почна да говориш несвързано, Бързак.

— И какво?

— Това, че не знаеш, и аз не знам. Аз и за теб не знам — каза Калам. — Но мразя да не знам. Мразя дори ти да не знаеш.

— Това е защото тогава Ласийн те уговори да минеш на нейната страна. Ти отиде да я убиеш, нали? А тя те обърна. Но сега си тук, с адюнктата, и се връщаме при нея. И ти не знаеш дали нещо се е променило, или всичко се е променило. Друго си беше да стоиш с Уискиджак. Дори с Дужек. Тях ги знаехме. Но адюнктата… хм… с нея нещата не са толкова прости.

— Благодаря ти, Бързак, че повтори всичко, което казах току-що.

— Моля, моля. Е, свършихме ли с това?

— Извинявай, налага ти се да си смениш препаската, нали?

— Представа нямаш какво ни предстои да направим, Кал. Съветът ми е: утре рано-рано слизаш тук долу, затваряш си очите и чакаш. Чакаш и чакаш. Не мърдаш. Или поне се стараеш да не мърдаш. Може да те поразмята малко или може би тези бали ще се срутят върху теб. Всъщност може да те смачкат като буболечка, тъй че по-добре стой горе. Със затворени очи обаче. Затворени, докато не кажа друго.

— Не ти вярвам.

Върховният маг се навъси.

— Е, добре. Да речем, че се опитвам да те уплаша. Но ще е доста грубо. Това поне е вярно. А на „Силанда“ Фидлър ще си изповръща червата.

Калам изведнъж се усмихна.

— Това ме ободрява.

— И мен.

Като приливна вълна, връхлитаща в устието на кипнала река, водни стени се извисиха на бели яростни взривове от всички страни, щом „Силанда“ се понесе през въртопа на гигантския портал. Небето отвъд него беше преобразено — стомана, сребро и сиво, въздушните конвулсии сякаш с грохот се сринаха отгоре, готови всеки миг да премажат двадесетте вече преминали кораба. Мащабът за очите на Ботъл се беше объркал тотално. Само допреди няколко мига корабът им беше само на хвърлей стрела от „Бясната вълчица“, а сега флагманският кораб на адюнктата вече беше на една трета левга, смален от надвисналите облаци и издутите вълни.

Свит до Ботъл, вкопчен в перилото, Фидлър изплю последните остатъци от закуската си. Нямаше сили да изругае, беше толкова скапан, че дори не можеше да погледне…

Което може би е добре, реши Ботъл, докато слушаше повръщането на бойците наоколо и подвикванията — на ръба на паниката — на пъплещите по палубата моряци на транспортния кораб, който се подмяташе тежко зад тях.

Геслер започна да надува оная проклета свирка, щом корабът се издигна над поредната чудовищна вълна — и Ботъл едва не изкрещя, като видя кърмата на „Бясната вълчица“ да се издига точно пред тях. Извърна се, погледна и видя магическия портал далече назад, зейналата му паст бе пълна с кораби — измъкваха се, гмуркаха се и изведнъж се озоваваха току зад „Силанда“.

„В името на Бездната! Проклети да сме, почти летим тука!“

Отдясно видя грамада от айсберги — стена от лед. А откъм левия борд се издигаше брулен от ветровете бряг, вихърът тресеше широколистни дървета — дъб, бук и тук-там високо стърчащи бели пинии, стволовете им се поклащаха при всеки нов свиреп порив. Между флотата и брега имаше тюлени, главите им се мяркаха като черни точки над вълните, скалистите ивици по брега гъмжаха от тюлени.

— Ботъл — едва изграчи Фидлър, все още без да вдига глава, — кажи ми някоя добра новина.

— Минахме през портала, сержант. Грубо е и май попаднахме в море, пълно с айсберги, приближават се откъм десния борд — не, не са чак толкова близо все още. Мисля, че ще ги надбягаме. Обзалагам се, че цялата флота вече премина. Богове, катамараните на перишите все едно са направени точно за това. Късметлии са, кучите му синове. Все едно, разправят, че няма да е дълго тука, в това селение… Сержант?

Но сержантът вече пълзеше към палубния люк.

— Сержант?

— Казах добра новина, Ботъл. Например, че скоро ще пропаднем от ръба на света, нещо такова.

— О. Ами… — извика той, докато Фидлър се вмъкваше долу — има тюлени!

В нощта на зелената буря далече на север четири малазански дромона бавно се хлъзнаха в пристанището на град Малаз, флаговете на мачтите сочеха, че са от флотата на Джакатан, чиято задача бе да патрулира морето на запад от остров Малаз до остров Джени и до Рога на континента. Преди няколко месеца беше имало сблъсъци с някаква неизвестна флотилия, но нашествениците бяха отблъснати, макар и срещу сериозна цена. В пълен състав джакатанският флот наброяваше двадесет и седем дромона и шестнадесет снабдителни кораба. Според слуховете единадесет дромона бяха изгубени в многобройните схватки с чуждестранните варвари, макар че Банашар, когато чу всичко това, заподозря, че броят или е преувеличен, или обратното, в съгласие с политиката да се омаловажават имперските загуби. Истината по въпроса беше, че вече не вярваше много на нищо, независимо от източника.

Кръчмата на Кууп беше претъпкана, посетителите непрекъснато се тътреха навън да погледат нощното небе на север — където нямаше никаква нощ — и се връщаха, за да подхванат отново спорове, което на свой ред предизвикваше ново излизане. И така нататък.

Банашар беше безразличен към цялата тази суматоха — като псета на пътя, притичващи от господаря до къщата и обратно. Безкрайно и безмозъчно.

Каквото и да ставаше там някъде, беше далече отвъд хоризонта. Макар че точно заради това, признаваше с неохота Банашар, трябваше да е голямо.

Но далече. Толкова далече, че той бързо загуби интерес, поне след първата кана ейл, която пресуши. Все едно, четирите дромона, пристигнали току-що, бяха докарали двадесетима корабокрушенци. Намерени на един отдалечен риф югозападно от Рога (а какво бяха търсили дромоните точно там, помисли си за миг Банашар). Бяха ги взели и докарали до остров Малаз с четири кораба, които губеха битката с нахлуващата вода, и същата тази нощ корабокрушенците слязоха в славния град Малаз.

Намирането на корабокрушенци не беше нещо чак толкова необичайно, но това, което правеше точно тези интересни, бе обстоятелството, че само двама от тях бяха малазанци. Колкото до другите… Банашар вдигна глава над чашата си и погледна намръщено редовния си вече съпияч старши сержант Брейвън Тут, а после над него, към новодошлите, присвити около дългата маса в дъното. Не само бившият жрец мяташе погледи в тази посока, но корабокрушенците явно не се интересуваха от разговори с другите, а и техният като че ли не вървеше много, отбеляза Банашар.

Двамата малазанци бяха пияни — от кроткия, нещастен вид пиянство. Другите не пиеха много — бяха седем, а едва смогваха да се оправят с кана вино.

Адски неестествено, поне според Банашар. Но само по себе си това едва ли беше изненадващо, нали? Защото седмината бяха Тайст Андий.

— Един от ония двамата го познавам, знаеш ли — каза Брейвън Тут.

— Какво?

— Малазанците. Те ме видяха. Преди малко, когато влязоха. Единият пребледня. Така го разбрах.

Банашар изпръхтя.

— Повечето ветерани, които влизат тук за първи път, го правят, като те видят, Брейвън Тут. Някои го правят винаги. Какво е чувството, между другото? Да всяваш ужас у всички, които си обучавал някога?

— Доста приятно. Освен това не съм ги обучавал всичките. Само повечето. Свикнал съм.

— Тогава защо не ги довлечеш тук тия двамата? Да им измъкнеш историята — какво в името на Гуглата правят с проклетите Тайст Андий, между другото? Разбира се, при това, което се разправя из града, тия глупаци като нищо няма да преживеят нощта. Уикци, Седемте града, Корелри, Тайст Андий — все чужденци. А тълпата е настръхнала. Тоя град всеки момент ще избухне.

— Не съм го виждал това нещо досега — измърмори Брейвън Тут. — Тази… омраза. Старата империя изобщо не беше така. Проклятие, беше тъкмо обратното. Огледай се, Банашар, ако изобщо можеш да се съсредоточиш от тая пиячка в ръката ти, и ще го видиш. Страх, параноя, затръшнати мозъци и оголени зъби. Посмееш ли да възразиш на глас тия дни, и ще се намериш разкъсан в някоя задна улица. Изобщо не беше така преди, Банашар. Изобщо.

— Довлечи един.

— Вече чух историята.

— Нима? Не седеше ли тука с мен цяла вечер?

— Не. Излязох за повече от камбана — ти така и не забеляза, мисля, че дори не вдигна глава. Ти си сюнгер, Банашар, и колкото повече се наливаш, толкова по-жаден ставаш.

— Преследват ме.

— Това го повтаряш непрекъснато.

— И ще ме убият.

— Защо? Могат просто да си седят и да чакат сам да се убиеш.

— Бързат.

— Затова те питам пак, Банашар — защо?

— Не искат да се добера до него. До Тайсхрен, разбираш ли. Всичко е заради Тайсхрен, зазидан там горе, в Твърдината на Мок. Те са донесли тухлите, но той е забъркал хоросана. Трябва да говоря с него, а те не искат да ме пуснат. Ще ме убият дори само ако се опитам. — Махна рязко към вратата. — Само да изляза, ей сега, и да тръгна по Стъпалата, и съм мъртъв.

— Проклетата ти тайна, точно това ще те убие, Банашар. Това те убива точно сега.

— Тя ме е прокълнала.

— Коя?

— Д’рек, разбира се. Червеят в червата ми, в мозъка ми, червеят, който ме яде отвътре. Та каква е историята?

Брейвън Тут почеса четината под гърлото си и се отпусна на пейката.

— Морска пехота, новобранец Мъдслингър[1]. Името, с което влезе, го забрави, Мъдслингър му го дадох аз. Пасва му, разбира се. Винаги им пасват. Беше корав обаче, от оцеляващите, и тая нощ е доказателство за това. Другият е Гентур. Каниец според мен, не е от моите. Все едно, разбили са се след битка със сивокожите варвари. Озовали се на Дрифт Авалий, където работата станала вече гадна. Изглежда, тия варвари през цялото време са търсили Дрифт Авалий. Е, на него живеели Тайст Андий и преди някой да може да се изплюе, почнал голям бой между тях и варварите. Гаден. Скоро Мъдслингър и другите с него влезли в боя на страната на Тайст Андий и с някой си на име Пътника. С две думи, Пътника им казал да се махат, рекъл, че той сам ще се оправи с варварите и всеки друг, който му излезе на пътя. Така и направили. Махнали се, искам да кажа. Само че ги ударил проклет щорм и спрели на един атол, където няколко месеца пили кокосово мляко и яли миди. — Брейвън Тут вдигна халбата си. — Та това разправяше Мъдслингър, докато беше трезвен, ама вече не е. Оня, Пътника, той ми е интересен… нещо познато има в него, както го описва Слингър, особено как се биел — избивал всекиго бързо, без капка пот да пролее. Толкова по-зле, че не е дошъл с тия.

Банашар беше зяпнал грамадния мъж срещу себе си. Какво му приказваше тоя? Каквото и да беше, устата му не млъкваше. Бързи пътници някакви? Битки с варвари? Беше пиян. Пиян и неясен.

— Та какво разправя тоя Мъд?

— Току-що ти казах.

— А тези Тайст Андий, Брейвън Тут? Ще ги убият…

— Няма. Виж най-високия там, с дългата бяла коса. Това е Нимандър Голит. И хубавата жена до него, тя е Фаед, първата му дъщеря. Седмината са братовчеди, сестри, братя, но водачът им е Нимандър, той е най-старият. Нимандър казва, че е първият син на Сина.

— На какво?

— На Сина на Тъмата, Банашар. Знаеш ли кой е той? Това е Аномандър Рейк. Виж ги, всичките са потомци на Рейк — внуци общо взето, освен Нимандър, който е баща на повечето, но не на всички. Сега, тука някой може и да изпитва омраза към чужденци… мислиш ли обаче, че някой ще е толкова глупав, че да погне издънките на Аномандър Рейк?

Банашар се извърна и зяпна насядалите на масата в дъното. Бавно примига и поклати глава.

— Не. Освен ако не е самоубиец.

— Точно така. Това е нещо, което би искал да знаеш, нали?

— Ако Аномандър Рейк е бил бащата на Нимандър, коя е била майката?

— А, не си съвсем сляп значи. Виждаш, нали? Различни майки, за някои от тях. И една от тия майки не е била Тайст Андий, нали? Виж Фаед…

— Виждам само тила й.

— Все едно. Аз я видях и зададох същия въпрос, който ти зададе току-що.

— Какво?

— Коя е майка ти?

— Моята ли?

— А тя се усмихна — за малко да умра, Банашар, сериозно говоря. За малко да умра. Да ми се пръснат кръвните жили в мозъка, да падна и да умра. Все едно, каза ми, че името не е от Тайст Андий, а като я гледах, половината от нея беше човешко, но пък човек не може да е сигурен в тия неща, нали? Не може.

— Не, сериозно, какво е името?

— Лейди Енви[2], която била близка със самия Аномандър Рейк, и си отмъстила, като взела сина му за любовник. Мръсно, нали? Но ако е приличала на тая Фаед там, с тая усмивка, хм, завист е единствената дума — за всяка друга жена на света. Богове подземни… ей, Банашар, какво ти стана? Що така изведнъж ти призля? Бирата не е толкова лоша, не е като снощи, да речем. Виж, ако си мислиш, че пълниш чиния на масата, няма чиния, нали? И дъските са скапано изкорубени, а това значи, че ще ми потече на краката, а това много ще ме ядоса… в името на Гуглата, човече, поеми си дъх бе!

Отпуснат на зацапания надраскан тезгях на десетина крачки от тях, мъжът, когото Банашар наричаше Чужденеца, допиваше шише „Малазанско тъмно“, питие, към което вече бе придобил вкус въпреки високата цена. Беше чул, че бившият жрец и старши сержантът спорят за нещо на масата зад него, нещо, което правеха често напоследък. В други нощи, помисли си Чужденеца, щеше да седне при тях, да се отпусне и да се порадва на забавното им — макар и понякога тъжно — представление.

Но не и тази нощ.

Не и с тях, седнал там отзад.

Сега трябваше да помисли, и то да помисли здраво. Трябваше да вземе решение, а усещаше с боязлив трепет, че от това решение зависи съдбата му.

— Кууп, още едно „Тъмно“, става ли?

Търговската гемия „Удавеният плъх“ като че ли напираше да се изтръгне от каменния кей южно от речното устие. Изжуленият корпус, прясната боя, странното триъгълно платно и централното кърмово весло привличаха любопитството на не един от моряците, които се мотаеха тук през последните няколко дни. Достатъчно изнервящо, мислеше капитанът, но Опонн все още му се усмихваше с милата близначна усмивка и скоро щяха най-сетне отново да са на път. Извън този проклет град — и колкото по-скоро, толкова по-добре.

Първи помощник-капитан Палет лежеше завит на палубата, още се оправяше от цицините и отоците, получени в някаква пиянска свада предната нощ. Ленивият поглед на капитана се спря за миг на него, преди да продължи. Бяха пристанали, вързали се бяха както му е редът, Воул се беше качил горе в голямото вранско гнездо — беше луднал като лястовица със счупена опашка — и всичко като че ли беше наред, всъщност толкова наред, че нервите на капитана се бяха изопнали като струни.

Не беше само от трескавото озлобление, обзело почти всички тук — с всички тия горчиви приказки за измяна и убийства в Седемте града, а сега и неофициалния погром, развихрил се срещу уикците — имаше го и онова, другото.

Картерон Кръст се почеса по четинестото теме и се загледа, присвил очи, към Твърдината на Мок. Почти тъмна, разбира се. Смътно сияние от стражевата вишка над Стъпалата — това трябваше да е Лубен, старият гърбав пазач, сигурно беше изпаднал в несвяст вече, какъвто му беше навикът всеки път, когато Твърдината имаше неканени гости. Разбира се, всички гости бяха неканени и макар преди месец да беше пристигнал един нов Юмрук, онзи Араган беше назначен тук отпреди, тъй че знаеше как най-добре стават нещата — да се наведеш колкото може по-ниско и изобщо да не вдигаш глава над парапета. „Кой знае? Араган сигурно дели сега бутилката с Лубен.“

Неканени гости… като Върховния маг Тайсхрен. Вече от доста време Кръст се озоваваше в тази змийска компания твърде често и много се беше старал да не направи нещо, за което някой сигурно би съжалил. „Не и аз обаче. Императорът — може би. Самият Тайсхрен — определено. Но не и аз.“ Мечтаел си беше за някой миг насаме, само те двамата. Един миг, само това му трябваше. С двете ръце на онзи мършав врат, да стиснат и да завъртят. И готово. Просто. Решен проблем.

„Какъв проблем?“ Това щеше да попита Келанвед с обичайното си раздразнение. А Кръст още нямаше отговор. „Представа нямам, императоре, но съм сигурен, че има поне един проблем, може би два, или пък много.“ Съвсем добър отговор, помисли си, но Келанвед можеше и да не се съгласи. „Танцьора обаче ще се съгласи.“ Ха.

— Четири дромона! — извика Воул отгоре.

Кръст вдигна очи към идиота.

— В пристанището сме! Какво друго очакваш? Край, Воул, повече няма да ти пращам ядене горе — смъквай си задника оттам!

— Идат от север, капитане. На мачтите… някакво бляскащо сребро…

Кръст се намръщи. Тук беше адски тъмно. Но Воул не грешеше никога. „Сребро… това не е добре. Не, това е направо ужасно.“ Отиде до Палет и го срита.

— Ставай. Прати каквото е останало от екипажа в складовете. Не ме интересува кой ги пази, подкупи ги кучите му синове. Искам да сме ниско във водата и да изпълзим оттук като трикрак рак.

Палет го погледна със сънени очи.

— Капитане?

— Всичкия ум ли са избили от главата ти, Палет? Идва беда.

Първият помощник се надигна рязко и се огледа.

— Стражи ли?

— Не, много по-неприятно.

— Като?

— Като императрицата, тъпако.

Палет изведнъж скочи.

— Продоволствието. Ясно, сър. Тръгваме.

Кръст го изгледа как залитна към трапа. Екипажът беше пиян. Толкова по-зле за тях. При това ужасно не им стигаха хора. Беше лоша идея да се гмуркат в залива, когато потъна „Рагстопър“, с всичките тия акули. Четирима добри моряци бяха изгубени в онази нощ. „Добри моряци, лоши плувци. Странно как се връзват двете.“

Огледа се пак. „Проклятие, пак забравих, нали?“ Нямаше лодки. „Е, все нещо ще се намери.“

Четирите дромона вече влизаха в залива пред една от най-грозните бури, които беше виждал. Е, не беше съвсем вярно — виждал беше една такава преди, нали? И какво се получи от нея? „Не много… освен една планина отатарал…“

Челният дромон — флагманският на Ласийн, „Въслата“. Три след нея. Три, това беше много. „Колко в името на Гуглата, е взела със себе си? Цяла проклета армия?“

Неканени гости.

„Горкият Араган.“

[1] Калномета. — Б.пр. ↑

[2] Завист. — Б.пр. ↑

22.

Кои ли бяха тези странници тогава, с познатите лица?

Изникнали внезапно сред тълпите, с очите равнодушни

и със кръвта, която капеше от дланите.

Бе скрито дотогава, маскирано под благодушна

незлобливост, ала разкриха се чертите изопнати

в пожар от злост и жертвите им стъпкаха нозете.

Кой водеше и кой го следваше, и пламъците как

тъй лумнаха във мрака, за да зяпнат всички, изтръпнали и

неразбиращи на заранта, в наследството на бликналата злоба?

Не могат воплите на ужас да ме заблудят.

Не могат да ме трогнат ридания и скръб.

Защото помня аз нощта зловеща,

мой беше взорът, блеснал във огрените от пламък локви кръв.

Кой беше странникът тогава с познатото лице?

Стопил се в лудата вълна на побеснялата тълпа

и забушувалата в черепа ми кръв кипеше лудо,

когато гмурнах се да сея гибел сред невинни,

като обърнат купел бе омразата към слабостта им,

а в мен самия давеше се този странник, този странник…

„Утрото на моето самоубийство“

Уикският погром

Кайесан

Лодката от флагманския кораб на джакатанския флот се долепи до корпуса и командирът и четирима морски пехотинци бързо се качиха на борда на „Бясната вълчица“.

Бяха от Унта, всички до един, с лъскави скъпи брони, командирът им — висок, с рехава брадичка, с воднист изнервен поглед и светлите очи. Отдаде чест първо на адмирал Нок, след това на адюнктата.

— Очаквахме ви след месеци, адюнкта Тавори.

Скръстил ръце, Юмрук Кенеб стоеше малко по-назад, опрял гръб на главната мачта, и гледаше бойците. „Парадна униформа ли е това, което носите?“ А после забеляза презрението и омразата, щом войниците извърнаха очи към Нил и Недер.

Адюнктата заговори:

— Вашето име, командир?

Лек поклон.

— Моля за извинение, адюнкта. Ексент Хадар, от дома Хадар в Унта, първороден…

— Зная фамилията — прекъсна го много рязко Тавори. — Командир Хадар, кажете на войниците си, че ако видя само още една ръка да посегне към дръжката на меча, ще плуват обратно до кораба ви. Без лодка.

Светлите очи на командира пробягаха към адмирал Нок, но той замълча.

Кенеб се отпусна — беше готов кожите да съдере на тези глупаци. „Адюнкта Тавори, нищо не ти убягва, нали? Никога. Защо продължаваш да ме изненадваш? Не, това беше погрешно — защо аз постоянно се изненадвам?“

— Моите извинения — отвърна Хадар, неискреността му бе явна, и махна с ръка към охраната си. — Имаше поредица от, хм, разкрития…

— Разкрития за какво?

— Уикското съучастничество в избиването на вярната армия на Пормквал при Ейрън, адюнкта.

Кенеб го зяпна слисано.

— Съучастничество? — Гласът му излезе толкова хриплив, че думата едва се чу.

Лицето на адюнктата се беше изкривило от такава ярост, каквато Кенеб не беше виждал у нея досега, но пръв заговори адмирал Нок.

— Що за безумие е това, командир Хадар? Верността и службата на уикците беше и си остава безукорна.

Свиване на рамене.

— Казах вече, адмирале. Имаше разкрития.

— Да оставим това — отсече адюнктата. — Командире, защо патрулирате в тези води?

— Императрицата заповяда да разширим обхвата си — отвърна Хадар. — По две причини. Първо, имаше нападения от неизвестен противник, на черни бойни кораби. Досега сме имали шест сблъсъка. Първоначално корабните ни магове не бяха в състояние да се противопоставят на магията на черните кораби и поради това пострадахме в сраженията. Оттогава обаче увеличихме състава и калибъра на кадрите. Отказът от магия в битките значително изравни нещата.

— Кога беше последният сблъсък?

— Преди два месеца, адюнкта.

— А другата причина?

Нов лек поклон.

— Да посрещнем вас, адюнкта. Както казах обаче, не ви очаквахме още доста време. Най-странното е, че точната ни позиция в момента дойде от пряка заповед на самата императрица, преди четири дни. Излишно е да казвам, че срещу този ненавременен шквал ни беше особено трудно да се озовем тук навреме.

— Навреме за кое?

Ново свиване на раменете.

— Ами, за да посрещнем вас, както се оказва. Очевидно е — добави той снизходително, — че императрицата е засякла ранното ви пристигане. В такива неща тя е всезнаеща, което, разбира се, може да се очаква.

Адюнктата се замисли, след което каза:

— И вие ще сте нашият ескорт до Унта?

— Не, адюнкта. Заповядано ми е да ви предам да промените курса на имперската флота.

— Накъде?

— Към град Малаз.

— Защо?

Командир Хадар само поклати глава.

— Кажете ми, ако знаете, къде е сега императрицата? — каза Тавори.

— Ами, предполагам, в Малаз, адюнкта.

— Виждаш ли оня морски пехотинец вляво? — попита шепнешком Калам.

— И какво? — попита безразлично Бързия Бен.

— Нокът е.

Стояха на носа и наблюдаваха разиграващото се долу. Въздухът беше свеж, топъл, морето — изненадващо кротко въпреки силния постоянен вятър. Почти като проклет рай, помисли си убиецът, след онези ужасни три дни в бурния, неспокоен лабиринт на Тогг и Фандърей. Корабите на флотата, освен катамараните на Периш, бяха доста разбити, особено транспортните. Никой не бе потънал за щастие, нито бяха изгубили някой моряк или морски пехотинец. Няколко десетки коня, уви, бяха счупили крака по време на щормовете, но такива щети бяха очаквани, пък и никой не възнегодува особено срещу прясното месо в котлите с яхния. Сега, стига този вятър да останеше зад гърба им, остров Малаз бе само на два дни път, най-много някоя и друга камбана повече.

Жалката припряност на командир Хадар беше явна и нито адюнктата, нито адмиралът, изглежда, не бяха склонни да удължат престоя му.

Щом гостите се върнаха в лодката си, един глас тихо заговори зад Калам и Бързия Бен.

— Добре ли чух? Сега плаваме към град Малаз?

Калам едва се удържа да не потръпне — нищо не беше чул. „Отново.“

— Апсалар…

Но Бързия Бен се обърна мълниеносно и я изгледа с тревога и гняв.

— Как, в името на Гуглата, се озова тук, Апсалар? Да ни дишаш в проклетите вратове!

— И двамата бяхте разсеяни — отвърна канийката и бадемовите й очи примигаха вяло. — Кажи ми, Калам Мекхар, имаш ли някакви хипотези защо агент на Нокътя придружава джакатанския командир?

— Много имам. Но с тебе няма да споделя нито една.

Тя го изгледа за миг.

— Още си нерешителен, нали?

„О, как ми се ще да я ударя. Точно тук, сега.“

— Не знаеш за какво говориш, Апсалар. Аз също.

— Е, това едва ли е логично…

— Права си — сопна се Бързия Бен, — не е. Сега се разкарай от сенките ни, проклета да си.

— Върховен маг, струва ми се, че нещо сте се заблудили. Хрътките на Сянка, в Г’данисбан, преследваха вас.

— Уместно!

— Определено, ако си направите труда да го повярвате. Във всеки случай от това трябва да следва, дори за имунизиран за логиката като вас, че тогава аз се задействах. Сама. Изборът беше мой, Върховен маг, и само мой.

— За какво говори тя, Бързак? — попита Калам.

Но приятелят му се беше смълчал и я гледаше. След това попита:

— Защо?

Тя се усмихна.

— Имам си причини, но в момента не виждам причина да споделям нито една с вас.

После се обърна и си тръгна.

— Точно това е, нали? — измърмори Бързия Бен.

— Какво имаш предвид?

— Нерешителни, Кал. Всички сме нерешителни. Нали? — Обърна се и отново се загледа надолу към адюнктата.

Тавори и Нок говореха, но тихо, вятърът отвяваше думите им.

— А тя дали е? — продължи Бързия Бен.

„Нерешителна? Не за всичко, изглежда.“ Калам направи гримаса.

— Град Малаз. Не беше много забавно при последното ми гостуване. Настръхва ли ти кожицата, Бързак? Моята — да. Настръхва лошо.

— Забелязваш ли нещо? — попита магьосникът. — Този командир — дума не обели за перишките кораби с нас. Виж, Нокътят трябва вече да е направил донесението си, по лабиринт, до Топър или до самата императрица. Тъй че…

— Тъй че тя знае, че водим гости. Може би точно затова не иска да влезем в пристанището на Унта.

— Да бе, императрицата е шашната.

— Току-що се сетих още нещо…

— Какво?

— Адюнктата прати дестраянта в каютата си. И не направи официална покана на командира, както се полагаше — не, накара ги всички да обсъдят нещата тук навън, на открито. Може би не е искала командирът или Нокътят да видят Рун’Турвиан и да говорят с него за каквото и да било.

— Не е глупава.

— Някаква проклета игра на „Нощви“ между тях, а? Бързак, какво става все пак?

— Ще разберем, Кал.

— Кога?

Върховният маг се навъси и отвърна:

— В момента, в който престанем да сме нерешителни, приятел.

На борда на „Силанда“ Фидлър изпълзя от люка като куц плъх, разчорлен, пребледнял и мръсен. Забеляза Ботъл и агонизиращо бавно се помъкна към него. Ботъл беше метнал въдица. Наоколо имаше плитчини и беше видял риби да скачат над водата, побягнали от нещо, което ги гонеше. Един от джакатанските кораби се плъзгаше покрай левия борд, на хвърлей камък, отделението се беше строило като за парад.

Ботъл поклати глава и попита:

— По-добре ли си?

— Май да. Богове, това кошмарно селение ме изцери.

— Не изглеждаш добре.

— Благодаря, Ботъл. — Фидлър изгледа отделението и избухна: — Дъх на Гуглата, какво правите?!

Корик, Смайлс, Кътъл и Тар се бяха присламчили към Детсмел, Троутслитър и Уидършинс. Всички стояха в изпъната редица, вперили погледи в подминаващия дромон, а под лявата мишница на всеки имаше отрязана глава на Тайст Андий.

Геслер и Сторми се появиха на палубата — явно бяха чули вика на Фидлър.

Ботъл видя как двамата обхванаха сцената с един поглед, след което Геслер изрева:

— Махайте им!

Войниците се подчиниха и замахаха ухилени на струпалите се отсреща моряци, пехотинци и — той примижа — и офицери.

— Всичко е точно, сержант — каза Смайлс. — Просто решихме, че ще им хареса малко смяна на пейзажа.

— На кого?

— Ами на главите, разбира се.

А Сторми изведнъж затича към кърмата, смъкна си бричовете, клекна над перилото, оголил задник, и с дивашко сумтене започна да сере.

Ботъл се слиса от ужасния възторг на отсечените глави. „Тези усмивки…“ Въдицата в ръцете му трепна, но изведнъж го сви корем.

И той побягна към другото перило.

Капитан Кайндли се окашля задавено и каза:

— Отвратително.

Лейтенант Поурс кимна.

— И аз така мисля. Богове, какво е ял този човек, та да изсере толкова?

На палубата се трупаше тълпа, пехотинци и моряци се смееха и гледаха клоунадата на „Силанда“. Джакатанският дромон вече беше откъм левия борд, зрителите, струпани по палубите, гледаха онемели.

— Адски необичайно — подхвърли Поурс. — Не се хващат на въдицата.

— Изглеждат слисани от страх — отбеляза Кайндли.

— Значи тези морски пехотинци си имат колекция от глави — подхвърли Поурс равнодушно.

— Идиот. Тия глави са живи.

— Какво?!

— Живи, лейтенант. Знам го от надеждни източници.

— И така да е, сър, откога малазанците са станали толкова мекушави?

Кайндли го изгледа все едно, че е нанизана на вилицата мръвка.

— Наблюдателните ти способности са отчайващо жалки. Този кораб е пълен с унтийци. Глезени благородни палета. Виж им скапаните униформи. Единствените петна по тях са от курешки на чайки и то само защото чайките ги бъркат с умрели подути тюлени.

— Това беше добро, сър.

— Още един такъв коментар и ще накарам кърпача да ти зашие устата, лейтенант. Ха, сменяме курса.

— Сър?

— В името на Гуглата, какво правят тези глупаци?

Поурс се обърна, накъдето гледаше капитанът, към кърмата, и видя двама от тежката пехота; бяха клекнали, със смъкнати гащи.

— Бих рискувал да предложа, сър, че Ханфено и Сени са решили да прибавят лептата си.

— Бягай и им кажи да спрат, лейтенант. Веднага!

— Сър?

— Чу ме! И веднага да ми се явят на рапорт!

— Да ги спра ли, сър? Как да го направя?

— С тапи, ако щеш. Действай!

Поурс забърза към кърмата.

„Моля ви се, моля ви, свършете, преди да съм дошъл. Моля ви…“

Сбогуването с джакатанския флот обхвана всеки малазански кораб — кавалкада от дрисъци, която привлече чайките от левги околовръст с безумен крясък, кръжене и гмуркане. Адюнктата не беше останала дълго на палубата, но и не издаде заповеди процедурите да се прекратят. Не го направи и адмирал Нок, макар Кенеб да забеляза, че моряците по ескортиращите дромони и на транспортните не взеха участие. Жестът остана запазена марка само на Четиринадесета армия.

И може би това беше важно. Трудно беше да се каже за такива неща, Кенеб го знаеше.

Вятърът ги тласкаше все напред, вече на изток-югоизток, и преди да прокънти четвърт камбана, джакатанците вече бяха далече назад.

Дестраянт Рун’Турвиан се беше появил малко по-рано и беше видял безобразията на морските пехотинци. Погледа ги намръщено, после забеляза Кенеб и се приближи.

— Сър. Малко съм объркан. Съществува ли някакво почитание между частите на малазанската военна система?

— Почитание? Не бих казал, дестраянт. Съперничеството осигурява жизнената кръв, макар че в този случаи нещата са малко еднопосочни, а за да разберете причината за това, е достатъчно да погледнете към „Силанда“.

Дестраянтът кимна умно.

— Разбира се, корабът е втъкан в магии, където самото време е отречено.

— Знаете ли какво е естеството на тези магии, дестраянт?

— Куралд Емурлан, Телланн, Телас и утайка от Тоблакай, макар че в последния случай произходът на силата е… несигурен. Разбира се — добави той, — в това няма нищо необичайно. Сред древните Тоблакай — според нашите исторически хроники — е било възможно да се появят индивиди, воини, които се превръщат в нещо като лабиринт сами по себе си. Такава сила варира в ефикасността си и привидно такъв вид вроден талант е угасвал в последните поколения на тоблакайската цивилизация, ставал е все по-слаб. Тъй или иначе — добави дестраянтът и сви рамене, — както казах, утайката е останала на тази „Силанда“. Тоблакай. Което е доста интересно, тъй като се вярваше, че тази великанска раса е изчезнала.

— Казват, че има останки — подхвърли Кенеб. — В планините на Фенн, на север от Кюон Тали. Диви, изолирани…

— О, да — отвърна Рун’Турвиан. — Знаят се примери със смесена кръв, значително смалени, разбира се. Племето на Трелл например, и друго едно, известно като баргасти. Забравили за древното величие, както намеквате. Юмрук, може ли да ви задам един въпрос?

— Разбира се.

— Адюнктата Тавори. Изглежда, отношенията й с императрицата са станали напрегнати. Правилна ли е догадката ми? Ако е така, новината е смущаваща предвид онова, което ни очаква.

Кенеб извърна очи и се окашля.

— Дестраянт, нямам представа какво ни очаква, но изглежда, вие имате. Колкото до императрицата — не съществува нищо, което според мен би могло да събуди взаимно недоверие. Адюнктата е Ръката на императрицата. Продължение на волята на Ласийн.

— Следователно императрицата няма да е склонна да отсече тази ръка, да? Облекчен съм, че го чувам.

— Добре… но защо?

— Защото — каза дестраянтът и извърна поглед — вашата Четиринадесета армия няма да е достатъчна.

Ако дървото може да се умори от непрекъснато напрежение, то корабите на имперската флота бяха на ръба на пълното си изтощение на две камбани от остров Малаз, в нощта на втория ден, когато вятърът изведнъж затихна, въздухът захладня и всеки кораб сякаш грохна, затънал сред вълните. Но ето, че на мястото на топлия и сух напорист вятър залъха по-мек бриз.

Калам Мекхар крачеше нервно по палубата, стомахът му се беше стегнал на възел. Когато закрачи обратно към кърмата за тридесети път след стъмване, Бързия Бен се появи до него.

— Ласийн ни чака — каза Върховният маг. — И Тайсхрен е там, като скорпион под камък. Кал, всичко, което усещам…

— Знам, приятел.

— Същото като пред Пейл.

Обърнаха се и бавно закрачиха напред. Калам се почеса по брадата.

— Там разчитахме на Уискиджак. Дори на Дужек. Но сега… — Изръмжа тихо и разкърши рамене.

— От доста време не бях го виждал това, Кал. Това твое кършене на рамене.

— Е…

— Точно това си мислех. — Върховният маг въздъхна, после се пресегна и стисна убиеца за ръката, когато в тъмното пред тях изникна фигура.

Адюнктата.

— Върховен маг — заговори тя тихо, — искам да се прехвърлите на „Силанда“, през лабиринт.

— Сега?

— Да. Това проблем ли е?

Калам долови безпокойството на приятеля си и се окашля.

— Адюнкта. Имперският Върховен маг Тайсхрен, ъъъ… е точно пред нас.

— Той не души — отвърна тя. — Нали, Бързи Бен?

— Не. Как разбрахте?

Тя пренебрегна въпроса му.

— През лабиринт, веднага, Върховен маг. Трябва да вземете Фидлър и войника Ботъл. Уведомете сержанта, че часът настъпи.

— Адюнкта?

— За игра. Той ще разбере. След това тримата трябва да се върнете тук, където ще останете с мен, Калам, Юмрук Кенеб, Т’амбър и Апсалар, в моята каюта. Калам, елате с мен, моля.

„Поредната игра на Фидлър.“

„Богове подземни, игра!“

Някой срита Ботъл в хълбока. Той изпъшка, надигна се, замига.

— Ти ли си, Смайлс? Не сега… — Но не беше Смайлс. Сърцето му заби като дивашки барабан. — О… Върховен маг, ъъъ… Хм. Какво има?

— Стани — изсъска Бързия Бен. — И тихо, проклет да си.

— Много късно — измърмори Корик от постелята си.

— Гледай да не е, войник — прошепна магьосникът. — Още един звук от тебе и ще ти натикам главата в първия срещнат задник.

Една глава се надигна от одеялата.

— Само да не е моят… сър. — И се отпусна отново.

Ботъл се изправи, смразен и в същото време — изпотен.

И зяпна пребледнелия Фидлър, който стоеше зад Върховния маг.

— Сержант?

— Просто ела с нас на кърмата, Ботъл.

Тръгнаха.

Във въздуха имаше някаква странна миризма, усети Ботъл. Позната и все пак…

— Сержант, носите онази ваша Колода…

— Ти и проклетият ти плъх — измърмори Фидлър. — Знаех си, лъжлив кучи сине.

— Не бях аз — почна Ботъл и млъкна. „Богове, дори за мене е тъпо. Пробвай нещо по-добро.“ — Просто ви търсех, сержант. Вашият ашик в дупката, това съм аз.

— Ха, къде ли съм го чувал това, Бързак?

— Тихо, двамата. Прехвърляме се.

Ботъл примига… и се озова на друга палуба, а точно пред тях надолу водеха стъпала. „Бездната да ме вземе, това ако не беше бързо. Бързо и… плашещо.“ Бързия Бен ги подкани с ръка и се спусна през люка, направи две-три крачки по коридора и почука на една врата вляво. Тя се отвори мигновено.

Беше Т’амбър. Очите й, оправдаващи името й[1], обхванаха тримата мъже, струпани в тесния коридор.

Адюнктата стоеше зад стола си до масата за карти. Останалите бяха насядали и Ботъл слисано запремества поглед от един на друг. Юмрук Кенеб. Апсалар. Калам Мекхар.

Фидлър тихо простена.

— Сержант — каза адюнктата. — Имате своите играчи.

„Играчи?“

„О.“

„О, не.“

— Наистина не мисля, че е умно — каза сержантът.

— Може би — отвърна адюнктата.

— Съгласна съм — заяви Т’амбър. — Или по-точно, моето участие… като играч. Както вече казах, Тавори…

— Все едно — прекъсна я адюнктата, придърпа празния стол срещу запазения за Фидлър и седна. — Обяснете правилата.

Фидлър замята безпомощни, отчаяни погледи към Калам и Бързия Бен. Но никой от двамата не срещна очите му — и двамата изглеждаха някак гузни. Сержантът бавно пристъпи към последния стол. Седна.

— Точно това е, адюнкта, че няма никакви правила, освен ония, които аз измислям мимоходом.

— Добре. Започнете.

Фидлър се почеса по прошарената брада, без да откъсва очи от Т’амбър, която седеше вляво от адюнктата, точно срещу Кенеб.

— Това е вашата колода — каза той, вдигна я да им я покаже и я постави на масата. — В нея има нови карти.

— В смисъл? — попита младата жена.

— Само това. Коя, в името на Гуглата, си ти?

Свиване на рамене.

— Има ли значение?

Калам Мекхар, вдясно от Кенеб, изсумтя. След убиеца, от същата страна и вляво от Фидлър, беше Апсалар. Ботъл седеше вдясно от сержанта, Върховният маг бе до него. „Единственият, на когото мястото му наистина не е тук, съм аз. Къде е Блистиг? Нок? Темъл, Нил и Недер?“

— Последен шанс — обърна се Фидлър към адюнктата. — Това го спираме веднага…

— Започнете, сержант.

— Ботъл, намери вино.

— Сержант?

— Първо правило. Вино. За всеки по чаша. Освен за раздаващия. За него — ром. Действай, Ботъл.

Щом младият войник стана, Фидлър взе картите.

— Играчът вдясно от раздаващия трябва да поднася питиетата по време на първата ръка. — Метна една от картите с лицето надолу, тя се хлъзна треперливо по масата и спря пред Бързия Бен. — Върховният маг има последната карта. Последната карта се раздава първа, но се показва накрая.

Ботъл се върна с чаши. Постави първата пред адюнктата, после пред Т’амбър, Кенеб, Бързия, Калам, Апсалар, Фидлър и накрая — една пред празния си стол. Когато се върна с две шишета, едното с вино, а другото с фаларийски ром, Фидлър вдигна ръка и го спря.

И с бързи движения разхвърля карти по реда, по който Ботъл беше поставил чашите.

Осем карти с лицето нагоре очертаха полето, а Фидлър даде знак на Ботъл да му налее ром и заговори:

— Раздаващият получава Войник на Върховен дом Живот, но това е горчиво-сладко, в смисъл, че е за него и само за него, предвид късния час. Празният стол получава Тъкач на Живот и се нуждае от баня, но никой не е изненадан от това. Тъй че за начало имаме двама от Живот. — Изчака Ботъл да му налее. — И поради това Калам гледа към Необвързана. Обелиск, Спящата богиня — получаваш обърнато поле, Кал, съжалявам, но нищо не може да се направи. — Изгълта рома и подаде отново чашата си, като спря опита на Ботъл да напълни останалите с вино. — Апсалар получи Убиец на Върховен дом Сянка, о, то пък голямата изненада. Единствената карта, която получава.

— Искаш да кажеш, че печеля ли? — попита тя и повдигна насмешливо вежда.

— И губиш същевременно. Добър ход, да ме прекъснеш така, започваш да схващаш. Не, никой повече да не казва и едно скапано нещо, освен ако не искате да вдигате мизата. — Пресуши и втората чаша. — Горкият Бързак, той ще трябва да се оправя с Животоубиец и това го поставя в дупка, но не дупката, в която си мисли че е — друга дупка. Сега Т’амбър, тя е открила играта с оная карта. Трон, и той се мести насам-натам. Шарнирна карта значи…

— Какво е шарнирна карта? — попита Ботъл и най-после седна на мястото си.

— Копеле — знаех си, че не мога да разчитам на теб. Тя е центърът, разбира се. Допий го това вино — вече трябва да пиеш ром. Умен си, нали? Сега Юмрук Кенеб, виж, това е любопитно. Властелин на Вълци, тронната карта на Върховен дом Война, и изглеждат застрашително, нали… Юмрук, къде се крие Гръб напоследък?

— На кораба на Нок — отвърна Кенеб стъписано и някак странно уплашено.

— Добре, това ви изхвърля от играта, макар че получавате още четири карти, тъй като направихме корекция в курса и североизточният нос вече е на два хвърлея на щирборд. До седемдесет секунди ще сме възможно най-близо до оня скалист бряг, а корабът на Нок ще е още по-близо и Гръб ще скочи през борда. Той има трима приятели, които живеят в пещерите в скалата, и ето ги техните карти… — Още три се хлъзнаха малко извън центъра на масата. — Корона, Скиптър, Сфера. Хмм, нека да ги пренебрегнем засега.

Кенеб се надигна от стола си.

— Ще се хвърли през борда?!

— Спокойно, ще се върне. Така. Стигаме до картата на адюнктата. Дом на Война, Стражи на Пътя, или Мъртвите — името е несигурно, така че си изберете. — Хвърли друга карта и тя се хлъзна върху предишната. — Опонн. Както си мислех. Тепърва трябва да се вземат решения. Дали ще е Бутването, или Дръпването? И какво има то общо с тази? — Поредната прелетя и кацна в средата, срещу Калам и Бързия Бен. — Херолд на Върховен дом Смърт. Явно неактивна и остаряла карта в това поле, но виждам Ръждива ръкавица…

— Какво? — попита Калам Мекхар.

— Точно пред мен. Ново питие, което Ботъл в своето пиянско състояние току-що изобрети. Ром и вино — петдесет на петдесет, войник, сипи и на нас — ти също, заради тая физиономия, дето я направи.

Кенеб се потърка по лицето. Беше отпил само глътка от виното, но се чувстваше пиян. „Горещо е тук.“ Сепна се, когато четири карти се появиха в редица пред едната, спряла се вече пред него.

— Предач на Смърт, Кралица на Мрак, Кралица на Живот и, хо, Кралят във Вериги. Като подскачане от камък на камък през потока, а? С жена си ли очаквате да се видите скоро, Юмрук? Забравете. Зарязала ви е заради един унтски благородник и божичко, ако не е Екзент Хадар. Обзалагам се, че тогава си е извърнал очите, вероятно ви е пренебрегнал грубо, това е и гузна съвест, и самодоволство, знаете. Слабият характер трябва да е пленил сърцето й — но погледнете се, сър, изглеждате адски облекчен и тази ръка ни захлупва всички, и макар че бяхте аут при печеленето, сте вътре в губенето, но в този случай печелите губейки, тъй че отпуснете.

— Ми, дано д-дано да не п-печеля в тия ръце — изломоти Ботъл.

— Няма — обърна се Фидлър към него. — Ти го даваш леко. Тя играе и прибира, тъй че… — Една карта издрънча пред облещения войник. — Смъртоубиец. Вече можеш да спиш, Ботъл, съвсем си свършил за тая нощ.

Очите на Ботъл се затвориха, столът му изстърга назад и той се прекатури. Кенеб чу как главата му дрънна на дъсчения под. „Да, това би било хубаво. Екзент Хадар. Богове, жено, наистина ли!“

— А Калам как стига от Херолд на Смърт до Обелиск? Да видим. А, Крал на Върховен дом Сянка! Тая мазна хлъзгава тапа, о, вижте го само колко е самодоволен! Въпреки потта на горната му устна… Кой се е смразил тука? Вдигнете ръце, моля.

Неохотно… Калам, Т’амбър, след тях и Апсалар.

— Добре, това става все по-гадно… сега бутилките са при теб, Апсалар, след като Ботъл вече е затапен. Тази е за тебе, Т’амбър. Дева на Смърт, това ти се пада. Ти си аут, тъй че отпусни. Калам е изстинал, но не получава друга карта, щот’ не му трябва, а вече знам кой го бутат и кой го дърпат, и ще добавя името в поменика, скоро. Сега за тия с горещата кръв. Бързия Бен получава Консорт във Вериги, но той е от Седемте града и наскоро спаси живота на сестра си, тъй че не е толкова зле, колкото би могло. Все едно, толкова за вас. Е, кой напуска?

Мълчание. Кенеб вдигна натежалата си глава и объркано огледа разпилените по масата карти.

— Май ще сме аз и ти, сержант — каза тихо адюнктата.

— Студено ли ви е? — попита Фидлър и пресуши поредната чаша „Ръждясала ръкавица“.

— Не.

— Горещо?

— Не.

Фидлър кимна и тресна празната чаша пред Апсалар да му я допълни с вино и ром.

— Добре. — Метна една карта надлъж по масата и тя се спря точно върху първата. — Господар на Колодата. Гъноуз Паран, адюнкта. Брат ви. Дори хладното желязо, Тавори Паран, трябва да се кали. — Вдигна още една карта и я постави пред себе си. — Жрец на живот, ха, името си го бива. Играта свърши.

— Кой печели? — попита шепнешком адюнктата, беше пребледняла като платно.

— Никой — отвърна Фидлър. — Такъв е животът. — Стана рязко, залитна и се затътри към вратата.

— Чакай! — подвикна след него Бързия Бен. — Обърнатата карта пред мене, какво правим с нея? Каза, че тя затваря играта!

— Току-що го направи — измърмори сержантът през рамо.

— Да я обърна ли тогава?

— Не.

Фидлър залитна навън и Кенеб се заслуша в заглъхващите му колебливи стъпки към стъпалата за палубата. Юмрукът тръсна глава, изправи се и огледа другите.

Никой не беше помръднал.

После Апсалар изсумтя, стана и излезе. И да беше пияна, с нищо не го издаде.

Миг след това я последваха Бързия Бен и Калам.

Ботъл хъркаше под масата.

Бавно, Кенеб осъзна, че адюнктата и Т’амбър са се втренчили в необърнатата карта. Накрая Тавори изсъска отчаяно, пресегна се и я завъртя. След миг се надигна и се наведе над масата да прочете името.

— Рицар на Сянка. Изобщо не бях чувала за такава карта. Т’амбър, кой… какво си…

— Не съм — прекъсна я Т’амбър.

— Какво не си?

Жената вдигна очи.

— Тавори, никога не съм виждала тази карта и определено не съм я рисувала аз.

Двете отново замълчаха, зяпнали странната карта. Кенеб се помъчи да се съсредоточи в размътения образ.

— Това е един от ония, сивокожите.

— Тайст Едур — промълви Т’амбър.

— С копие. Сивокож, като онези, дето ги видяхме на черните кораби… — Кенеб се отпусна в стола замаян. — Зле ми е.

— Моля останете за момент, Юмрук. Т’амбър, какво според теб се случи тук преди малко?

Тя поклати глава.

— Не бях виждала поле да се нарежда така. Беше… хаотично — извинявам се, нямам предвид в елементарния смисъл. Като камък, затъркалял се по стръмното, удря тук-там, но където удари, удря точно.

— Някакъв смисъл можеш ли да извлечеш?

— Не много. Засега. — Поколеба се и огледа пръснатите по цялата маса карти. — Присъствието на Опонн беше… неочаквано.

— Бутането или дърпането — каза Кенеб. — Някой е нерешителен за нещо, така каза Фидлър. Кой?

— Калам Мекхар — отвърна адюнктата. — Но Херолдът на Смърт се намесва…

— Не е Херолдът — прекъсна я Т’амбър. — Неактивна версия, подробност, която вярвам, че е съдбоносна.

Горе се чуха приглушени викове. Видели бяха пристанището на Малаз. Адюнктата се обърна към Кенеб.

— Юмрук, заповедите ви за тази нощ. Поемате командването на Четиринадесета. Никой да не слиза на брега освен тези, за които аз ще се разпоредя лично. С изключение на „Бясната вълчица“ всички кораби да останат на котва в залива — всички заповеди за акостиране на кейовете да се пренебрегват, освен ако аз не разпоредя друго.

— Адюнкта, ако до мен стигнат такива заповеди, те ще са лично от императрицата. Трябва ли да ги пренебрегвам?

— Трябва да не ги разбирате, Юмрук. Подробностите с неразбирането оставям на въображението ви.

— Вие къде ще бъдете, адюнкта?

Изгледа го мълчаливо за миг.

— Юмрук Кенеб, императрицата ме очаква в Твърдината на Мок. Очаквам да ми отправи поканата си преди разсъмване. Войниците на Четиринадесета армия не се завръщат като герои, изглежда. Няма да изложа живота им на ненужни рискове. Имам предвид особено уикците и Изгорените сълзи на хундрилите. Колкото до перишите, характерът на съюза ни с тях зависи от разговора ми с императрицата. Освен ако обстоятелствата не наложат промяна, допускам, че положението им зависи от Ласийн, но трябва да изчакам нейното мнение за това. В крайна сметка, Юмрук, зависи от Смъртен меч Кругава — дали перишите ще слязат на брега и ще се представят на императрицата, както постъпиха с нас, или, ако събитията се развият неблагоприятно, ще си тръгнат. Искам да кажа, Кенеб, че трябва да им бъде оставена свобода на избор.

— Мнението на адмирал Нок?

— С него сме единодушни.

— Адюнкта, ако императрицата реши да се опита да задържи перишите, може да се стигне до бой в залива Малаз. Малазанци срещу малазанци. Това може да предизвика проклета гражданска война.

Тавори се намръщи.

— Не очаквам нещо толкова крайно, Юмрук.

Но Кенеб настоя.

— Простете, но мисля, че не сте разбрала добре. Перишите се заклеха да служат на вас, не на императрицата.

— Тя не иска и да чуе за това — намеси се Т’амбър с неочаквано безсилие в гласа, стана и отиде при спящия Ботъл. Срита го, той изпъшка и се закашля. — Станете, войник — каза Т’амбър с привидно безразличие към разгневения поглед, който й хвърли Тавори.

„Глупак си, Кенеб. Не е безразличие.“

— Получихте заповедите си, Юмрук.

— Слушам, адюнкта. Желаете ли да измъкна този пехотинец?

— Не. Трябва да поговоря с Ботъл насаме. Сега си вървете, Кенеб. И благодаря за присъствието ви тази нощ.

„Просто нямах избор.“ При вратата погледна още веднъж през рамо към картите. Господар на Вълци, Предач на Смърт, Кралици на Тъма и Живот и Крал във Вериги.

„Господар на Вълци… Това трябва да са перишите.“

„Богове подземни, мисля, че се започва.“

Перла стоеше на стената на Твърдината на Мок и гледаше тъмните очертания на имперския флот, който бавно навлизаше в тихите води на залива. Огромни транспортни съдове, като гигантски бедерини, и ескортиращите ги по фланговете дромони, длъгнести и подвижни като вълци. Очите на Нокътя се присвиха към чуждестранните кораби. Огромни, двукорпусни… Страховити. И бяха доста.

Как бяха дошли толкова бързо? И как бе разбрала императрицата, че ще дойдат? Единственият възможен отговор на първия въпрос бе: чрез лабиринт. Но кой от обкръжението на адюнктата можеше да сътвори портал с такава мощ и мащаби? Бързия Бен? Едва ли. Кучият му син обичаше тайните си и обичаше да се прави едновременно на слабак и на нещо много опасно, но и двете заблуди не можеха да впечатлят Перла. Не, Върховният маг на Тавори не притежаваше нужното, за да отвори такъв гигантски разлом.

„С което остават проклетите чужденци.“ А това наистина беше доста обезпокоително. Моментът вероятно щеше да се окаже подходящ за някой изпреварващ таен ход. Напълно възможно, след като и императрицата бе дошла. И целесъобразно. „Защото представа нямаме кой е дошъл сред нас, в самото сърце на империята. Чуждестранен флот, дошъл, без да срещне буквално никаква съпротива, на опасно близко разстояние от самата императрица.“

Нощта щеше да е доста натоварена.

— Перла.

Гласът прозвуча тихо, но не беше нужно да се обръща, за да разбере кой говори. Знаеше също, че императрица Ласийн ще се намръщи неодобрително, ако се извърне към нея. Стари навици. „Не, просто параноя.“

— Добър вечер, императрице.

— Тази гледка радва ли те?

Той отвърна с гримаса:

— Тя пристигна. Общо взето навреме. За всички заинтересовани.

— Очакваш с нетърпение да я видиш отново?

— Доста време бях в компанията й, императрице.

— И?

— И в отговор на въпроса ви съм… безразличен.

— Моята адюнкта не вдъхва ли чувство за вярност?

— Не и у мен, императрице. Нито у войниците на Четиринадесета армия, мисля.

— И все пак, Перла, кога ги е провалила? Макар и веднъж?

— В Ю’Гатан…

Безтелесният сякаш глас го прекъсна:

— Не ставай глупак. Сега си говорим насаме, Перла. Съвсем насаме. Случилото се в Ю’Гатан не можеше да се предвиди. От никого. При това обстоятелство действията на адюнкта Тавори бяха правилни и дори похвални.

— Чудесно — отвърна той и си спомни онази нощ с пламъците… далечните писъци, които чуваше в палатката си… „Когато уязвен и сърдит се скрих като дете.“ — Като се оставят фактите настрана, императрице, всичко е въпрос на възприятие.

— Несъмнено.

— Адюнкта Тавори рядко излиза неопетнена от някое събитие — независимо дали е благоприятно, или непредвидено. Не разбирам защо трябва да е така.

— Наследството на Колтейн.

Той кимна в тъмното. После се намръщи. „А, разбирам.“

— И тъй, мъртвият ни герой е… развенчан. Името му се превръща в проклятие. Подвизите му — в лъжа. — „Не, проклет да си. Достатъчно близо бях, за да знам, че не беше така. Не беше.“ — Императрице, това няма се получи.

— Нима?

— Няма. Опетнени сме всички. Вяра и преданост изчезват. Всичко, което ни носи гордост, е опетнено. Малазанската империя престава да има герои, императрице, а без герои ние се самоунищожаваме.

— Липсва ти вяра, Перла.

— В какво по-точно?

— В жилавостта на една цивилизация.

— Вярата, която препоръчвате, по-скоро прилича на упорито отричане, императрице. Отказ да се признаят симптомите, защото така е по-лесно. Самодоволството служи само на разпада.

— Може да съм всякаква, но не и самодоволна — отвърна Ласийн.

— Простете, императрице. Не намеквах това.

— Флотата катамарани — каза след пауза тя. — Доста злокобно изглежда. Усещаш ли силата, която излъчва?

— Донякъде.

— От тази внушителна гледка не следва ли, Перла, че за да се съюзят с адюнкта Тавори, чужденците са доловили у нея нещо, което на нас ни се губи? Какво ли би могло да е то?

— Не мога да си представя мотивите им, императрице. Все още не съм се срещал с тях.

— Желаеш ли го, Перла?

„Точно както очаквах.“

— Честно казано, тези мотиви не ме интересуват особено.

— Напоследък май нещо ти липсва, Перла. Интересът.

„И кой ли все пак ти е донесъл, императрице?“ Сви рамене и замълча.

— Флотата остава на котва в залива — изведнъж промълви Ласийн, доближи се до парапета и облечените й в ръкавици длани се отпуснаха на грубия камък. — Ето, само два кораба идват да пристанат. Какво си мисли тя, че издава такава заповед? И по-важното — защо адмирал Нок не й се противопостави — сигналните флагове са вдигнати в края на краищата. Заповедта ми е изрична и ясна.

— Няма достатъчно кейове за тази флота в пристанището, императрице. Може би ще пристават в определен ред…

— Не.

Той замълча отново, но усети как потта изби под дрехите му.

— Първият й ход — прошепна Ласийн. В тона й имаше някаква възбуда — или мрачно задоволство.

Ветропоказателят на кулата зад тях вяло изскърца и Перла потръпна. „Да, в такава безветрена нощ…“ Погледна към града долу и видя огрени от факли улици. „Искрите се разпалват. Вестта за пристигането в залива препуска от уста на уста, жадно като похот. Уикците са се завърнали и тълпата вече се събира… събужда се яростта.“

„Затова искаш корабите да се доближат, императрице. Въжетата да се стегнат здраво.“

„Жертвите ти трябва да слязат, пламъците — да забушуват.“

Тя се обърна.

— Последвай ме.

Покрай наблюдателницата, през прохода, до самата цитадела. Крачеше твърдо, почти нетърпеливо. Минаха през сводестия вход между двата загърнати и закачулени силуета на Нокти; той усети разтворените им лабиринти, невидимата сила, кипнала в невидимите им длани.

След това — дълъг слабо осветен коридор с разкъртени каменни плочи по огромната пукнатина, раздрала цялата крепост. „Някой ден цялото това проклето място ще се срути в залива, и толкова по-добре.“ Разбира се, инженерите и маговете бяха уверили всички, че рискът от това ще дойде чак след половин столетие. „Толкова по-зле.“

Императрицата поведе наляво — о, да, тя познаваше всичко тук много добре. Нали тук преди години беше убила императора и Танцьора. „Убийство. Ако може да се нарече така. По-скоро неволно подпомогнато.“ После друг коридор, накрая — вратите на заседателната зала. Пред тях стояха други двама Нокти, онзи вляво се обърна, щом ги видя, и отвори вратата тъкмо навреме, та императрицата да влезе, без да забави крачка.

Перла я последва и щом прекрачи прага, спря.

Пред него имаше дълга Т-образна маса. Подредба за трибунал. В челото на оста бе поставен трон, а от двете страни вече седяха двама души — и двамата станаха, щом видяха Ласийн.

Малик Рел.

И Корболо Дом.

Перла с усилие потисна отвращението си. Точно пред него бяха гърбовете на три стола, на късата страна. Той се поколеба, после попита:

— Къде трябва да седна, императрице?

Тя се настани бавно на трона, изгледа го и повдигна вежда.

— Перла, не очаквам да присъствате. В края на краищата не изразихте някакъв интерес да видите отново адюнктата, така че ще ви освободя от това бреме.

— Разбирам. Тогава какво се очаква да направя?

Джисталският жрец се окашля и заговори:

— Обременителна, но важна мисия ви се пада, Перла. Нужна е организация, нали? Изпращане на Ръка, която ще намерите събрана при Портата. Единично убийство. Пияница, който посещава гостилницата „Обесения“ на Кууп. Името му: Банашар. След това можете да се върнете в квартирата си и да чакате нови заповеди.

Очите му останаха приковани в императрицата. Тя го гледаше съсредоточено, но не издаваше нищо, сякаш го предизвикваше да зададе въпроса, който толкова копнееше да изрече: „Откога един Нокът получава заповеди от джисталски жрец на Маел? Докаран тук в окови не толкова отдавна?“ Но знаеше, че мълчанието й му дава отговор. Откъсна погледа си от нея и се вгледа мълчаливо в Корболо Дом. Напанският кучи син носеше отличителните знаци на Върховен юмрук. Видя самодоволното му, презрително изражение и ръцете го засърбяха. „Два ножа, любимите ми. Бавно режат това лице — цялото — богове, остави това — мога да забия нож точно в този миг в проклетото му гърло — може да се окажа достатъчно бърз, а може би не. Това е проблемът. Скритият в тази зала Нокът ще ме ликвидира, естествено, но може би не го очакват… не ставай глупак, Перла.“ Погледна отново. Ласийн и нещо в погледа й му подсказа, че разбира изцяло желанието, с което се бори… и че й е смешно.

Все пак се поколеба. Сега бе моментът да възрази. Да се опита да я убеди, че е поканила двама лешояди, кацнали на раменете й, и че те са гладни не за онези, които скоро щяха да седнат срещу тях — не, искаха трона, край който седяха. „И те ще те убият, Ласийн. Ще те убият.“

— Можете да напуснете — изсъска му Малик Рел.

— Императрице — заговори Перла с усилие, — моля, преценете добре думите на Тавори тази нощ. Тя е вашата адюнкта и нищо не е променило това. Никой не може да промени това…

— Благодаря ви за съвета, Перла.

Той отвори уста да добави още нещо, но замълча. Поклони се на своята императрица, обърна се и напусна залата.

„И тъй, Перла, хвърляш го в нозете на Тавори. Всичко. Проклет страхливец.“

„Все пак кой уби Лостара Юил? Е, адюнкта, такива злодеяния рано или късно се плащат.“

Така да бъде. Тази нощ беше тяхна. Корболо Дом щеше да оправи в друга нощ, когато му е удобно. Точно така. И може би онзи хилещ се гущер жрец също. Защо не? Топър го нямаше, навярно беше мъртъв. Тъй че Перла щеше да действа. В името на Империята. Не в името на Ласийн, а на Империята, а това беше случай по-ясен от всеки друг, който можеше да измисли — на сблъсък между двете вярности. „Но както винаги с Нокътя, както беше и с теб преди време, императрице, изборът е очевиден. И наложителен.“

При цялата дързост на мислите му, докато слизаше към двора, друг глас не преставаше да шепне, да се врязва в ума му дълбоко. Една дума. Разяждаше като киселина, една дума само…

Страхливец.

Навъсен, Перла слизаше по етажите към изхода на цитаделата. Чакаше го Ръка, за да й се даде задачата да убият един пиян бивш жрец. И в това също така беше изчаквал твърде дълго. Можеше да направи така, че нещата да излязат на открито, да се добере до Тайсхрен — кучият му син буквално се беше самопогребал въпреки гнездото скрити помагачи. О, имперският Върховен жрец държеше да е близо до нещата. „Само да не е въвлечен.“

Горкият Банашар. Измъчен, объркан схолар, който само искаше да поговори с един стар приятел. Но Малик Рел държеше Тайсхрен да не бъде обезпокояван. „Защото джисталският жрец си има свои планове.“

Ласийн наистина ли беше глупава? Нямаше как да им се е доверила. Тогава кое беше ценното в поставянето на двамата в онази зала? Да извади от равновесие Тавори? „Да я извади от равновесие? По-скоро шамар в лицето. А необходимо ли е това, императрице? Да оставим Тавори, ти просто не можеш да използваш хора като Малик Рел и Корболо Дом. Те ще се обърнат срещу теб като лешояди, каквито са.“

Рискът с пускането на лъжливи слухове бе когато се окажат прекалено успешни и лъжецът попадне в капана на собствената си лъжа. И Перла започваше да схваща нещо… като възможност. За да се съсипе името на Колтейн, трябваше да се въздигне това на врага му. Корболо Дом, от предател — в герой. Някак… „Не, не искам да знам подробностите.“ След това Ласийн нямаше да може да екзекутира или затвори един герой, нали? Всъщност щеше да й се наложи да го повиши. „Влязла си сама в капана, императрице. Но не мога да повярвам, че не го съзнаваш…“

Забавиха крачка. Беше стигнал на приземния етаж, на десет стъпки от задната врата, която щеше да го изведе покрай основата на стената, до загърнатата в сенки пътека към Портата.

„Какво тогава искаш да кажеш на адюнктата? За крайната опасност, в която си изпаднала? Ще помолиш Тавори… за помощ? Тя като влезе в залата, ще бъде ли в състояние да види и разбере молбата ти? В името на Гуглата, Ласийн, това може ужасно, ужасно да се обърка.“

Спря. Можеше да направи нужното, точно сега. Да иде до източната кула и да отвори с ритник вратата на Тайсхрен. Да каже тоя глупак онова, което трябваше да чуе. Можеше да…

Две качулати фигури пристъпиха пред него. Нокти. Поклониха се, после мъжът отляво заговори:

— Нокът. Осведомени сме, че обектът ни се е настанил в гостилницата „Обесения“. В уличката зад нея има отходен ров, който ще посети през нощта.

— Да — отвърна той, почувства се изведнъж изтощен. — Това ще е идеално.

Двамата пред него изчакаха.

— Друго има ли?

— За подобни неща вие трябва да заповядате.

— Кои неща?

— Убийство на нежелани лица, сър.

— Да. Продължете.

— Просто това, сър. Обектът ни беше посочен от… другаде. От един, който очакваше безрезервно подчинение.

Перла присви очи.

— Убийството тази нощ… Няма да се подчините без пряката ми заповед.

— Искаме… потвърждаване.

— Не потвърди ли самата императрица думите на джисталеца?

— Не, сър. Тя… нищо не каза.

— Но присъстваше.

— Да.

„Как да го разбирам това?“ Дали просто не му даваше достатъчно свобода? Или и тя беше уплашена от Тайсхрен и затова с радост оставяше на Малик Рел да ликвидира Банашар? „Проклятие! Не знам достатъчно.“ Значи нямаше избор… засега.

— Добре. Заповедта е дадена.

„Нокътят не е твой, Малик Рел. А императрицата се… въздържа. Не, изглежда, че докато — и ако — Топър се върне, Нокътят е мой. И колко удобно, че доведе със себе си шестстотин души, Ласийн…“

Двамата убийци се поклониха и излязоха през задната врата.

Но пък защо ли имаше чувството, че е използван? И нещо по-лошо — защо като че ли това вече не го притесняваше? Не, всичко беше наред. Днес нямаше да мисли, просто щеше да се подчини. Виж, утре е друга работа, нали? „Утре ще изгазя каквото остана. И ще реша каквото трябва да се реши. Точно така, императрице. Утре новият Старши на Нокътя разчиства къщата. И може би… може би точно това искаш от мен. Или вече го поиска, защото не само заради адюнктата събра този трибунал, нали? Ти току-що ми даде власт над шестстотин убийци-магове, нали? За какво друго могат да служат те?“

Истината беше, че не можеше да разгадае ума на императрица Ласийн, а в това отношение определено не беше сам.

Стомахът му изведнъж се сви от страхове, които не можеше да обясни.

„Шестстотин…“

„Преглътни го, Перла. Не адюнктата уби Лостара. Ти я уби. Ти я отпрати и тя загина. Толкова.“

„Но това нищо не променя. Няма отношение към въпроса какво да правя сега.“

„Всички да мрат.“

Обърна се и се запъти към квартирата си. За да чака нови заповеди. „Шестстотин убийци ще се развихрят… но срещу кого?“

Хелиан реши, че мрази рома. Искаше нещо друго, нещо не толкова сладко, по да пасва на характера й. Беше тъмно, топлият влажен вятър почти затихваше, а пристанището на Малаз шепнеше сякаш подкана, като дъх на любовник в тила й.

Стоеше и гледаше как „Бясната вълчица“ се придвижи пред другите кораби, със „Силанда“ след нея. Но отвсякъде се чуваше дрънченето на спускащи се котвени вериги, а и техният беше спрял. Хелиан се завъртя побесняла и изруга.

— Ефрейтор.

— Аз ли? — попита Тъчи зад нея.

— Аз? — попита Бретлес.

— Ти, да. Какво става? Виж, по кейовете има войници и посрещачи. Защо не влизаме? Махат ни. — Хелиан им махна в отговор, но едва ли щяха да я видят — по корабите нямаше никакви светлини. — От мрачно по-мрачно — измърмори сержантът, — все едно сме някакво пребито псе, куцащо към къщи.

— Или все едно, че си доста позакъснял — каза Бретлес, — и не е трябвало да си с приятелката на майка си, изобщо, особено когато мама знае и те чака с нащърбения сатър, но понякога, знаеш ли, по-възрастните жени ти се нахвърлят като демони, и какво можеш да направиш?

— Изобщо не прилича на това, идиот — изсъска Тъчи. — По-скоро е като с дъщерята на жрец и, богове подземни, бягаш, но няма спасение от такива проклятия, не и от жрец всеки случай, което значи, че си обречен завинаги, все едно на Бърн изобщо й пука, че спи, нали?

Хелиан се обърна и зяпна в празното точно между двамата.

— Слушай, ефрейтор, събери си ума, макар че все ми е тая. Не ме интересуваше. Зададох въпрос и ако не можеш да отговориш, не казвай нищо.

Двамата се спогледаха и Бретлес сви рамене.

— Няма да приставаме, сержант. Преди малко го съобщиха.

— Те луди ли са? Разбира се, че слизаме — току-що изминахме милион левги. Пет милиона даже. Минахме през огньове и бури, и зелени светлини в небето, и нощи, в които всичко се тресе и пращят челюсти, и оная проклета ризанска пикня, дето я наричат вино. Това там е град Малаз, ей там, и аз отивам там, ефрейтор Брети Тъчлес, и не ми пука колко ръце имаш, отивам, и толкова!

Прехвърли се през перилото и изчезна.

Чу се плисък и Бретлес и Тъчи се спогледаха отново.

— Сега какво? — попита ядосано Тъчи.

— Ами тя се удави, нали?

— Да вземем да докладваме на някой.

— Направим ли го, сме в голяма беда. Тука бяхме все пак. Ще кажат, че ние сме я бутнали.

— Ама не сме!

— Все едно. Дори не се опитваме да я спасим, нали?

— Не мога да плувам!

— И аз!

— Тогава да вдигнем тревога, а?

— Ти я вдигай.

— Не, ти.

— Може би просто да слезем долу, да кажем, че сме я търсили, но така и не сме я намерили.

Замълчаха и се огледаха. Няколко моряци се движеха из тъмното, вършеха си моряшките работи.

— Никой нищо не е видял, нито чул.

— Така изглежда. Е, това е добре.

— Нали. Значи слизаме долу, нали? И нищо не казваме.

— Точно това имах предвид. Не каквото имам предвид де, в смисъл, че скочи през борда, такива неща.

Зад тях се чу глас:

— Вие двамата, какво правите на палубата?

Двамата ефрейтори се обърнаха и отвърнаха в хор:

— Нищо.

— Слезте долу и стойте там.

Те затичаха.

— Трима на брега — каза младият размъкнат мъж, приковал очи в ашиците, току-що спрели да се въртят на изтъркания камък.

Близначката му се взираше към надвисналата грамада на Твърдината на Мок, нощният вятър развяваше ярките коприни по стройното й тяло.

— Виждаш ли как се отиграва? — попита брат й и с едно помитане на ръката прибра ашиците. — Кажи ми честно, имаш ли си представа изобщо колко мощно се борих да задържа картата ни по време на оная ужасна игра? Още съм замаян. Той непрекъснато се мъчеше да ни изхвърли. Убийствено беше.

— Героично, наистина — промълви тя, без да се обърне.

— Трима на брега — повтори той. — Колко… неочаквано. Мислиш ли, че беше виновно онова страховито падане над остров Отатарал? В смисъл, за онова, което иде? — Изправи се и се доближи до сестра си.

Стояха на една пригодна за това кула, издигаща се над град Малаз, на юг от реката. За повечето жители на града кулата изглеждаше срутена, но това бе илюзия, поддържана от чародея, обитаващ долните й покои, чародей, който сега като че ли спеше. Боговете близнаци, известни под името Опонн, държаха за себе си платформата — и цялата гледка от нея.

— Определено е възможно — съгласи се тя. — Но нали точно в това е чарът на игрите ни, любими? — Посочи към залива вдясно. — Те дойдоха и ето, че се размърдаха онези нещастни тленни по корабите, особено на „Силанда“. Докато в пропуканата Твърдина отсреща гнездото се събужда. Работа ще ни се отвори тази нощ.

— О, да. И за двама ни. Дърпай, бутай, дърпай, бутай. — Потърка ръце. — Нямам търпение.

Изведнъж тя се обърна към него и го погледна.

— Можем ли да сме сигурни, че разбираме всички играчи, братко? Че ги знаем всички? А ако някой се крие от нас? Само един… непредвидим, стихиен, страховит… в беда можем да изпаднем. Можем… да умрем.

— Беше онзи проклет войник — изръмжа брат й. — Силата ни окраде! Каква наглост, да ни присвои в собствената ни игра! Искам кръвта му!

Тя се усмихна в тъмното.

— Ах, какъв плам има в гласа ти. Така да бъде. Хвърли тогава ашиците — за съдбата му. Хайде. Хвърли ги!

Той се вторачи в нея и се ухили. Разтърси ръка, ашиците паднаха, заподскачаха, завъртяха се, спряха.

Близнаците задъхани притичаха и се наведоха да погледнат хвърленото.

И тогава, ако имаше някой, който да ги види, щеше да забележи смутените физиономии, изписали се на съвършените им лица. Все по-намръщени, объркване в безсмъртните им очи, а след миг, малко преди да свърши тази нощ — чист ужас.

И тогава несъществуващият свидетел щеше да поклати глава.

„Никога, скъпи богове. Никога не се забърквайте със смъртни.“

— Гръб и трима приятели си играят в пещера. Соултейкън с откраднат меч. Тогг и Фандърей, и проклети прокуденици…

Затворен в една каюта, голяма колкото килер, на борда на „Бясната вълчица“ след гадаенето на Фидлър, Ботъл доизкусуряваше куклата, положена в скута му. Заповедта на адюнктата беше абсурдна… но не, поправи се той навъсено, не на адюнктата. Това — всичко това — идваше от онази жълтоока красавица, Т’амбър. „Коя, в името на Гуглата, е тя? О, все едно. Само дето за хиляден път си зададох този въпрос. Но е заради онзи поглед в очите й, нали се сещаш. Онзи вещ поглед, все едно се е гмурнала дълбоко-дълбоко, право в сърцето ми.“

„А тя дори не харесва мъже, нали?“

Огледа куклата и се намръщи още повече.

— Ти. Изобщо не съм те виждал досега, знаеш ли? Но ето те тук, с желязната стружка, забита във вътрешностите ти — богове, сто на сто боли, реже и реже вътре. Ти, господине, си някъде в град Малаз и тя иска да те намеря, и толкова. Цял град, представи си, а до разсъмване трябва да те спипам.

Тази кукла щеше да помогне, разбира се. Донякъде. Само нещастникът да се окажеше достатъчно близо, та Ботъл да се взре в очите му и да види същата болка, белязана тук с неравните късчета черупка от стрида. Както и резките от стари белези по ръцете — само дето много хора имат белези, нали?

— Помощ ми трябва — промълви той.

Отгоре се разнесоха викове — корабът влизаше в пристанището.

„Предадени сме. Всички.“

Вратата зад него изскърца.

Ботъл затвори очи.

Адюнктата заговори:

— Близо сме. Върховният маг е готов да те прехвърли — ще го намериш в каютата ми. Вярвам, че си готов, войник.

— Да, адюнкта. — Обърна се и се вгледа в лицето й. Само бръчките около очите издаваха напрежението й. „Отчаяна е.“

— Нямаш право на провал, Ботъл.

— Адюнкта, шансовете са срещу мен…

— Т’амбър казва, че трябва да потърсиш помощ. Казва, че знаеш как.

„Т’амбър. С проклетите й очи. Като на лъвица. Какво им е на тези очи, проклятие?“

— Адюнкта, коя е тя?

Някакво съчувствие пробяга в погледа й.

— Тя е… много повече от онова, което е била, войник.

— А вярвате ли й?

— Вяра. — Усмихна се леко. — Колкото и да си млад, Ботъл, трябва да знаеш. Вярата е в щриха. Винаги.

Не знаеше. Нито разбираше. Нищичко. Въздъхна, стана и напъха парцалената кукла под кожения жакет до ножа в канията, под лявата мишница. Никаква униформа, никакви знаци, които да издават, че е войник на Четиринадесета — липсата на фетиши го караше да се чувства гол и уязвим.

— Добре.

Тя го отведе до каютата и спря на прага.

— Действай. Аз трябва да се кача на палубата.

Ботъл се поколеба, после измърмори:

— Пазете се, адюнкта.

Очите й леко се разшириха. Тя се обърна и се отдалечи.

Калам стоеше на кърмата и се взираше с присвити очи в тъмното към останалите на котва транспортни кораби. Беше му се сторило, че чува скърцане на макара, като че ли спускаха лодка, на няколко хвърлея от брега. „Въпреки всички проклети заповеди на адюнктата тази нощ.“

Е, и той самият не беше доволен от тези заповеди. Бързия Бен беше отворил един тънък портал — дори и тази резка можеше да се засече, а това щеше да е лошо за горкия Ботъл. Беше стъпил в гнездо на Нокти. Нямаше шанс. А и неизвестно кой можеше да нахълта от другата страна.

Прекалено рисковано. Прекалено… крайно.

Разкърши рамене да облекчи напрежението. Но много скоро мускулите му отново се стегнаха. Дланите го засърбяха под изтърканите кожени ръкавици. „Решавай, проклет да си. Просто реши.“

Нещо изшумоля по дъските вдясно от него. Убиецът се обърна и видя висок до пищяла му скелет на влечуго. Беше кривнало дългата си зурлеста глава и празните очни кухини се бяха вперили в него. Сегментираната опашка се поклати.

— Ама миришеш хубаво! — изсъска съществото и челюстите му изтракаха. — Не мирише ли хубаво, Кърдъл?

— О, да — отвърна друг тънък глас, този път вляво от Калам, и той се завъртя и видя друго скелетче, кацнало на кърмовия парапет почти на ръка разстояние. — Кръв, сила, воля и ум, почти неотстъпващи на любимата ни. Представи си как воюват помежду си, Телораст. Няма ли да е страхотна гледка?

— А тя къде е? — изръмжа Калам. — Къде се крие Апсалар?

— Изчезна — отвърна Кърдъл и главата й клюмна.

— Какво?!

— Няма я — изписука Телораст и отново поклати опашка. — Само двете с Кърдъл се крием сега. Не че се налага, разбира се.

— Целесъобразност — поясни Кърдъл. — Страшничко е навън тази нощ. Представа си нямаш. Изобщо.

— Знаем кои са тук, разбираш ли. Всички.

И ето, че от тъмните води Калам чу скърцането на гребла. Някой наистина беше спуснал лодка и беше тръгнал към брега. „Проклети глупаци — тази тълпа ще ги разкъса.“ Обърна се и тръгна към средната палуба.

Огромният кей се появи откъм десния борд, а корабът се завъртя и започна да се доближава. Убиецът видя, че адюнктата излиза на палубата, и пристъпи към нея.

— Имаме неприятност. Някой тръгна към брега, с лодка.

Тавори кимна.

— Уведомиха ме.

— О? И кой?

Т’амбър до нея отвърна:

— В това има определена… симетрия. Доста горчива, уви. В лодката, Калам Мекхар, са Юмрук Тене Баралта и неговите Червени мечове.

Убиецът се намръщи.

— Предвид вероятността, може би — продължи Т’амбър, — нашият ескорт, слизащ от Твърдината на Мок, да се окаже неефикасен срещу тълпата. — Но гласът й не прозвуча особено убедително. Сякаш знаеше някоя по-дълбока истина и го подканваше сам да я отгадае.

— Червените мечове винаги трябва да утвърждават своята вярност — каза адюнктата.

„… своята вярност…“

— Калам Мекхар — продължи Тавори и го погледна в очите, — надявам се да ми разрешат съвсем минимален ескорт по мой избор. Т’амбър, разбира се, и вие, ако се съгласите.

— Не е ли заповед, адюнкта?

— Не — отвърна тя тихо, почти с трепет, и зачака.

Калам извърна очи. „Дракон е спипал Гуглата за космите в носа…“ Едно от наблюденията на Фид в една от игрите му. Преди години. Къде беше, в Леса на Черния пес ли? Май да. Защо се сети за това сега? „Защото разбирам какво трябва да е изпитвал Качулатия, затова.“

„Чакай. Мога да реша за това, без да решавам за нищо друго. Нали? Разбира се, че да.“

— Добре, адюнкта. Ще ви придружа и аз. Ще ви отведем до Твърдината на Мок.

— До Твърдината, да. Точно за това ви помолих.

Обърна се, а Калам извърна очи към Т’амбър, която го гледаше намръщено, сякаш я беше разочаровал.

— Има моменти, в които търпението на адюнктата надминава и моето — каза му. — Може и да не го знаеш, но това все пак говори нещо.

„Бясната вълчица“ бавно подходи към кея.

От другата страна на същия кей десантната лодка изстърга в хлъзгавите каменни блокове. Въжетата се стегнаха в металните халки в зида и Лостара Юил загледа как един от по-пъргавите Червени мечове се закатери от халка на халка, като изпъваше въжената стълба. След малко вече беше горе и привърза стълбата за други халки.

Тене Баралта се изкачи първи — бавно и тромаво, пъшкаше при всяко напъване нагоре по стъпенките.

Лостара го последва със свит стомах, готова всеки момент да го хване, ако залитне или се подхлъзне.

„Това е лъжа. Всичко.“

Стигна горе, изправи се и заоправя оръжейния колан и пелерината.

— Капитане. Стройте хората да изчакаме адюнктата — нареди Баралта.

Тя погледна надясно и видя отряда на Имперската гвардия — пробиваше си път през гъстата тълпа.

Тене Баралта също ги забеляза.

— Недостатъчно. Както подозирах. Ако тази тълпа надуши кръв…

Лостара се обърна към ротата Червени мечове. Лицето й остана безизразно, но беше готова да се изсмее презрително. „Както кажеш, Юмрук. Само не очаквай да повярвам на всичко това.“

В същия миг грохот раздра въздуха и небето над залива лумна ярко.

Банашар огледа примижал тълпата през облаците дим и изсумтя:

— Не е тука. Всъщност не съм го виждал от дни… струва ми се. А ти, старши сержант?

Брейвън Тут сви равнодушно рамене на въпроса на Мъдслингър.

Войникът погледна мълчаливия Гентур и рече:

— Просто е така, старши. Първо ги губим, после чуваме едно друго и събираме нещата, нали?

Косматият ветеран се озъби.

— О, да, Мъдслингър. Сега се разкарай, преди да съм вързал пълно буре на гърба ти и да те пратя на бегом да обиколиш пристанището.

— Не може да го направи, нали? — попита Гентур приятеля си.

Но Мъдслингър беше пребледнял.

— Изобщо не забравяте, нали, сър?

— Обясни го на приятеля си. Но не тука. Пробвай в задната улица.

Двамата войници заотстъпваха смутено към масата си.

— Винаги съм обичал да си мисля, че гадната репутация обикновено е незаслужена. Дължи се на вроденото съмнение и може би на някаква искрица вяра в човечността, която припламва от време на време. Но с теб, Брейвън Тут, подобен оптимизъм явно се оказва заблуда.

— Прав си. И какво?

— Нищо.

Чуха викове отвън на улицата. Скоро заглъхнаха. Така вървеше през цялата вечер. Блуждаещи банди тъпаци, които търсеха кого да тероризират. Настроението в града беше мрачно и гадно и ставаше все по-зле с всяко отекване на камбана, и като че ли без никаква причина. Макар че, напомни си Банашар, това вече се беше променило.

Е, може би нямаше определена причина. Само дето беше дошла… жертва.

— Някой ръга с нож — изръмжа Брейвън Тут.

— Заради имперската флота е — отвърна Банашар. — Ненавреме, с всичките уикци на корабите, и другите чужденци с тях, според мен.

— Не пиеш много, Банашар. Болен ли си нещо, или какво?

— По-лошо — отвърна той. — Взех решение. Есента дойде. Човек може да го усети във вятъра. Червеите пъплят към брега. Това е сезонът на Д’рек. Тази нощ ще говоря с имперския Върховен маг.

Старши сержантът го изгледа навъсено.

— Май каза, че такъв опит ще ти донесе бърза смърт. Освен ако не искаш точно това, разбира се.

— Смятам да се измъкна от преследвача си в тълпата — каза тихо Банашар, надвесен над масата. — Ще хвана по крайбрежната, поне до моста. Чувам, че там имало градска стража, избутват безмозъчните кретени от кейовете — богове, докъде може да стигне човешката глупост! Това на тия кораби е армия!

— Някой ръга, както казах. Гледай само да го срещнеш. Та да мога да натикам юмрука си в лицето му и да видя как ще излезе през тила. Мръсно ще е, но бързо, а кучият син си го заслужава.

— За какво говориш?

— Няма значение.

— Е — каза бившият жрец с повече дързост, отколкото изпитваше всъщност, — сега или никога. Утре ще те черпя бутилка малазанско тъмно…

— Което ме подсеща — ти май винаги намираш пари. Как става тая?

— Храмови хазни, Брейвън Тут.

— Крал си от храма на Д’рек тука?

— Хе, това беше добро. Тука, да. И от всички други, които съм посещавал. Намирах ги къде са скрити, само аз можех да се добера до тях. Проблемът е, че се чувствам гузен всеки път, щом щипна от тях. Никога не взимам много — няма смисъл да привличам крадци, нали. Но това е само извинението ми. Както казах, гузен съм.

— Значи ако те убият тази нощ…

Банашар се ухили и вдигна ръце.

— Пуфф! Всичкото. Изчезва. Завинаги.

— Добър номер.

— Искаш ли да ти го оставя?

— Гуглата да ме вземе, не! Какво ще правя със сандъци пари?

— Сандъци ли? Скъпи ми старши сержант, цели стаи по-скоро. Все едно, утре ще се видим… или няма. Ако не — радвам се, че се запознахме, Брейвън Тут.

— Забрави го това. Утре, както каза.

Банашар кимна, обърна се и се запровира през гъмжилото към изхода.

Останал сам на масата, Брейвън Тут бавно вдигна халбата, почти затворил очи. За всеки на повече от крачка-две от него щяха наистина да изглеждат затворени, тъй че фигурата, която припряно стана и се шмугна като пепелянка след Банашар, не забеляза изобщо съсредоточения поглед на старши сержанта. Малките очички я проследиха за миг, преди Брейвън Тут да довърши бирата на три бързи глътки. След това огромният космат мъж се надигна тромаво, олюля се и се подпря на масата.

Докрета до масата на Мъдслингър и Гентур — и двамата го погледнаха някак гузно и със страх, сякаш бяха обсъждали неприятни неща. Брейвън Тут се наведе над тях и изръмжа тихо:

— Слушайте, тъпаци…

— Ама ние само чакаме Чужденеца — отвърна опулено Мъдслингър. — Нищо друго. Изобщо не сме…

— Млъкни. Виж оная змия там, при стъпалата на входа — бързо!

— Тъкмо излезе — отвърна Гентур примижал. — Змия, казваш. Според мен по-скоро е…

— И си прав. А жертвата не е кой да е, а Банашар. Е, навити ли сте да изненадате един Нокът тази нощ? Направете го и ще почна да мисля хубави неща за вас.

Двамата вече бяха станали.

Гентур си плю на ръцете и разтри длани.

— Мечтаел съм си за такива нощи. Хайде, Мъд. Да не го изтървем.

— По крайбрежната — каза след тях Брейвън Тут. — И после на север, към Стъпалата, ясно?

Двамата се изнизаха през задната врата.

Мъдслингър, знаеше сержантът, бе доста по-корав, отколкото изглеждаше. А и Нокътят едва ли щеше да си помисли, че някой е по петите му. А и при всичките тези тълпи… едва ли щяха да имат големи неприятности. „Войниците обичат да трепят убийци.“

Някой хвърли ашици в дъното на задимената гостилница.

И Брейвън Тут изведнъж потръпна.

„Май съм започнал да се размеквам.“

Сред тълпата имаше много въоръжени, събираха се покрай пристанището, макар че засега оръжията оставаха скрити под тежките наметала, и тези подбрани агенти се придвижваха на определените места. Кимваха си бегло, прошепваха си по някоя дума.

Градската стража стоеше в рехава редица, войниците поклащаха нервно пиките в запотените си ръце, по-дръзките градски биячи пристъпваха напред, с ругатни и закани.

Там, на корабите, имаше уикци.

„И ние ги искаме.“

Предатели до един, а наказанието на предатели беше народно дело. Та нали самата императрица беше тук, в Твърдината на Мок? За да види имперския гняв. „Правила го е и преди, още когато командваше Нокътя.“

„Нищо, че чакате офицер, тъпаци, сигналните огньове са запалени и ние не сме глупави — казват на онези кучи синове да дойдат. Да акостират. Да слязат. Вижте ги, страхливците! Знаят, че е дошъл часът да отговарят за измяната си!“

„Повярвайте ни, ще напълним този залив с уикски глави — няма ли да е хубава гледка на заранта?“

„Богове подземни! Какво е това!“

Хор от гласове изрева последното или нещо подобно, вдигнаха се ръце, пръсти засочиха, очи проследиха яркото огнено кълбо, което профуча през половината небе на запад — оставяше след себе си опашка сиво-синкав дим, като дирята на змиорка по черен пясък. Ставаше все по-голямо, с обезпокоителна бързина.

После… скри се… и миг след това някъде отвъд залива изригна свиреп пукот, вдигна се облак пара.

„Много близо! Една трета левга някъде, нали?“

„По-малко.“

„Ударът не беше силен обаче.“

„Трябва да е било малко. По-малко, отколкото изглеждаше.“

„Мина точно над главите ни…“

„Поличба беше! Поличба!“

„Уикска глава! Видяхте ли я? Беше уикска глава! Хвърлена от боговете!“

За миг разсеян от огнената топка, която сякаш падна точно отвъд залива, Нокътят Сейген Марал отново се запровира напред. Доволен беше от гъстото човешко гъмжило, което вече започваше да се успокоява, макар и още по-настръхнало в очакване.

Някъде пред него същата тази тълпа беше забавила крачките на бившия жрец, което бе добре, тъй като нищо вече не вървеше според плана. Жертвата трябваше да е отседнала за през нощта в странноприемницата на Кууп и Ръката сигурно се събираше в задната улица, за да изчака срещата с него… за нужните подробности.

„Сочене на черепа“ го наричаха обикновено. Посочването на обекта на място, лично. Подобаваща награда за следенето на глупака вече от толкова седмици — да видиш същинското убийство. Все едно, както се обръщаха нещата, май тази нощ сам щеше да си накървави ръцете, след като бе взето решение пияницата да се убие.

Удобно съчетаване на раздвоената му преданост. Сейген Марал беше обучаван от дете в Имперския нокът — още откакто го прибраха, докато стоеше до мъртвата си майка, след Чистката на Восъчните вещици в Мишия квартал преди толкова години. Неприязънта му към императрицата се появи много по-късно, а и ако не беше джисталският старши, така и нямаше да намери фокус или цел. Разбира се, това, че му разкриха как точно е загинала майка му, помогна значително.

Империята беше прогнила дълбоко и той знаеше, че не е единственият Нокът, който съзнава това; също както не беше единственият, който вече изпълняваше заповедите на Джисталеца — повечето хора от Ръката, тръгнали от Твърдината на Мок, се числяха към фантомната Черна ръкавица, името на призрачната организация на Малик Рел. Всъщност нямаше как да се разбере колко от Имперския нокът са минали на негова страна — всеки агент знаеше само за други трима, с които оформяха клетка — класическата структура на Нокътя.

Все едно, Старшият на Нокътя, Перла, бе потвърдил заповедта за убийството на Банашар. Удобно.

Задържа се на десет крачки зад бившия жрец, надушваше остро къкрещата жажда за насилие сред тази тълпа — окуражавана от идиотските крясъци „Поличба!“, „Уикска глава“ — но носеше по себе си някои неща, с вложена магия в тях, които да отклонят вниманието и да смекчат мигновения им гняв, колкото и грубо да ги разбутваше с лакти.

Вече бяха близо до кейовете и агентите на Джисталеца бяха сред тълпите, настройваха ги още по-войнствено с добре премерени подвиквания. Не повече от петдесет войници на Градската стража стояха срещу кипящата маса, вече наброяваща стотици и стотици, нищожно присъствие, координирано грижливо, като се разчиташе на некадърността на няколко подбрани офицери в близката казарма.

Забеляза свита по-тежко въоръжени, ескортираща старши офицер на централния кей, пред който вече се извисяваше флагманският кораб на адюнктата. Капитанът носеше много добронамерени имперски заповеди, знаеше Сейген Марал. А те на свой ред щяха неизбежно да доведат до нощ на клане, каквото този град не беше преживявал досега. Дори Чистката в Мишия не можеше да се сравни.

Убиецът се усмихна.

„Добре дошла, адюнкта.“

Дъхът му изведнъж секна, щом усети лекото боцкане на лявото рамо под дрехите си. Малката метална стружка, вкарана под кожата, се беше разбудила — съобщаваше му, че го следи някой със зъл умисъл. „Непохватно. Един убиец трябва винаги да прикрива тези мисли. В края на краищата Мокра е съвсем обикновен естествен талант, няма нужда от специално обучение — шепнещото вътрешно безпокойство, внезапното настръхване — много хора ги притежават тези неща.“

Все едно, дори и непохватният убиец трябваше да знае, също като Сейген Марал, че въпреки всички умения и подготовка „дръпването“, на богинята може понякога фатално да се препъне в „бутането“ на бога.

Вече само на петнайсет крачки напред, Банашар се измъкваше от тълпата и Сейген усети магията му. „Мокра, да. Носи му онова, което на мен ми дават талисманите. Безразличие в началото, после — внезапен импулс, объркване — колкото по-остър е умът, толкова по-уязвим е за такива усещания.“ Разбира се, за да бъде човек убиец, трябваше да се пази от такава издаваща магия. Достатъчен беше усетът за поставения капан, ако питаха Сейген. Задачата му беше проста.

Трябваше първо да отстрани преследвачите си.

Банашар се беше запътил към Стъпалата. Рискът да се позабави малко не беше голям. Зърна входа на задънената уличка вляво, където тълпата се беше разредила. Убиецът тръгна натам и след като подмина и последния човек, бързо сви наляво и се шмугна в уличката.

Тъмно, смет под краката, крива пътека напред. Продължи още пет стъпки, намери една ниша и се скри в нея.

— Готви се да свали пияния — изсъска Гентур. — Ще заобиколи и…

— Тогава след него — изшепна Мъдслингър и побутна приятеля си напред.

Влязоха в уличката и запристъпваха тихо.

Сенките, загърнали нишата, бяха твърде тъмни и непроницаеми, за да са естествени, и двамата войници я подминаха, без да помислят.

Нещо изсвистя тихо покрай лявото рамо на Мъдслингър и Гентур изпъшка, залитна напред, разперил ръце, и рухна. Мъдслингър се обърна светкавично и се сниши, но недостатъчно, и втората малка стрела го удари в гърдите, точно при сърцето. Той падна тежко и тилът му изпращя в мръсните камъни.

Сейген Марал огледа още за миг двете неподвижни тела, после зареди отново двата миниатюрни арбалета, затегнати на китките му. „Първи изстрел, основата на черепа. Втори изстрел, сърцето — този извади късмет, защото се целих ниско в корема. Сигурно не е искал толкова болка. Колко лошо. Все едно… Какво си мислеха те, да ме оберат? Все едно, приключи.“ Оправи ръкавите си да скрие оръжията и продължи след Банашар.

Една шеста камбана по-късно убиецът разбра, че е изгубил жертвата си. Започна да търси с нарастваща паника. Хладният бриз помиташе сухите листа и ги въртеше на вихрушки по калдъръма.

Грамадните буфери от навито въже, висящи от кея, се свиха, щом „Бясната вълчица“ притисна хълбока си в тях, после корабът за миг се отлепи, но въжетата, стегнати здраво за държалата на кея, се изопнаха и го спряха. Подвижното мостче издрънча и тупна на плочите. Гарнизонният капитан и стражите му вече се приближаваха, пренебрегнали демонстративно застаналия „мирно“ отряд на Червените мечове с едноръкия им и едноок командир.

Току-що нещо беше паднало в морето зад залива с останалия на котва флот и грохотът от удара все още отекваше, макар нощният мрак вече да заличаваше светлината от яркото огнено кълбо. Въздухът бе натежал от миризмата на нажежена пара.

Липсата на реакция спрямо това събитие, от страна на адюнктата и на Т’амбър поне, се беше сторила странна на Кенеб. Моряците бяха реагирали с много викове, жестове „да пази зло“ и оживени приказки, но пък това трябваше да се очаква.

„Да си го признаем, моментът не беше много благоприятен.“ Нищо чудно, че хилядната тълпа, която ги чакаше, крещеше за някакви поличби.

Юмрукът отново насочи вниманието си към приближаващия се отряд.

Тавори се готвеше да слезе, но Кенеб я спря:

— Канят се да дойдат на борда, адюнкта.

Тя се намръщи, после кимна и отстъпи. Т’амбър застана вляво от нея.

По дъсченото мостче изтропаха ботуши и капитанът спря на стъпка от палубата. Огледа се нерешително. Кенеб пристъпи напред.

— Добър вечер, капитане. Аз съм Юмрук Кенеб, Осми легион, Четиринадесета армия.

Миг колебание, после капитанът отдаде чест.

— Юмрук Кенеб. Нося заповед за адюнкта Тавори Паран. Може ли да се кача на борда?

— Разбира се.

Откъм тълпата, напираща зад редицата войници на пристанището, долитаха викове, повечето неразбираеми, но общо взето — ругатни и закани по адрес на Червените мечове. Капитанът леко потръпна, после пристъпи напред и спря пред адюнктата.

— Императрицата ви очаква. В Твърдината на Мок. Във ваше отсъствие командването на Четиринадесета армия временно се възлага на мен, във връзка с дебаркирането и разквартируването.

— Разбирам — каза Тавори.

Капитанът неловко помръдна на място, сякаш беше очаквал възражение, сякаш липсата на реакция от нейна страна беше последното, което бе предвидил.

— Струва ми се, че транспортните кораби стоят на котва в залива, адюнкта.

— Да, така изглежда, капитане.

— Ще се наложи това да се отмени незабавно.

— Капитане… как се казвате всъщност?

— Адюнкта? Моля за извинение. Ринаг. Капитан Ринаг, от Имперската гвардия на Унта.

— А, значи сте придружили императрицата до острова. Обичайното ви местопребиваване е в Дворцовата гвардия.

Ринаг се окашля.

— Вярно е, адюнкта, въпреки че междувременно отговорностите ми се разшириха…

— Т’амбър — прекъсна го Тавори. — Моля, доведете Калам Мекхар. Смятам, че ще го намерите на кърмата. — Изгледа продължително капитана и го запита: — Императрицата заповядва да се явя при нея сама?

— Ъъъ, не беше изрична…

— Добре…

— Извинете ме, адюнкта. Както казах, не беше изрична, с едно изключение.

— Какво?

— Върховният маг Адефон Делат трябва да остане на борда, докато не бъде заповядано друго.

Тавори за миг се намръщи, после повтори:

— Добре.

— Мисля, че говорех за отмяна на заповедта за закотвяне…

— Това го оставям на вас, капитан Ринаг — отвърна адюнктата. В същия миг дойде Т’амбър, с Калам след нея. — Ще се възползваме от вашия ескорт, както и на Червените мечове на Юмрук Баралта, за да осигурят преминаването ни през тълпата. — Махна отсечено на Т’амбър и убиеца да я последват и тръгна по мостчето.

Объркан, капитанът ги изгледа как слизат на кея. Няколко кратки заповеди на строените долу имперски стражи, небрежен жест към Тене Баралта и войниците му да ги последват, и двете групи нервно се престроиха от двете страни на Тавори и двамата й спътници и тръгнаха.

Ринаг се обърна към Кенеб.

— Юмрук?

— Да?

— Ами…

— Нещата не тръгнаха според плана ли, капитане? — Кенеб пристъпи към него и го потупа по рамото. — Помислете, можеше да е и по-лошо. Поправка. То е много по-лошо.

— Вече не — сопна се офицерът, най-после ядосан. — Сега аз командвам Четиринадесета армия, Юмрук Кенеб, и заповядвам следното: дайте сигнал на адмирал Нок. Ескортните да се оттеглят и незабавно да отплават за Унта. Сигнализирайте на чуждата флота да излязат на котва извън залива, отсам плитчините северно от Твърдината на Мок. Ще ги насочи лоцман. После: сигнал за транспортните — ще установим номерация. След това на групи по петнадесет ще вдигат котва и ще подхождат към определените пристани. Дебаркирането ще започне колкото може по-скоро, Юмрук. След това войниците трябва да се разоръжат и снаряжението им да се предостави за транспортиране.

Кенеб почеса брадясалата си буза.

— Защо стоите така и не действате, Юмрук Кенеб?

— Мъча се да реша откъде да започна, капитане.

— В смисъл?

— Добре, все едно. Първо, независимо дали командвате Четиринадесета армия, или не, вие не надвишавате по ранг адмирал Нок. Сигнализирайте му колкото си щете. Той ще постъпи така, както реши.

— Дадени са ми заповеди от императрицата…

— Той ще трябва да ги види тези заповеди, капитане. Лично. Адмиралът е много прецизен по въпросите на протокола. Вярвам, че разполагате с въпросните заповеди?

— Разбира се, че разполагам! Сигнализирайте му да дойде на борда!

— Уви, той няма да се подчини.

— Какво?

— Виж, колкото до перишите — чуждия флот, капитан Ринаг — единственото командване, което те признават при тези обстоятелства, е собственото им. Отправете им своята покана, разбира се, но гледайте наистина да е покана. За да не се обидят, а ви уверявам, капитане, едва ли желаете да се обидят.

— Не ми оставяте никакъв избор, освен да ви освободя от командването, Юмрук.

— Моля?

— Дадох ви заповедите си, а вие продължавате да стоите тук…

— Ами точно в това е проблемът, капитане. Нито една от вашите заповеди не може да се изпълни, защото императивът, стоящ над тях, не може да бъде отменен нито от вас, нито дори от самата императрица.

— За какво говорите?

— Моля, последвайте ме, капитане — отвърна Кенеб.

Отидоха при кърмата. Огромните транспортни кораби в залива се поклащаха като гигантски задрямали зверове.

— Вярно, че тъмнината засега го скрива — заговори Кенеб. — Затова е разбираемо, че все още не сте схванали. Но позволете да ви насоча погледа, капитане, към най-високия сигнален флаг по най-близките кораби. Флаг, идентичен с този на дромоните на Нок. След малко, щом онзи облак се отдръпне от луната, с благословията на Опонн ще има достатъчно светлина, с чиято помощ да видите. Има си указ, капитане, свързан със самото оцеляване. Изглежда, забравяте, че Четиринадесета армия и имперската флота идват от Седемте града.

Облакът леко се хлъзна встрани от замъглената призрачна луна и достатъчно светлина облиза вълни, кораби и флагове, та Ринаг да може да види. Капитанът затаи дъх. И ахна:

— Богове подземни!

— А Седемте града — кротко продължи Кенеб — беше поразен от изключително опасна чума. Която, както сигурно вече разбирате, неизбежно е донесена с нас. Тъй че, капитане, разбирате ли вече защо не можем да се подчиним на заповедите ви?

Ринаг се обърна към него, очите му бяха изпълнени с ужас и паника, и попита хрипливо:

— А този проклет кораб? А другите, които слязоха току-що? Юмрук Кенеб…

— Не са заразени, капитане. Както и корабът, от който дойдоха Червените мечове. В противен случай нямаше да пристанем. Все едно, освен сигналните флагове между корабите няма никакъв контакт. По ясни причини. Предполагам, ако смятате, че императрицата все пак ще настои всички ние да слезем на брега, независимо от убийствената напаст, която присъствието ни ще донесе на остров Малаз — и на целия континент, неизбежно — можете да настоите общият ни жест на състрадание и милост да бъде отменен. Безспорно името на капитан Ринаг ще добие легендарен статут, поне сред поклонниците на Полиел — нищо лошо да се погледне позитивно на нещата, не мислите ли?

Приближаваха се в стегнат строй към преградилата улицата стража. Калам охлаби дългите ножове в каниите, погледна наляво и видя до себе си капитан Лостара Юил.

— Съветвам ви да извадите оръжията си — каза й. — Това би трябвало да ги накара да се отдръпнат.

— И ще почнат да хвърлят тухли и камъни — тросна се тя.

— Съмнявам се. Ние сме за императрицата, не за тях. Онези, които жадуват да изтрепят, са на транспортните. Уикците. Хундрилските Изгорени сълзи.

— Много хитро беше това, с флаговете — изсумтя Лостара.

— Юмрук Кенеб.

— Наистина?

— Да. — Калам се усмихна. — Предач на Смърт. По-хубава лъжа не можеш да измислиш. Фид сигурно си е сцепил устата от хилене. Ако не се дави де.

— Да се дави ли?

— Скочил е през борда, преди „Силанда“ да прибере греблата. Според мен Геслер и Сторми също са с него.

Стигнаха редицата на градската стража и тя се раздвои, за да ги пропусне.

Оръжията изсъскаха от ножниците и стена от щитове се стегна около Червените мечове.

И точно както беше предсказал Калам, тълпата се смълча настръхнала и заотстъпва от двете страни, за да пропусне ескорта.

— Е — измърмори убиецът, — очертава се дълъг и скучен път. Разумна идея беше, между другото, капитане — Юмрукът ви да реши да действа по свое усмотрение.

Тя го сряза с такъв поглед, че той чак се изпоти, и попита:

— Нима, Калам Мекхар?

— Ами…

Тя отново погледна напред и прошепна:

— Юмрукът още не е започнал.

„Хм… О, това хич не е добре.“

Зад въоръжения отряд тълпата отново се сгъсти и се разнесоха нови викове, този път — на ужас.

— Флагове за чума! На транспортните в залива! Чума!

Войнствеността се отцеди като пикня по крак и ужасът сякаш сграбчи тези крака, стисна здраво, и хората започнаха да се разпръскват във всички посоки, всички на ръба на неподправената, трескава паника. Калам скри усмивката си.

Макар и едва доловимо, потропването на търкалящи се и подскачащи ашици беше предупредило Банашар. Червеят се беше пробудил тази нощ, а с него се възвръщаха и старите сетива на бившия жрец към шепота на магия. Оттогава в бърза последователност, щом се отклони от пътя си и се сви с разтуптяно сърце в някаква задънена уличка, той усети учестения пулс на чародейството… портал, тънка резка, прорязала битието, яростното разгръщане на невидим гоблен… а после, най-сетне — тръпнещи стъпки, все едно нещо страховито и огромно току-що бе стъпило на този остров.

Замаян от вълните на злокобната сила, Банашар се изправи, подпря се за миг на мръсната стена, а после отново тръгна към пристанището.

„Никакъв избор, никакъв. Трябва да видя… да разбера…“

Още щом се приближи, надуши паниката във въздуха, кисело-горчива. И мигновено в сумрака се появиха забързали се покрай него смълчани фигури — началото на отстъпление. Изкривени от страх лица, други — помръкнали от безсилен гняв — сякаш всичките им планове изведнъж се бяха разбили и все още нямаха време да се прегрупират, нямаха време дори да спрат и да обмислят нещата.

„Нещо е станало.“

„Може би е свързано с падналия камък от небето, или каквото беше там.“

Едно време при такова събитие, и то в навечерието на есента, навечерието на идването на Д’рек на тленната земя… „Хм, щяхме да сме излезли на улиците. Да извисим гласовете си до небесата: И съкровищниците щяха да се препълнят, защото с нищо не може да се сбърка…“

Усети в устата си вкус на пепел. „Такива глупаци бяхме. Небесата пропадат, земята се тресе, водите помитат всичко. Нищо от това — нищо! — не е свързано с нашите скъпи богове!“

Стигна до широката крайбрежна улица. Пълно беше с хора. И да беше останала ярост в душите им, беше размътена, безпосочна. Някаква необятна страст беше… заглъхнала.

Някаква старица мина покрай него и Банашар я хвана за ръката.

— Какво се е случило?

Тя го изгледа свирепо и се дръпна, сякаш допирът му можеше да я зарази, и изсъска:

— Чумави кораби! Махни се от мен!

Той я пусна, спря и зяпна корабите в залива.

„Аха. Флаговете…“

Подуши въздуха.

„Полиел? Изобщо не мога да те усетя тук. Нито никъде, впрочем.“ Присви очи. И после бавно се усмихна.

В този момент една тежка ръка тупна на лявото му рамо, рязко го завъртя и…

Някой изпищя.

Измъкна се от кипналата черна мръсна вода. Изправи се, чакъл и тиня се свлякоха, змиорки кръвопийци запляскаха и се загърчиха по калните камъни, натрошените грънци и тухлените парчетии под дървения кей. Стъпка напред, после още една, и още една, тежки, стържещи.

Точно пред него — груба стена, оголила пластове от улични нива, крепостни зидове, стари дренажни дупки чак от най-ранната младост на града — преди човеците да са изковали първото желязо, — когато каналната система е била превъзходна, ефикасна подземна мрежа под равни улици. Премного места за хващане и стъпване при достатъчно решимост, сила и воля.

Застаналият пред тази стена имаше и от трите в изобилие.

Още няколко стъпки.

И катерене.

В град Малаз бе дошъл чужденец.

Тя изпъшка и се подпря на някаква стена. Каква грешка: да се опита да преплува с цялата тази броня. А след това — онези гадни змиорки! Беше излязла от водата, цялата покрита с проклетите твари. Ръце, рамене, крака, врат, глава и лице, гърчеха се и шаваха, и сигурно всички бяха пияни, както и да е, не беше никак забавно, докато ги махне една по една. Стиснеш по-силно и плискаха кръв, черна такава, миризлива. Но трябваше да стискаш, да ги хванеш добре, защото зъбатите им усти държаха здраво — и оставяха кръгли ранички.

После взе да залита по брега като някоя вещица на червеите или демон — ха, онова улично псе, дето я подуши, побягна, нали? Тъпо псе.

Каналната шахта беше доста стръмна, но пък имаше железни стъпенки, по които да се издърпа, после катеренето, което едва не я преби, но нямаше начин. Жаждата е властен господар. Най-властният. Но си беше смъкнала бронята там, затънала до колене в тинестото дъно, а килът на проклетия кораб едва не й отсече главата — шлема го отпра, нали? И ако каишката му не се беше скъсала навреме… Все едно, дори оръжейния си колан беше захвърлила. Нищо нямаше, което да заложи, а това беше лошо. Освен този нож, единственият останал й нож.

Беше жадна. Трябваше да махне от устата си вкуса на пристанищната тиня, особено при онова първо вдишване, след като с мъка успя да излезе на повърхността, когато засмука с главата напред подутия труп на гадния плъх — това вече наистина за малко щеше да я убие — ами ако се беше оказал жив и беше пропълзял в гърлото й? Имала беше подобен кошмар веднъж. При едно „сухо“ заклинание, но те това и правеха — припомняха на човек, че светът е ужасен и гаден, и отвратителен, и че има неща, които искат да те спипат. Паяци. Плъхове. Гъсеници.

Някаква тълпа ли беше имало тук, горе? Малко бяха останали вече. А и тези, които се доближаваха до нея, все врещяха и побягваха, обзети от някаква шантава паника. Потърка засърбелите я рани по лицето, примига да махне мръсотията от очите си, вдигна глава и се огледа.

„Я… Това пък кой е?“

Изведнъж изтрезня, изведнъж се избистри умът й, нажежен до бяло пламък прониза мозъка й и знае ли човек какво още.

„Чакай, чакай, чакай… я, а това там кой е? Точно там, о… не, не се обръщай, късно е. Много, много, много късно!“

Заситни напред, колкото можеше по-тихо, озова се точно зад него. Извади ножа с дясната си ръка, изпъна напред лявата. Само още пет крачки…

Сейген Марал пристъпи от уличката. Жертвата беше побягнала назад. Кучият му син. Но ето го отново, няма и на десет крачки, с няколко души наоколо. Удобно. Нямаше вече да се крие. Понякога си струваше да се напомни на гражданите, че Нокътят винаги е тук. Винаги готов да извърши нужното.

Убиецът бързо измъкна намазана с паралт кама изпод наметалото си и тръгна напред.

Някаква жена беше зяпнала Банашар — мокра и грозна, една змиорка бе увиснала под лявото й ухо, жена с кървави рани по оголената плът — всички се дръпваха, щом я видеха. „Да, изглежда все едно е чумава, но не е. Все едно.“

Отново насочи вниманието си към гърба на жертвата, запристъпва пъргаво напред, без да издава звук. Щеше да завърти глупака, да види смъртта в очите му. Така удоволствието винаги беше по-пълно, този прилив на сила, нахлула в убиеца, когато очите се срещнат и наред с болката внезапно лумне осъзнаването на неизбежната смърт.

Знаеше, че е пристрастен към това. Но пък не беше единственият, нали?

Сейген Марал се усмихна, пристъпи зад пияницата, пресегна се и го спипа за рамото, завъртя го, а камата в другата ръка се измъкна изпод наметалото, той замахна…

От тъмната уличка се разнесе писък.

Дръпнаха го, Банашар се обърна и видя на лицето на непознатия пред себе си стъписване и ужас.

Една жена го беше стиснала за ръката — ръка, в която блестеше лъскав нож — и пред смаяния поглед на все още неразбиращия нищо Банашар удари с изпънатата си длан лакътната сгъвка на същата ръка и я счупи. Ножът изхвърча, завъртя се във въздуха и издрънча на плочника, а жената изръмжа, дръпна надолу счупената ръка и заби коляното си в лицето на мъжа.

Последва дивашки пукот, плисна кръв и главата се отметна с опулени очи, а жената изви ръката на мъжа и го натисна с лице надолу в камъните. Смъкна се върху него, хвана го за косата с две ръце и започна да блъска главата му в камъните.

И между всяко пращене от гърлото й се изтръгваха думи:

— Не…

Хряс!

— Ти…

Хряс!

— Няма!

Хряс!

— Той е…

ХРЯС!

— Мой!

Сащисан, Банашар се пресегна, хвана ужасното привидение за ръката и го дръпна.

— В името на Качулатия, жено! Пръсна му черепа! На каша стана! Спри! Спри!

Тя се обърна към него с удивителна плавност и връх на нож се опря точно под дясното му око. Раздраното й, плувнало в кръв мръсно лице се озъби.

— Ти! Най-после! Арестуван си!

И някой изпищя от уличката. Отново.

На трийсет крачки оттам Фидлър, Геслер и Сторми бяха зяпнали свадата. Опит за убийство, прекъснат — с фатална жестокост — от някаква жена…

Геслер изведнъж стисна ръката на Фидлър.

— Ей, това е Хелиан!

„Хелиан? Сержант Хелиан?“

После я чуха, че обяви арест.

В същото време малко по-надалече въздухът се цепеше от писъци, хора затичаха като полудели от брега. „Добре де, за какво е всичко това? Все едно.“ Очите му не се откъсваха от Хелиан, която влачеше след себе си горкия човечец, който изглеждаше не по-малко пиян от нея… „Мъжът й?“ Фидлър се поколеба и поклати глава.

— Няма начин.

— Прав си — каза Геслер. — Е, Фид, среща след една камбана, нали?

— Аха.

Тримата се разделиха. Геслер и Сторми завиха на юг по път, който щеше да ги отведе през реката на първия мост, а Фидлър тръгна на запад, към Централния квартал.

Остави зад гърба си паническите викове откъм северния край на Централния пристан. Те обаче сякаш се приближаваха, въпреки бързия му ход.

„Чумата. Умен ход, Кенеб. Чудно само колко ще издържи тази измама?“

Скоро стигна познатите улици и го заля радост.

„Ей. У дома съм си. Представи си! У дома.“

А после, след десетина крачки, видя дюкяна — тясна врата под порутената стряха, от която се полюшваше лъскав тенекиен диск с ецван с киселина символ. Горяща мишка. Фидлър спря и потропа. Вратата беше много по-здрава, отколкото изглеждаше. Той удари още няколко пъти с юмрук, после чу скърцането на резета от другата страна. Вратата се открехна. Две малки гуреливи очи го изгледаха за миг и се отдръпнаха.

Той бутна и вратата се отвори широко.

Пристъпи вътре. Площадка и водещо нагоре стълбище. Собственикът вече се беше качил до средата, влачеше единия си вкочанен крак, тъмносиният му халат пък се влачеше след него. В едната му ръка имаше фенер, поклащаше се и мяташе дивашки сенки. Сержантът го последва.

Дюкянът на горния етаж беше претъпкан с домъкната плячка от стотици битки, стотици превзети градове. Оръжия, броня, драгоценни накити, гоблени, топове скъпа коприна, знамена на победени армии, статуи на незнайни герои, крале и кралици, на богове, богини и демонски духове. Фидлър се огледа — старецът палеше още два фенера — и каза:

— Добре се оправяш, Так.

— Изгуби го, нали?

Сержантът потръпна.

— Съжалявам.

Так мина зад широката лъскава маса и полека седна в един плюшен стол, който можеше да е тронът на някой дребен крал в Кюон.

— Небрежен дребосък си ти, Фидлър. Знаеш, че ги правя само по един. Пазар няма, нали… да, спазвам си обещанията с тях. Рожби на любов, всеки път, но такава любов не пълни стомаха, не храни жените и всички онези изтърсаци, които даже не приличат на мен. — Очичките му лъснаха като траурни монети. — Е, и къде?

Фидлър се намръщи.

— Под Ю’Гатан.

— Ю’Гатан. По-добре той, отколкото ти.

— И аз си помислих така.

— И след това премисли?

— Виж, Так, не съм вече опулен новобранец. Можеш да престанеш да се държиш с мен, все едно съм проклет чирак, а ти си майсторът ми.

Двете рунтави вежди се вдигнаха.

— Ама, Фид, изобщо не правех такова нещо. Ако се чувстваш така, то е, защото нещо ти се е поразмърдало в тъпия череп. Стари навици и прочие. Казах го сериозно. По-добре той, отколкото ти.

— Карай — изръмжа сержантът и седна на един стол. — Както казах, добре се оправяш, Так. Обаче как така и не успя да го оправиш тоя крак?

— Разсъждавам по следния начин — отвърна старецът. — Куцането печели симпатия — близо пет процента. И понеже изобщо не се оплаквам, мислят, че съм нещо като ветеран. От клиентите ми от войската това са още пет процента. После са домашните. Жените са по-щастливи, като знаят, че не мога да ги хвана…

— Жените? Защо изобщо се съгласи да направиш това?

— Ами, четири жени се събират и решават, че искат да се оженят за мене, малко трудно е да откажа, нали? Вярно, не беше заради мъжествения ми вид, нито заради кривия майстор на бебета между краката ми. Беше заради този нов дюкян и заради всички тия неясно откъде дошли пари, дето ми помогнаха да се вдигна на крака. Заради къщата тука, в Централния квартал. Мислиш ли, че съм единственият, който загуби всичко в Мишия?

— Е, добре, щом те прави щастлив. Значи си запазил куцането. И си спазил обещанието. Е?

Так се усмихна. Бръкна под масата, издърпа две резета и Фидлър чу как скритото чекмедже изстърга по жлебовете. Старецът избута трона назад, бръкна в чекмеджето и внимателно извади нещо, увито в парцали. Сложи го на масата и разви парцалите.

— Малко подобрения — измърка доволно. — По-добър обхват например.

Вперил очи в необичайния арбалет, Фидлър попита:

— Колко по-добър?

— Двайсет разтега отгоре според мен. Още не съм го пробвал. Но виж го само. Десет железни шини, извити заедно. Най-вътрешната държи повечето пружина, по-навън се отпускат. Тетивата е четиристотин жички, усукани в двайсет, след това са увити в черво от бедерин и киснати в мас от денрабъ. Старият ти беше двеста жички по десет. Сега виж ложето — имах само глинени имитации на проклетии, острилки и подпалвачки, претеглих ги точно, колкото можех…

— Острилки и подпалвачки?

Старецът кимна и каза малко припряно:

— Защо само проклетии, запитах се? Ами защото това се искаше и така го направихме ложето, нали? Но макетите ми дадоха идея. — Бръкна отново в чекмеджето и извади глинен модел на граната с големина колкото проклетия. — Тъй че в този направих ложета в това, да съберат пет острилки или три подпалвачки — теглото на трите групи е близко, между другото — морантите винаги са точни в тия неща. — Докато говореше, вдигна глинения предмет с едната ръка отгоре и другата отдолу, завъртя в противоположни посоки, докато се чу стържене, и след малко държеше двете половини на кухия макет. — Подобрения, както казах. Сега можеш да зареждаш както ти хареса, без да се налага да сменяш ложето на арбалета. Имам десет готови от тия. Празни, хубавички и леки, няма да изхвърчиш през Портата на Гуглата, ако случайно някоя вземе, че се счупи в торбата ти.

— Ти си гений, Так.

— Кажи ми нещо, дето не го знам.

— Колко искаш за всичко това?

Старецът го изгледа намръщено.

— Не ставай идиот, Фидлър. Ти спаси живота ми, двамата с Дужек ме измъкнахте от Мишия само с едно счупено бедро. Дадохте ми пари…

— Так, искахме да правиш арбалети, като стария бижутер преди тебе. Но той беше мъртъв, а ти — не.

— Няма значение. Наречи го възмездна гаранция, доживотна.

Фидлър поклати глава, бръкна в торбата си и извади истинска граната „проклетия“.

— Да видим как пасва, а?

Очите на Так лъснаха.

— О, да! После вдигни оръжието, провери баланса — виждаш ли тая скоба тук? Тя е за укрепване на прицела и изравняване на тежестта. Ръцете ти няма да се уморяват. — Стана. — Ей сега се връщам.

Фидлър кимна разсеяно. Намести гранатата в ложето на оръжието и нагласи отгоре подплатения кош. В предната част се вдигна назъбена решетка, за да попречи на снаряда да се изхлузи, когато оръжието се държи наведено надолу. Решетката, от своя страна, беше свързана със спусъка, който я смъкваше да се изравни с ложето, за да може при натискане снарядът да излети.

— Много умно, Так — измърмори сержантът.

Старецът ровеше в някакъв сандък в дъното на дюкяна.

— Я ми кажи, колко такива си направил? — попита Фидлър.

— Това е. Единственият.

— Ясно. Другите къде са?

— В кафеза над главата ти.

Фидлър погледна нагоре и видя дългия сандък, закрепен между две почернели греди.

— Колко са?

— Четири.

— Същите като тоя?

— Общо взето.

— Други?

— Много. За после. Като ги загубите тези.

— Искам четирите над мен, Так, и ще си платя за тях…

— Взимай ги, не ти искам парите. Взимай ги и гърми по хора, които не ти харесват. — Старецът се изправи и се върна при масата.

Държеше нещо, от което очите на Фидлър се ококориха.

— Богове подземни, Так…

— Преди година я намерих. Рекох си — о, да, винаги има шанс. Четири медни полумесеца ми струваше.

И тикна цигулката в ръцете на Фидлър[2].

— Ограбили са те — каза Фидлър. — Това е най-грозният боклук, който съм виждал.

— Че каква разлика? Ти бездруго не ги плащаш проклетите неща!

— Прав си. Ще я взема.

— Две хиляди жълтици.

— Имам дванайсет диаманта.

— Стойност?

— Към четири хиляди някъде.

— Добре. Значи, шест за цигулката. Лъка искаш ли го?

— Защо не?

— Това са още две хиляди. Виждаш ли конския косъм? Бял е. Знаех го този кон. Теглеше талиги с боклук от храма на Гуглата в Стария горен квартал. После един ден на талигаря сърцето му се пръсна и паднал под копитата на животното. Изпаднало в паника и драснало, точно през стената със замрежените прозорци отсам четвъртия мост…

— Чакай! Оня голям преден прозорец? Четвърти мост?

— Фасадата на склада за новобранци, да…

— Точно! Старият храм…

— И няма да повярваш кой стоял там с половин дузина скапани новобранци, когато побърканият кон връхлетял в помещението…

— Брейвън Тут!

Так кимна.

— А той да вземе да се обърне, само го погледнал и го фраснал с юмрук точно между очите. Животното рухнало на място. Само че да вземе да падне върху крака на едно от хлапетата, счупил го и оня да почне да врещи. После, без да му обръща внимание, старши сержантът се обърнал към опуления интендант — заклевам се, това го чух лично от новобранците — и вика: „Тия жалки мийр-рати се връщат в Ашок и се зачисляват в полка им. Погрижи се да получат мехове, които не текат.“ И поглежда заека със счупения крак и му вика: „Името ти вече е Лимп[3]. Не е много творческо, знам, но това е. Ако не можеш да чуеш смеха на Гуглата, е, аз го чувам.“ Та оттам ми е тоя конски косъм.

— Две хиляди жълтици? За лъка?

— С такава история — да. Добра сделка.

— Готово. Хайде, сваляй го тоя кафез — сандъкът не ми трябва. Ще ги окача на гърба си.

— Без пружини са, както и тоя.

— Ще им сложим. Тетиви имаш ли?

— По три за всеки. Макетите искаш ли ги?

— Абсолютно. Нося и острилки и подпалвачки в тази торба, тъй че давай да ги заредим, да проверим тежестта и каквото още трябва. Но по-бързо.

— Фидлър, тук вече никак не е хубаво, знаеш ли? Особено тази нощ. Мирише на стария Миши.

— Знам. Точно затова не искам да изляза навън, без тая проклетия да е заредена.

— Ти се радвай, че не си уикец.

— Първия мразещ уикците, който ми падне, това яйце му го бутам в трапезарията. Я кажи, Брейвън Тут още ли живее в Долния? До Кулата на Обо?

— Там си е.

Хелиан влачеше Банашар по криволичещата уличка — поне изглеждаше криволичеща, както се блъскаха от стена в стена. И говореше:

— Мислеше си, че си се измъкнал, нали? Няма начин. Не, със сержант Хелиан си имаш работа ти. Мислил си, че няма да те преследвам из половината свят? Проклет глупак…

— Идиотка. Половината проклет свят?! Аз просто се върнах на пристанището и отплавах за Малаз.

— И мислеше, че ще ме изиграеш, нали? Забрави. Вярно, следата беше изстинала, но не чак толкова. И си ми в ръцете. Заподозрян, търсен за разпит.

Излязоха на по-широка улица. Вляво имаше мост. Хелиан се намръщи и забута пленника си към него.

— Казах ти го още първия път, сержант! — сопна се Банашар. — Нищо общо нямам с онова клане — същото се беше случило във всеки проклет храм на Д’рек и то точно по едно и също време. Не разбираш — трябва да стигна до Твърдината на Мок. Трябва да се видя с Имперския маг…

— Оная змия! Знаех си — заговор! Е, с него ще се оправя по-късно. Един масов убиец по един, винаги го казвам.

— Това е лудост, сержант! Пусни ме — мога да обясня…

— Спести си обясненията. Първо имам няколко въпроса към теб, и гледай да им отговориш!

— С какво? — изсмя се той. — С обяснения?

— Не. С отговори. Има разлика…

— Нима? Каква е разликата?

— Обяснения са това, дето хората го използват, когато трябва да излъжат. Винаги можеш да ги познаеш, щот’ изглежда уж че са изяснили нещата, а всъщност е точно обратното и те го знаят, и ти го знаеш, и те знаят, че го знаеш, и ти знаеш, че те знаят, че ти го знаеш, и те те знаят, и ти ги знаеш, и може да излезете да му ударите една кана — обаче кой плаща сметката? Ей това искам да знам.

— Е, а отговорите?

— Отговорите са това, дето получавам, когато задавам въпроси. Отговори са, когато нямаш избор. Аз питам, ти казваш. Пак питам и ти казваш още. После ти чупя пръстите, щот’ не ми харесва т’ва дет’ казваш, щото тия отговори не обясняват нищо!

— А! Значи всъщност искаш обяснения!

— Не и преди да ми дадеш отговорите!

— Тогава какви са ти въпросите?

— Кой е казал, че имам въпроси? Всъщност все едно, аз вече знам какви са ти отговорите. Няма смисъл от въпроси, наистина.

— И няма нужда да ми чупиш пръстите, сержант, вече се предавам.

Хелиан го задърпа отново. Спря, огледа се и се намръщи.

— Къде сме?

— Зависи. Накъде ме водеше?

— При корабите.

— Идиотка. Тръгнахме в грешна посока. Трябваше да се обърнеш още там, където ме хвана…

— Но не съм, нали? Какво е онова там?

Банашар погледна намръщено към мрачното неосветено здание точно зад ниската стена, покрай която вървяха, и изруга.

— Скръбният дом.

— Кръчма ли е?

— Не. И да не си и помислила да ме влачиш там.

— Жадна съм.

— Имам идея, сержант. Може да идем при Кууп…

— Далече ли е?

— Право напред и…

— Забрави. Това е капан. — Задърпа го надясно и продължиха покрай фасадата на Скръбния дом, после по къса задна уличка с неизмазани стени, след това наляво. Хелиан спря и посочи през улицата. — Това там какво е?

— Пивницата на Смайли. По-добре не влизай там, плъховете ходят там да мрат…

— Идеално. Черпиш едно пиене. После отиваме при корабите.

Банашар се почеса по темето.

— Както искаш. Разправят, че бирата, дето варят там, е с вода, течаща от Скръбния дом, а и собственикът…

— Какво?

— Свързан бил със стария мъртъв император, разправят — кръчмата била на самия Келанвед, разбираш ли.

— Императорът е имал кръчма?

— Да, Танцьора му бил партньор. И една слугиня имали, викали й Въслата…

Тя го разтърси.

— Това, че зададох въпроси, не значи, че искам отговори, особено такива, тъй че млъкни!

— Извинявай.

— Едно пиене и се връщаме при корабите и плуваме…

— Какво?!

— Спокойно. В залива няма удавени паяци.

— Няма, да. Само змиорки кръвопийци! Като тая, дето виси зад ухото ти. Вече е изсмукала всичката кръв от половината ти лице. Черепът ти не е ли изтръпнал вече от едната страна?

Тя го изгледа ядосано.

— Не съм ти давала разрешение да задаваш въпроси. Това го правя аз. Запомни. — След това тръсна глава. Нещо дълго и подуто я плесна по врата. Хелиан посегна, докопа змиорката и я откъсна. — Оу! — Изгледа с яд гърчещата се в шепата й твар, после я пусна на земята и я смаза с пета. Лигава черна слуз плисна настрани. — Видя ли, Банашар? Само да ми създадеш неприятност, това ще ти се случи.

— Ако увисна от ухото ти? Наистина, сержант, това е нелепо…

Чуха глухо мърморене от улицата зад тях и се обърнаха. Трийсетина от местните, запътили се бяха към Крайбрежната. Някои носеха лъкове и тенекии с горящ катран.

— Какво се канят да правят?

— Мислят, че флотата е чумава — отвърна бившият жрец. — Предполагам, че се канят да подпалят поне няколко транспортни кораба.

— Чума ли? Няма никаква чума…

— Знаем го аз и ти. Обаче има друг проблем — добави Банашар, щом тълпата ги видя и няколко души се отделиха от нея и бавно и застрашително закрачиха към тях. — Тия рани по тебе, сержант — лесно ще ги сбъркат с признаци на чума.

— Какво? Богове долни, давай да влизаме в тая кръчма.

След миг се вмъкнаха през вратата.

Посрещна ги синкав мрак, накъсан само от пламъчетата на няколко лоени свещи, запалени по черните маси. Имаше само един посетител, жена, седнала близо до задната стена. Таванът беше нисък, подът — осеян с боклуци. Душният въздух миришеше на плесенясало сирене.

Вдясно от тях се появи собственикът — тънък като клечка далхониец, очите му гледаха в различни посоки — нито едно не се спря на Хелиан или Банашар, но пък за сметка на това той се заусмихва мазно и закърши ръце.

— О, сладка любовна срещичка, да? Моля! Имам свободна маса, да! Запазена точно за такива като вас!

— Затваряй си мръсната уста или ще ти я зашия — каза Хелиан. — Покажи ни я тая проклета маса и дай кана с к’вото и да е, стига да не ни излезе през носовете.

Мъжът закима, изкуцука до една маса, пресегна се сто пъти, докато докопа столовете, и много показно ги издърпа по мръсотията.

Банашар понечи да седне, но изведнъж се дръпна.

— Богове подземни, тази свещ…

— О, да! — ухили се далхониецът. — Малкото останали вещици на восъка са прещедри с „При Смайли“. Заради историята, нали?

Отвън при входа се разнесоха викове и кръчмарят примижа.

— Неканени гости. Един момент, само да ги отпратя. — И закуцука към вратата.

Хелиан най-после пусна бившия жрец и се тръшна на стола срещу него.

— Да не си се опитал да бягаш — изръмжа му. — Не съм в настроение.

Собственикът открехна вратата зад нея. Няколко кротки думи, последвани от още по-шумни закани.

Хелиан видя как очите на Банашар пробягаха над нея — имаше добра гледка към онова, което ставаше при входа — после той се дръпна в стола си ококорен, — а сред тълпата отвън се разнесоха крясъци, последвани от панически бяг.

Хелиан се намръщи и се обърна.

Собственикът беше изчезнал. Вместо него на прага стоеше демон, с гръб към тях, толкова голям, че изпълваше цялата рамка. В грамадните му лапи се гърчеше жертва… и пред очите на сержанта демонът отпра главата на пищящия мъж, подаде се навън и я запокити сред разбягалите се граждани. После хвърли натам и безглавия труп.

Гледката странно се замъгли, в кръчмата нахлу сладък, уханен аромат и след миг демонът изчезна и на мястото му изникна старият далхониец, изтупа ръцете си и предницата на мръсната риза, обърна се и закуцука обратно към масата.

Под разногледите очи пак лъсна усмивка.

— От най-хубавата бира значи, кана. Ей сега идва!

Хелиан се обърна към жената до задната стена. Очевидно курва. Изсумтя и подвикна:

— Ей! Как е клиентелата?

— На кой му пука?

— Тука си права, знаеш ли.

— Млъкнете! — извика Банашар, все едно някой го душеше. — Това е демон Кенрил’а!

— Не е лош — каза курвата: — Като го опознаеш…

Иззад тезгяха се чу трясък на грънци и ругатня.

На малки групички, на банди, на отряди в раздърпан строй тълпите отново започнаха да прииждат по крайбрежната около Централните кейове. Този път се мяркаха повече оръжия, някои носеха и лъкове. В тъмното проблясваха факли, разнасяха се команди.

Подпрян на носовото перило на „Силанда“, привързана точно зад дългата лодка, с която бяха дебаркирали Червените мечове, Корик погледа ставащото на брега, след което се обърна.

— Сержант Балм.

— Какво?

— Скоро ще си имаме неприятности.

— Типично — изсъска ядосано Балм. — Фид духва нанякъде, Геслер изчезва. Оставам само аз, а свирка нямам, нали? Детсмел, иди да кажеш на Юмрук Кенеб. Виж там какво ще се иска от нас.

Ефрейторът сви рамене и тръгна.

Тар тъкмо се качваше, вече навлякъл бронята.

— Сержант, долу имаме сандъка с муниции на Фид…

— Ташаци на Гуглата, вярно! Кътъл, бягай долу. Острилки и подпалвачки, всичко, което можеш да вземеш. Троутслитър, ти какво правиш там?

— Мислех да се мушна в оная тълпа — отвърна войникът от перилото, тъкмо беше прехвърлил единия си крак и се канеше да скочи в мръсната вода. — Не звучи добре, нали? Там има водачи — Нокти сигурно, знаеш колко обичам да трепя такива. Мога да пообъркам нещата, та да станат, както трябва да са…

— На парчета ще те разкъсат, идиот. Стой тук, бездруго сме малко.

Корик се сви до Тар и Смайлс.

— Фид непрекъснато го прави това, нали?

— Спокойно — рече Тар. — Ако се наложи, аз и тежките на Геслер ще задържим кея.

— Чакаш го с нетърпение, нали? — обвини го Смайлс.

— Че защо не? Откога уикците са заслужили тази съдба? Тази сган жадува за Четиринайсета. Чудесно, защо да ги разочароваме?

— Щото заповядаха да стоим тука на борда — рече Смайлс.

— По-лесно е да държим кея, вместо ония да се качат на борда.

— Ще скочат обратно — предсказа пророчески Корик. — Само като видят ония глави.

— Досърбяло ме е за бой, Корик.

— Хубаво. Тар, иди горе и се приготви. Аз, Смайлс и Кътъл ще сме точно зад теб, с няколко дузини острилки.

Коураб Билан Тену’алас се появи до тях. Нахлузваше кръгъл щит на лявата си ръка.

— Поемам фланга, ефрейтор Тар. Намерих една секира, имам опит с това оръжие.

— Добре си дошъл — отвърна Тар и погледна през рамо към Шортноус, Флашуит, Уру Хела и Мейфлай, които намъкваха бронята си. — Шестима, всичко. Първа линия. Да се опитат да минат през нас.

Кътъл се появи, мъкнеше голям сандък.

— Раздай ги, сапьор — нареди Балм. — След това всички горе и залп срещу тълпата.

Корик зареди арбалета си и потупа Тар по рамото.

— Да идем да огледаме. В настроение съм да убия някой.

Ефрейторът се изправи и плю на дъските.

— Не сме ли всички така?

[1] Кехлибар. — Б.пр. ↑

[2] Цигуларя. — Б.пр. ↑

[3] Куция. — Б.пр. ↑

23.

Близнаците на кулата стояха,

когато започна клането,

и ашиците бясно подскачаха

за тяхна наслада, ето, въртяха се,

въртеше се горчиво и играта,

която играеха — смъртните падаха

и плачеха в мрака — видяха

ги те, а играта, която играеха,

поде я нов вятър, буря

не тяхна — и ето, Близнаците

изиграни бяха, о, да,

изиграни.

„Луна за убиец“

Ватан Урот

Щом стигнаха до Рампата — стълбището, водещо към Твърдината на Мок, — Калам Мекхар погледна назад. Отвсякъде прииждаха трескави тълпи и всички като че ли се придвижваха към пристанищната улица. Кой стоеше зад всичко това? И що за възможна причина можеше да има тук?

Четиринадесета нямаше да се въвлече в убийствена касапница. Всъщност единственият реалистичен изход щеше да е обратният. Стотици, хиляди граждани като едното нищо можеше да загинат тази нощ, преди останалите да побегнат. Вярно, на кея имаше само шепа морски пехотинци, но той знаеше много добре, че разполагат с морантски муниции. А и Бързия Бен беше там, разбира се.

„Само не се изтощавай, приятел. Мисля…“ Убиецът бръкна под гънките на наметалото си, за да се увери за пореден път, че още носи жълъда, който му беше приготвил Върховният маг. „Моят ашик в дупката.“ Стигнеше ли се до това, можеше да призове Бързака. „И мисля да…“

Без да се поколебае, адюнктата се заизкачва по Рампата. Другите я последваха.

Беше дълго и уморително изкачване, редове и редове стъпала, видели немалко пролята кръв. Калам нямаше много приятни спомени за улица „Рампата“. „Тя е горе и надолу тече, тече.“ Вече бяха над нивото на Горните имения, минаваха през завихрени мъгли, натежали от миризмата на дим. Стената вляво от тях се бе покрила с капки кондензирана пара, сякаш самата височина бе започнала да се поти.

Долу по улиците като змии пропълзяха светлини от факли. Тук-там тревожно закънтяха камбани на Градската стража и едно от именията изведнъж лумна в пламъци, извиси се черен дим, осветен зловещо отдолу. До ушите им стигнаха първите писъци.

Нито дума не си размениха, докато се изкачваха, без да спрат, за да си поемат дъх. Нищо освен приглушеното шумолене и подрънкването на броня, и все по-задъханото дишане с всяко следващо стъпало. Размътената луна се появи и хвърли бледа светлина над града и залива, огря остров Старата наблюдателница в най-външния край на пристанището, сребристите тръстики на Калния остров и, още по на юг, срещу устието на река Червената пещера — острова на Червея, където се издигаха руините на отдавна изоставен храм на Д’рек. Водата отсам Калния остров гъмжеше от транспортни съдове, ескортите на Нок стояха на позиции между тях и четирите кюонски дромона от антуража на императрица Ласийн, все още привързани по кейовете точно под Твърдината на Мок.

Светът изведнъж се вряза смален в погледа на Калам, като детайл от детска играчка. Ако не бяха многобройните светлини от факли, настъпващи към Централните кейове, едва видимите тичащи фигури по улиците и далечните викове откъм гърчещия се в конвулсии град, панорамата щеше да е почти живописна.

Дали не гледаше сега предсмъртната агония на Малазанската империя? На острова, където се бе родила, може би щеше да се възвести рухването й — тук, тази нощ, в хаотичен, безумен вихър от жестокост. „Адюнктата съкруши въстанието в Седемте града. Това трябваше да е триумфално завръщане. Какво направи, Ласийн? Извън властта ти ли е вече този побеснял звяр?“

Колко тънко беше булото на цивилизацията. Отмятането му изискваше нищожно усилие, а още по-малко — подстрекателството. Предостатъчно убийци и разбойници имаше на този свят, а много от тях като нищо можеше да носят одежди на благородник, инсигнии на Юмрук, халати на жрец или схолар. Предостатъчно имаше, несъмнено, които жадуваха за хаос и възможностите, които им поднася той. За безумна жестокост, за отприщване на омраза, за убийство и насилие. Всеки повод щеше да е достатъчен. А можеше и без повод.

Адюнктата се изкачваше нагоре без колебание. Все едно отиваше на ешафода, примирена с всичко, което е отредила съдбата. Вярно ли я разбираше Калам? Не знаеше.

Но вече наближаваше часът, в който трябваше да реши.

И той се надяваше. Молеше се. Изборът, който щеше да направи, щом дойдеше този час, трябваше да е несъмнен и неизбежен. Все пак някакво съмнение се промъкваше, че изборът ще е много по-труден, отколкото смееше да си признае.

„Живота ли избирам, или избирам смъртта?“

Погледна надолу, вдясно, към четирите кораба точно под тях.

„Доста хора е довела обаче.“

На средата на пътя до парк „Гарванов хълм“ Ботъл спря пред една врата. Сърцето му се беше разтуптяло, от лицето му капеше пот. По улиците кипеше магия. Лабиринтът Мокра. Изкривяваше мислите на нищо неподозиращите, изпълваше черепите им с жажда за насилие. И самотни фигури, мъчещи се да изплуват през мощната вълна, бяха жертвите й — принуден беше да заобикаля, докато стигне до тази врата, по тесни задни улички, под Северна речна, затънал до глезени в мръсната тиня на река Малаз, където гъмжеше от лакоми твари. Но най-сетне беше стигнал.

Извади нож и като внимаваше да не вдигне много шум, драсна по вратата. В момента улицата зад него беше празна, но вече чуваше първите шумове на вакханалията — трясък на дърво, пронизителното цвилене на умиращ кон, вече из целия град псетата виеха, сякаш някаква древна вълча памет се бе пробудила в тях. Драсна още веднъж.

Вратата изведнъж се отвори широко. Висока сивокоса жена го изгледа безизразно.

— Агайла — каза Ботъл. — Чичо ми е женен за сестрата на мъжа на леля ти. Роднини сме!

Тя отстъпи.

— Влизай бързо, освен ако не искаш да те разкъсат!

— Аз съм Ботъл — каза той задъхано и я последва. Малка билкопродавница, въздухът беше спарен и наситен с миризми на лечебни треви. — Е, това не е истинското ми име, но…

— О, остави това. Ботушите ти са мръсни. Откъде идваш и защо избра точно тази нощ да посетиш град Малаз? Чай?

Ботъл примига и кимна.

— Аз съм от Четиринадесета армия, Агайла…

— Доста глупаво от твоя страна, нали?

— Моля?

— Трябваше да се криеш там по корабите с другите, скъпо момче.

— Не мога. В смисъл, адюнктата ме прати да…

Тя се обърна.

— Да ме видиш ли? Че за какво?

— Не. Идеята да те намеря си е моя. Търся един. Важно е. Трябва ми помощта ти.

Тя отново му обърна гръб и наля две чаши билкова отвара.

— Ела си вземи чая, Ботъл.

Щом той пристъпи напред, Агайла рязко се обърна, бръкна в гънките на наметалото му и издърпа парцалената кукла. Огледа я за миг, навъси се и я разтърси пред очите му.

— А това какво е? Имаш ли си представа в какво се навираш, дете?

— Дете? Чакай…

— Тоя ли трябва да намериш?

— Ами… Да.

— Значи не ми оставяш никакъв избор, така ли?

— Моля?

Тя отново натика куклата под наметалото му и му обърна гръб.

— Изпий си чая. После ще говорим.

— Можеш ли да ми помогнеш?

— Да спасиш света? Естествено.

„Да спася света? Адюнкта, ти изобщо не спомена за тази част.“

Корик завъртя рамене да намести тежестта на металната ризница. Дългият меч и щитът лежаха на влажните камъни зад него. В ръцете в стоманени ръкавици държеше арбалета си. На три крачки вляво от него стоеше Смайлс, с острилка в дясната ръка, зъбите й лъщяха на бледата лунна светлина. Вдясно беше Кътъл, приведен над мунициите, подредени върху непромокаема пелерина. Сред тях имаше и проклетия.

— Чакай, Кътъл — изръмжа Корик, щом видя гранатата. — Проклетията я подаваш назад, нали? Освен ако не смяташ да изгърмиш всички ни тук, да не говорим за „Силанда“ и „Бясната вълчица“.

Сапьорът примижа.

— Ако отнесе с нас сто от тях, ще съм щастлив, Корик. Тая я забрави, тя е за последно — дотогава сигурно бездруго вече ще сме паднали…

— Но може би живи още…

— Гледай да го избегнеш, войник. Освен ако не ти харесва тълпата да се позабавлява с останалото от теб.

Корик се намръщи и погледна множеството срещу тях. На двайсет крачки, напираха, крещяха ругатни и грозни закани. Немалко сериозни оръжия се мяркаха. Градската стража се беше разкарала и единственото, което като че ли все още задържаше тия глупаци, беше плътната редица войници с щитове пред тях. Тар, Коураб Билан Тену’алас, Уру Хела, Мейфлай, Шортноус и Флашуит. Отблъскваха камъните и парчетата тухли почти лениво с щитовете си.

По фланговете на градската гмеж обаче се готвеха да хвърлят горящи стрели.

„Първо ще се опитат да запалят корабите, а това не е добре.“ Не мислеше, че „Силанда“ ще изгори, не и след онова, което им беше казал Геслер. Но „Бясната вълчица“ беше друга работа. Погледна през рамо и видя ефрейтор Детсмел да слиза на кея. Юмрук Кенеб зад него заговори:

— Сержант Балм.

— Да, Юмрук?

Кенеб се огледа.

— Къде са Геслер и Фидлър?

— Разузнаване, сър.

— Разузнаване? Ясно.

— Онези стрели, сър…

— Дестраянт Рун’Турвиан ме уверява, че привързаните ни за кея съдове ще са в безопасност. Транспортните, уви, са друго нещо. Сигнализирахме на най-близките със заповед да се отдръпнат. Което означава, сержант, че вашите войници остават сами. Корабната балиста на „Бясната вълчица“ ще ви осигури поддръжка.

— Благодарско, сър — каза Балм и очите му лъснаха малко странно. — Къде е обсадата?

— Моля?

Детсмел се окашля.

— Не му обръщайте внимание, сър. Щом почне боят, ще се оправи. Юмрук, казвате, че стрелите няма да подпалят корабите… щом го разберат, ще ги насочат към нас.

Кенеб кимна и се обърна към Кътъл.

— Сапьор, искам да поразите стрелците на фланговете. Не ги изчаквайте. Острилки, стига да са в обхвата.

— Ясно, сър. Галт, Лоуб, елате тука и си вземете по две — не проклетията, Галт, идиот такъв — от ония малките, кръглите. По две, проклети да сте, не повече. Ако трябват още, се връщате…

— По три?

— Не! Помисли, Лоуб. Колко ръце имаш? Третата къде ще я държиш — в задника си ли? Две и да не сте ги изтървали, че целият този проклет кей ще изчезне, заедно с нас. — Обърна се. — Юмрук, сега ли да ги ударим?

— Защо не — отвърна Кенеб. — С малко късмет, другите ще се пръснат.

В този момент към такелажа на „Бясната вълчица“ изсъскаха запалени стрели. Жужащите дъги обаче изведнъж се стопиха.

— Страхотно — изсумтя Корик. — Действай, Кътъл. Следващите ще са по нас, обзалагам се.

Кътъл се прицели вдясно, Галт и Лоуб — вляво. Глинените гранати излетяха.

Взривове, трясък, падащи тела, писъци…

Средата на тълпата се понесе напред с гърлен рев.

— Мамка му! — изръмжа един от тежката пехота отпред.

Смайлс метна гранатата право в средата на връхлитащата тълпа.

Нов взрив, този път само на десет крачки от стената от щитове, която инстинктивно се дръпна назад. Крясъци, кръв и късове месо, тела, спиращи напора на нападателите — фронтът на атаката се бе превърнал в хаотична гмеж, но другите отзад връхлитаха през тях.

Корик се измести вдясно — чу някой да реве заповеди, плътен глас, властен — отсечено като малазански офицер. Искаше го тоя кучи син.

Балистата, монтирана на носа на „Бясната вълчица“, изтрещя и стрелата се вряза в тълпата сред порой от кръв. Стрела, направена да пробива дупки в корабни корпуси — пронизваше без усилие плът и кости, тяло след тяло.

Още няколко стрели излетяха към войниците на кея, а след това тълпата стигна до предната линия.

Безредни, уверени, че силата на устрема им ще стигне да разбие стената от щитове, нападателите не бяха подготвени за съвършено разчетения ответен тласък на тежката пехота. Засвяткаха мечове.

Единственият войник, необучен в поддържането на стена, беше Коураб Билан Тену’алас и Корик видя как Смайлс скочи зад него, докато той сечеше със секирата. Мъжът срещу него беше грамаден, въртеше два къси меча, забиваше с единия, с другия замахваше отгоре и Коураб отстъпи в защита с кръглия щит… а Смайлс, видяла пролука, метна нож и прониза нападащия в гърлото. Докато той рухваше, Коураб замахна и секирата му изпращя в незащитената глава.

— Запълни редицата! — изкрещя Смайлс и го избута напред.

Корик зърна за миг смътна фигура — не беше водачът им — „Богове, това е маг и се готви да отвори лабиринт“ — надигна арбалета, натисна спусъка…

Улучи.

Още три взрива изтрещяха по-назад в напиращата тълпа. Изведнъж атаката се огъна и стената от щитове настъпи крачка напред, после още една, оръжията сечаха да довършат ранените. Хората се разбягаха и Корик чу как някой вика да се прегрупират за нова атака.

„Първата вълна падна.“

Десетки трупове бяха осеяли каменната настилка, отвсякъде се чуваха викове и стонове.

„Богове подземни! Свои убиваме тук!“

На фордека на „Бясната вълчица“ Кенеб се обърна към капитан Ринаг. Едва сдържаше гнева си.

— Капитане, сред тълпата има военни. Без униформа.

Мъжът беше пребледнял.

— Нищо не знам за това, Юмрук.

— Защо е всичко това? Те няма да се докопат до Четиринадесета.

— Н-не знам. Заради уикците е — тях искат. Започнал е погром и няма как да се спре. Цяла армия настъпва към равнините на Уик…

— Армия ли? Каква армия?

— Паплач. Но казват, че са над десет хиляди. И ветерани има между тях.

— И императрицата го одобрява? Все едно. — Кенеб се обърна отново към града. Кучите синове се прегрупираха. — Добре. Ако всичко това продължи още малко, може да отменя заповедите, дадени ми от адюнктата. И да дебаркирам с цялата проклета армия…

— Юмрук, не можете да го направите…

Кенеб се извърна рязко.

— Не много отдавна тъкмо вие настоявахте за това!

— Чумата, Юмрук! Ще нанесете гибел…

— И какво? По-добре да нанеса, отколкото да приема, особено при тези обстоятелства. Значи, освен ако императрицата не крие цяла армия в града, Четиринадесета може да потуши този метеж. Боговете знаят, имаме достатъчно опит в такива ситуации. И признавам, готов съм да направя точно това.

— Юмрук…

— Напуснете този кораб, капитане. Веднага.

Ринаг го зяпна.

— Заплашвате ли ме?

— Да ви заплашвам? Колтейн беше разпънат на кръст пред Ейрън. Докато армията на Пормквал се криеше зад градските стени. Силно съм изкушен, капитане, да ви прикова на нещо такова тук и сега. Подарък за неверниците там, просто да им напомни, че някои от нас не забравят истината. Ще си поема дъх три пъти и ако все още сте тук, когато свърша…

Капитанът се изниза.

Корик видя как офицерът бързо-бързо се спусна по мостчето, след което заобиколи покрай стегнатата редица на бойците от тежката пехота. Изглежда, се беше запътил към най-близката тълпа, напираща от една от по-широките улици.

Ако беше разсъдил, щеше да намери нужните извинения в мрачните мисли, които се нижеха в ума му. Но не разсъди. А колкото до извиненията — те не му бяха нужни. Изобщо.

Вдигна арбалета.

Пусна стрелата.

Видя как порази бягащия капитан между плешките. Видя го как се просна по очи, разперил ръце.

Тар и другите в първата редица се обърнаха и го изгледаха мълчаливо за миг, с безизразни лица под шлемовете.

Смайлс се изсмя невярващо.

По мостика тежко изтропаха ботуши, след тях — дрезгавият глас на Кенеб:

— Кой направи това?

Корик се извърна към Юмрука.

— Аз, сър.

— Вие току-що убихте капитан на Унтската дворцова гвардия, войник.

— Да, сър.

Тар отдолу подвикна:

— Тръгват отново насам! Май ги побърка, Корик.

— Толкова по-добре — изръмжа полукръвният сети и зареди арбалета. Чакаше Кенеб да заговори. Да заповяда на Балм да го арестува.

Но Юмрукът не каза нищо. Обърна се и тръгна към „Бясната вълчица“.

— Лошо, Корик — изсъска Смайлс. — Чакай само Фид да чуе за това.

— Фид ли? — сопна се сержант Балм. — Ами адюнктата? Ще те обеси, Корик.

— Да ме беси. Пак бих го направил. Кучият син искаше да му предадем уикците.

Изтръпнал, Кенеб отново стъпи на палубата. „… искаше да му предадем уикците…“ Морската пехота и матросите до един бяха вперили погледи в него, дестраянт Рун’Турвиан идваше насам.

— Юмрук Кенеб, нещата тази нощ не тръгват добре, нали?

Кенеб примига.

— Дестраянт?

— Много тежко нарушение на дисциплината…

— Извинявам се — прекъсна го Кенеб. — Но явно не сте разбрали. Преди известно време адюнктата обяви рождението на Ловците на кости. Какво беше видяла тя тогава? Аз само го долавях — едва го долавях. Подозирах по-скоро. Но сега… — Поклати глава. — Три отделения на кея, и не отстъпват. Защо?

— Юмрук, заплахата беше разбрана и трябваше да се отвърне.

— Можехме да срежем въжетата и да отплаваме. Но сме тук. Тук са, готови да разкървавят носа на всеки, който посмее да се доближи. Готови да отвърнат на кръв с кръв. Дестраянт, тази нощ, точно тук, в град Малаз, като бог дебне Измяната. — Тръгна покрай войниците към предния мостик. — Балистата заредена ли е?

Един от екипажа кимна.

— Тъй вярно, Юмрук.

— Добре. Приближават се.

Дестраянтът го настигна.

— Юмрук, не разбирам.

Кенеб извърна очи от разярената приближаваща се тълпа.

— Но аз разбирам. Държим кея и на нито един проклет войник не му пука за нищо друго! Защо? — Удари с юмрук по перилото. — Защото чакаме. Чакаме адюнктата. Ние вече сме нейни, дестраянт. Това е. А скапаната империя ако ще да гние!

Очите на дестраянта бавно се разшириха, после той с лека усмивка се поклони.

— Както кажете, Юмрук. Както кажете.

Последната врата на дългия коридор на жилищната сграда, най-горният етаж. „Типично.“ Ръбът на ножа с лекота се хлъзна между вратата и рамката, повдигна резето. Бавно, плавно бутване и вратата се отмести с почти недоловимо изскърцване на кожените панти.

Фидлър се шмугна вътре и се огледа в тъмното.

Откъм леглото се чуваше животинско хъркане и пръхтене, душният въздух вонеше на вкиснала бира.

Леко, безшумно, Фидлър свали и постави на пода един след друг арбалетите, процедура, която отне трийсетина секунди, но гръмливото хъркане откъм леглото не секна нито за миг.

Най-сетне разтоварен, Фидлър се доближи до леглото, дишаше бавно и леко. Наведе се над чорлавата глава на нищо неподозиращата си жертва.

И зашепна напевно:

— Твоите призраци — върнахме се — няма нивга да те оставим на мира, няма нивга да ти дадем покой — о, да, Брейвън Тут, аз съм, Фидлър, мъртъв, но не и изчезнал — призрак, завърнал се, за да те терзае до последния…

Юмрукът се появи сякаш отникъде, удари здраво в слънчевия му сплит. Останал без въздух, сержантът залитна, срина се на пода и се сгърчи в ужасна болка…

А Брейвън Тут бавно се изправи.

— Не беше смешно, Цигуларче — изръмжа отгоре. — Но виж, както ми се гърчотиш тука на пода, това вече е смешно.

— Затвори я тая уста — изпъшка Фидлър. — И ми дай стол.

Старши сержантът му помогна да се вдигне на крака. Прегънат на две, Фидлър бавно се изправи — усилие, накъсано от охкания и хрипливи вдишвания през зъби.

— Жив ли си?

Фидлър кимна и отвърна:

— Добре де, заслужих си го…

— Спор няма — каза Брейвън Тут.

Постояха миг-два един срещу друг, след което се прегърнаха. Без думи.

Вратата зад тях се отвори широко. Те се пуснаха и видяха Геслер и Сторми, първият с две бутилки вино, вторият — с три самуна хляб.

— Дъх на Гуглата! — изсмя се Брейвън Тут. — Старите кучи синове се върнаха до един!

Докато Геслер и Сторми слагаха провизиите на масичката, Фидлър огледа цигулката, която беше окачил на гърба си. Не беше пострадала повече от обичайното, установи с радост. Извади лъка и докато Брейвън Тут палеше фенера, отиде до един от столовете и седна.

Тримата го загледаха мълчаливо.

— Знам… Брейвън Тут, помниш ли кога свирих последния път…

— Онова последният път ли беше?

— Да. И много паднаха оттогава. Приятели. Хора, които бяхме обикнали. И сега липсват. Като дупки в сърцето са. — Пое дълбоко дъх и продължи. — То си чакаше. Отвътре, от дълго време. Е, мои стари, стари приятели, да чуем някои имена.

Брейвън Тут седна на леглото и се почеса по брадата.

— Имам едно ново за тебе. Войник, пратен на задача тая нощ, убили са го. Гентур. Приятелят му Мъдслингър за малко и той да загине, но изглежда, Богинята е дръпнала. И го намерихме навреме, за да помогнем.

Фидлър кимна.

— Гентур. Добре. Геслер?

— Кълп. Баудин. И смятам, Фелисин Паран — тя нямаше никакъв късмет, а когато идваха добрите неща, колкото и рядко да беше, хм, просто не знаеше какво да направи или да каже. — Сви рамене. — Човек достатъчно го боли отвътре, единственото, което му остава, е да наранява и той. Тъй че и нея. — Помълча и добави: — Пела, Трут.

— И Колтейн — промълви Сторми. — И Дюйкър. И Седма.

Фидлър започна да настройва цигулката.

— Хубави имена, до едно. Ще добавя и аз няколко. Уискиджак. Хедж. Тротс. И още едно име — то още не е име, но и така си е добре. Още едно… — Лицето му се сгърчи в гримаса. — Може да прозвучи малко грубо, колкото и колофон да съм намазал. Все едно. Събра се тъжна траурна песен в главата ми, трябва да излезе навън…

— Само тъжна ли, Фид?

— Не, съвсем не. Добрите спомени ги оставям на вас — но ще ви дам нещо да ви нашепва от време на време, да ви казва, че знам какво изпитвате. Сега се отпуснете — налей чашите, Геслер — ще отнеме малко време, предполагам.

И засвири.

Тежката врата на най-горната площадка на Рампата се разтвори със скърцане и на прага се открои грамадна изгърбена човешка фигура. Щом адюнктата стъпи на площадката, фигурата се отдръпна. Тавори пристъпи в малката стражева вишка, последвана от Т’амбър и Юмрук Тене Баралта. След тях в старото плесенясало помещение влезе Калам. Въздухът ухаеше сладникаво от гъстите изпарения ром.

Убиецът спря пред пазача.

— Лубен.

— Калам Мекхар — отвърна му онзи с тежко ръмжене.

— Много работа тази нощ.

— Не всеки използва вратата.

Калам кимна мълчаливо и продължи. Излезе във вътрешния двор на цитаделата, с разкъртените каменни плочи, старата кула вляво, самата твърдина — леко вдясно. Адюнктата вече беше на средата му.

Калам примижа към навъсената луна. Лек ветрец забърса лицето му, топъл и сух, погали избилите по челото му капки пот. Някъде горе за миг проскърца ветропоказател. Убиецът продължи след другите.

От двете страни на входа на цитаделата пазеха двама Нокти — необичайна охрана. Калам се зачуди къде ли са тази нощ пребиваващият тук Юмрук и гарнизонът му. „В подземията някъде сигурно, мъртво пияни. Гуглата знае, точно там щях да съм на тяхно място.“ Не и Лубен, разбира се. Той беше стар колкото самата Порта на Рампата — открай време беше тук, още от времето на императора и дори, стига слуховете да бяха верни, още от управлението на самия Мок.

Докато минаваше между двамата професионални убийци, и двамата кривнаха глави към него. Насмешливо признание, реши той. Или нещо по-лошо. Не отвърна, а продължи по широкия коридор.

Отпред ги очакваше друг Нокът, загърнат в наметало и закачулен. Поведе ги към стълбището.

Изкачиха два етажа и влязоха в някакво преддверие. Тене Баралта нареди на Червените мечове да останат тук — всички освен Лостара Юил. След това шепнешком отпрати двама нанякъде. Адюнктата гледаше всичко равнодушно. Калам обаче го хвана яд на Баралта за явния акт на подчертана независимост — сякаш Юмрукът освобождаваше себе си и своите Червени мечове от всякаква връзка с адюнктата и Четиринадесета армия.

Нокътят ги поведе отново напред, по нов коридор. Стигнаха до двукрила врата. Не беше обичайното помещение за официални срещи, знаеше Калам, намираха се в рядко посещаван сектор на цитаделата. На стража при вратата стояха други двама Нокти, и двамата се обърнаха да отворят крилата.

Калам видя как адюнктата пристъпи вътре и спря. Както и Т’амбър, и Тене Баралта. Лостара Юил до убиеца затаи дъх.

Очакваше ги трибунал. Срещу тях седяха императрица Ласийн, Корболо Дом — в униформа на Върховен юмрук — и още един човек, когото Калам не познаваше. Закръглено лице, пълен, облечен в сини коприни. Косата му беше безцветна, късо подрязана и намазана. Две сънени очи изгледаха адюнктата със стръвната алчност на екзекутор.

Масите бяха във формата на обърнато „Т“ и имаше три празни стола с гръб към новодошлите.

След дълга пауза адюнктата пристъпи, издърпа средния стол и седна, изправила гръб. Т’амбър зае стола вляво от Тавори. Тене Баралта даде знак на Лостара Юил да го придружи, отмести се далече вдясно и застана мирно, с лице срещу императрицата.

Калам бавно въздъхна и пристъпи към останалия празен стол. Седна и отпусна облечените си в ръкавици ръце на масата.

Мазният дебелак измести погледа си към убиеца и леко се наведе над масата.

— Калам Мекхар, нали? Огромно удоволствие, да се запознаем най-сетне.

— Нима? Радвам се за вас… който и да сте.

— Малик Рел.

— И в какво качество сте тук? — запита Калам. — На главна змия?

— Достатъчно, двамата — прекъсна ги императрицата. — Остани, ако трябва, Калам, но замълчи. И разбери, не съм те канила да присъстваш тази нощ.

Калам долови скрития въпрос в думите й, но само сви рамене. „Не, Ласийн. Още не съм готов да ти дам нищо.“

Ласийн отмести погледа си към командира на Червените мечове.

— Тене Баралта, разбирам, че сте съдействал в ескортирането на адюнктата и свитата й през града. Благородно от ваша страна. Допускам, че адюнктата не ви е поканила, нито ви е принудила по какъвто и да било начин. Следователно явно е, че желаете да говорите с мен от името на Червените мечове.

Той се поклони и отвърна:

— Да, императрице.

— Продължете.

— Червените мечове бяха призовани на служба от адюнктата в Ейрън, императрице, при което бях назначен за Юмрук в Четиринадесета армия. Най-почтително моля да отмените тази заповед. Червените мечове винаги са служили на Малазанската империя в качеството си на независима сила, както подобава на уникалния ни статут като първа и най-челна имперска гвардия в Седемте града.

Императрицата кимна.

— Не виждам причина да отхвърля молбата ви. Адюнктата има ли някакви бележки?

— Не.

— Добре. Командир Тене Баралта, Червените мечове могат засега да се настанят тук, в Твърдината на Мок. Свободен сте.

Той отново се поклони, обърна се и излезе. Капитанът му го последва.

Вратите след тях се затвориха.

Ласийн прикова поглед в адюнктата.

— Добре дошла у дома, Тавори.

— Благодаря, императрице.

— Транспортните кораби в залива са вдигнали флаг за епидемия. Двете с теб знаем, че никаква чума няма сред войниците в твоята армия. — Кривна глава. — Как трябва да разбирам този опит за заблуда?

— Императрице. Юмрук Кенеб очевидно е решил, че въпреки твърденията на капитан Ринаг град Малаз е в състояние на граждански размирици. В достатъчна степен, за да го накарат да се побои за благополучието на Четиринадесета в случай, че армията дебаркира. В края на краищата с мен има уикци — чиято вярност към Империята, бих могла да добавя, е безукорна. В добавка, водим с нас значителна част от хундрилските Изгорени сълзи, които също служиха доблестно. Свалянето на тези части на брега би довело до кръвопролитие.

— Кръвопролитие ли, адюнкта? — Веждите на Ласийн се вдигнаха. — На капитан Ринаг бяха дадени изрични заповеди да се погрижи войниците да се разоръжат, преди да слязат.

— И да се подложат на милостта на озверялата тълпа, императрице.

Ласийн махна пренебрежително с ръка.

— Императрице — продължи адюнктата. — Убедена съм, че тук, в ядрото на Империята, е налице неразбиране. Че всички събития, известни под общото название Кучешката верига — и всичко, което последва при Ейрън — са някак изкривени. — Помълча за миг и продължи: — Виждам, че Корболо Дом, който командваше ренегатите Убийци на псета, който беше пленен и арестуван в Рараку, отново е свободен и при това е Върховен юмрук. Нещо повече, джисталският жрец и вероятният подстрекател на клането на ейрънската армия Малик Рел сега седи като ваш съветник на тази среща. Излишно е да казвам, че съм смутена от това. Освен ако, разбира се, Въстанието на Седемте града не е успяло извън най-безумните им блянове и въпреки успехите ми там.

— Скъпа ми Тавори — въздъхна Ласийн. — Признавам, че съм силно притеснена по отношение на теб. Изглежда, се придържаш към детинската представа, че някои истини са твърди и непоклатими. Светът на възрастните, уви, далеч не е толкова прост. Всички истини са ковки. Предмет на ревизия, по необходимост. Все още ли не си забелязала, Тавори, че в умовете на хората в тази империя истината е маловажна? Загубила е силата си. Тя вече не предизвиква промяна и всъщност самата воля на хората — породена от страх и невежество, да — самата тяхна воля, както казах, може на свой ред да ревизира тези истини, може да превърне, ако искаш, удобните лъжи във вяра, а тази вяра на свой ред е неподатлива на опълчване.

— Опълчиш ли се срещу нея, извършваш измяна — каза след малко Тавори.

Императрицата се усмихна.

— Виждам, че с всеки миг порастваш, Тавори. Навярно бихме могли да поскърбим за изгубената невинност, но не задълго, опасявам се. Малазанската империя е в най-опасния миг на съществуването си, всичко е несигурно, всичко виси на косъм. Изгубихме Дужек Едноръкия от чумата — и армията му, изглежда, е изчезнала напълно, най-вероятно са станали жертва на същата тази чума. Събитията в Корел взеха лош обрат. Избиванията в Седемте града ни нанесоха почти смъртоносен удар, по отношение на икономиката и на реколтите в частност. Може да се изправим пред глад, преди субконтинентът да успее да се възстанови. Става наложително, Тавори, да се наложи нов облик на нашата империя.

— И какво изисква този нов облик, императрице?

Вместо Ласийн заговори Малик Рел.

— Жертви, уви. Пролята кръв, за да утоли жаждата, нуждата. Жалко, но друг път няма. Всички тук сме натъжени.

Тавори бавно примига.

— Искате да ви предам уикците.

— И хундрилите — добави Малик Рел.

Корболо Дом се надвеси над масата.

— Още един въпрос, Тавори Паран. Кои, в името на Гуглата, са на онези катамарани?

— Войници от народ, известен под името периш.

— Кои са те? — озъби се напанецът.

— Врекоха се във вярност, Върховен юмрук.

— На Малазанската империя?

Адюнктата замълча, после отново прикова очи в Ласийн.

— Императрице, трябва да поговоря с вас. Насаме. Има неща, които са само за императрицата и нейната адюнкта.

Малик Рел изсъска.

— Неща, отприщени от отатаралски меч, имате предвид! Точно както се опасявах, императрице! Тя вече служи другиму, и е готова да забие хладното желязо в гърлото на Малазанската империя!

Лицето на Тавори се изкриви в нескрито отвращение, щом погледна джисталския жрец.

— Империята винаги е отказвала безсмъртен покровител, Малик Рел. Точно поради това сме оцелели и ставаме все по-силни. Вие обаче какво търсите тук, жрецо?

— На кого служиш сега? — попита властно Малик Рел.

— Аз съм адюнктата на императрицата.

— Тогава трябва да изпълниш заповедта й! Предай ни уикците!

— „Предай ни“? А, разбирам. Накърнена ви беше малко репутацията при Ейрън. И затова беше арестуван Юмрук Блистиг, бившият командир на ейрънската стража, който отказа да се подчини да напусне града. Заради него и само заради него Ейрън не падна.

— Не бяха ли Червените мечове в Ейрън арестувани от Блистиг, Тавори? — попита Ласийн.

— По заповед на Пормквал. Моля, императрице, трябва наистина да поговоря с вас насаме.

И тогава Калам видя в очите на Ласийн нещо, което бе смятал, че никога няма да види. В очите й пробяга страх. Но този път заговори Корболо Дом.

— Адюнкта Тавори, сега аз съм Върховен юмрук. И след смъртта на Дужек съм старшият Върховен юмрук. Освен това съм удостоен с титлата и властта на Първи меч на Империята, пост, който за жалост остана свободен след ненавременната кончина на Дасем Ълтър. Поради което от този момент поемам командването на Четиринадесета армия.

— Тавори — каза тихо Ласийн, — функцията на адюнктата никога не е била да командва армии. Тласна ме необходимостта, заради въстанието в Седемте града, но това вече свърши. Ти изпълни всичко, за което те помолих, и не съм сляпа за твоята вярност. Натъжава ме, че тази среща стана толкова открито враждебна — ти си продължението на моята воля, Тавори, и не съжалявам за избора си. Не, дори сега. Изглежда, се налага да ти изясня в детайли своята воля. Искам отново да си до мен, в Унта. Малик Рел може и да притежава дарби в много области на администрирането, но му липсват други — нужна си ми заради тях, Тавори, нужна си ми до мен, за да допълниш онова, което липсва на джисталския жрец. Виждаш пред себе си преструктурирането на имперската върховна власт. Нов Първи меч, който поема върховното командване на всички малазански армии. Дошло е време да оставиш меча си, Тавори.

Мълчание. Тавори не помръдна. Дори с едно трепване не издаде онова, което изпитваше.

— Както заповядате, императрице.

Калам усети как се нажежи кожата му под дрехите, готова всеки момент да пламне в мехури. Пот потече по тялото му; усети как се стича по лицето и врата му. Заби очи в ръцете си в кожените ръкавици, застинали върху масата.

— Доволна съм — заяви Ласийн.

— Ще ми се наложи да се върна за кратко на пристанището. Убедена съм, че Юмрук Кенеб ще се усъмни в достоверността на тази смяна в командването, ако бъде уведомен от някой друг вместо мен.

— Изключително верен човек — измърмори Малик Рел.

— Такъв е, да.

— А тези периши? — настоя Корболо Дом. — Може ли да се окажат проблем? Ще се подчинят ли на моята власт?

— Не мога да говоря от тяхно име по този въпрос — отвърна с равен тон Тавори. — Но няма да отхвърлят всякакви преговори просто ей така. Колкото до войнската им сила, убедена съм, че ще е достатъчна поне като помощна функция на редовните ни части.

— Нещо повече за тях?

Адюнктата сви безгрижно рамене.

— Те са чужденци, Първи меч. Варвари.

„Варвари, които плават на най-добрите бойни кораби в проклетия океан, да.“

Но Корболо Дом, с цялата му схватливост и остра като бръснач преценка, само кимна.

Още няколко мига мълчание, мигове, в които можеше да се кажат толкова много неща, в които ходът на Малазанската империя можеше да намери по-здрава основа. Тишина, но на Калам му се стори, че чува тръшкане на врати, дрънченето и стърженето на спускащ се портикул, че вижда коридори, проходи, в които мигащата светлина загасва и се стапя.

Ако можеше императрицата да изрече нещо в тези няколко мига, думи, предназначени единствено за Тавори — каквото и да е, какъвто и да е намек за договаряне, който да не звучи фалшиво…

Малик Рел каза:

— Адюнкта, остава проблемът с двама уикци. Магьосник и вещица.

Очите на Тавори не се откъснаха от Ласийн.

— Разбира се. За щастие те са безсилни след травмата, която преживяха със смъртта на Колтейн.

— Все едно, Нокътят ще ги арестува.

— Неизбежно е, Тавори — проговори Ласийн. — Макар и с малко остатък от предишната им мощ, биха могли да нанесат поражения на гражданите на Малаз, а това не можем да позволим.

— Кръвта тази нощ е на уикците и хундрилите. — Адюнктата го каза без капка чувство.

— Налага се — измърмори джисталският жрец и смръщи чело, уж наистина обзет от скръб.

— Тавори — заговори Ласийн, — възможно ли е хундрилите да проявят непокорство с предаването на бронята и оръжието? Две хиляди ли са, или повече?

— Моята дума ще е достатъчна — отвърна адюнктата.

— Изпитвам огромно облекчение — каза с лека усмивка императрицата, — че вече разбираш необходимостта от това, което предстои да стане тази нощ. В по-общата схема на нещата това жертвоприношение е скромно, Тавори. Също така е ясно, че уикците надживяха ползата от тях — старите съглашения с племената трябва да се премахнат, след като добивите от Седемте града са толкова зле. С други думи, трябват ни равнините на Уик. Стадата трябва да бъдат избити и земята да се разоре, да се посее зърно. Седемте града ни дадоха суров урок доколко може да се разчита на далечни земи за ресурсите на Империята в изхранването.

— Следователно — разпери ръце Малик Рел, — необходимостта е проблем на икономиката, нали? Това, че един невеж и изостанал народ трябва да се изкорени, е тъжно, наистина, но, уви, неизбежно.

— Вие самият би трябвало да го знаете добре — каза Тавори. — Гедорианският фаларийски култ на джисталите беше изкоренен по подобен начин от император Келанвед в края на краищата. Вие, изглежда, сте между малцината оцелели от това време.

Кръглото мазно лице на Малик Рел пребледня.

Адюнктата продължи:

— Съвсем дребна бележка в имперските исторически хроники, трудно е да се намери. Убедена съм обаче, че ако прегледате скрупульозно трудовете на Дюйкър, ще намерите добри препратки. Разбира се, „дребна“ в случая е относителен термин, също както, предполагам, ще бъде видян този погром над уикците в по-късните истории. За самите уикци естествено изобщо няма да е „дребна“.

— За какво по-точно намеквате? — попита Малик Рел.

— Полезно е понякога да спреш на пътя, да се обърнеш и да се върнеш малко назад.

— Какво носи това?

— Разбиране на мотивите, джисталецо. Изглежда, че в крайна сметка тази нощ е за разкриване. На съглашения, на договори, на спомени…

— Този дебат — прекъсна я императрицата — може да се отложи за друг момент. Тълпата долу в града скоро ще се самоизяде, ако не й бъдат доставени жертви. Готова ли си, адюнкта?

Калам се усети, че е затаил дъх. Не можеше да види очите на Тавори, но нещо у Ласийн му подсказа, че адюнктата е приковала погледа си в императрицата: точно в този миг нещо премина между тях и — съвсем бавно — очите на Ласийн станаха безизразни, някак странно безцветни.

Адюнктата стана.

— Да, императрице.

Т’амбър също стана и преди някой да е погледнал към Калам, той се изправи и заяви уморено:

— Адюнкта. Ще се видим отвън.

— Щом приключите с тези учтивости, моля, върнете се тук — каза императрицата. — Не съм получавала вашата оставка от Нокътя, Калам Мекхар, и мисля, че някои заслужени повишения доста се забавиха. Явната ни загуба на Топър в Имперския Лабиринт остави вакантен командния пост на Нокътя. Не мога да се сетя за човек, който да го заслужава повече.

Веждите на Калам се вдигнаха.

— И вие, императрице, си въобразявате, че ще приема мантията и просто ще си седя в Западната кула в Унта, обкръжен от курви и блюдолизци? Нов Топър ли очаквате?

Ред беше на Ласийн да отвърне с безукорно сдържан тон.

— Най-определено не, Калам Мекхар.

„Целият Нокът, под мое командване. Богове, кой би паднал първи? Малик Рел, Корболо Дом…“

„И тя знае това. Тя предлага това. Мога да изрежа туморите от плътта… но първо трябва да умрат някои уикци. И… не само уикци.“

Не можеше да се довери на себе си, за да проговори, дори не знаеше какво да каже, ако можеше. Просто се поклони на императрицата и излезе от залата след Тавори и Т’амбър.

В коридора.

Двадесет и три крачки до преддверието — Червените мечове си бяха отишли. Тавори спря, даде знак на Т’амбър да мине покрай нея и тя застана при отсрещната врата. След това адюнктата затвори вратата зад тях.

И се обърна към Калам.

Но заговори Т’амбър.

— Калам Мекхар. Колко Ръце ни очакват?

Той извърна очи.

— Всяка Ръка е обучена да действа като самостоятелна единица. Това е сила, и недостатък.

— Колко?

— Четири кораба, пристанали долу. Може да са до осемдесет.

— Осемдесет?

Убиецът кимна. „Ти си мъртва, адюнкта. И ти, Т’амбър.“

— Тя няма да ви позволи да се върнете на корабите — отрони той, все така отбягваше погледите им. — Иначе ще последва гражданска война…

— Няма — каза Тавори.

Калам се намръщи и я изгледа.

— Ние напускаме Малазанската империя. И най-вероятно никога повече няма да се върнем.

Той отиде до стената, опря се на нея и затвори очи. Потта се стичаше по лицето му.

— Разбирате ли какво ми предложи тя току-що? Мога да се върна в онази зала и да направя точно това, което иска да направя — онова, което й е нужно да направя. Двамата с нея след това ще излезем оттам и ще оставим два трупа с отрязани глави на оная проклета маса. Проклятие, Тавори. Осемдесет Ръце!

— Разбирам — каза адюнктата. — Върви тогава. Няма да мисля лошо за теб, Калам Мекхар. Ти си от Малазанската империя. Служи й.

Но той не помръдна, нито отвори очи.

— Значи това вече нищо не означава за теб. Така ли, Тавори?

— Имам си други грижи.

— Обясни ми ги.

— Не.

— Защо не?

Отговори му Т’амбър:

— Тази нощ има сливане, Калам. Тук, в град Малаз. Играта тече в трескави ходове и контраходове, и да, Малик Рел е участник, въпреки че ръката, която го движи, остава далечна, невидима. Премахването му, каквото е намерението ти, ще се окаже гибелен удар и може да промени изцяло равновесието. Възможно е да спаси не само Малазанската империя, но и целия свят. Как можем да възразим на желанието ти?

— И все пак…

— Да — отвърна Т’амбър. — Ние те молим. Калам, без тебе нямаме никакъв шанс…

— Шестстотин професионални убийци, проклятие! — Опря главата си в стената. Не можеше да погледне тези две жени, да види в очите им потребността. — Само аз не стигам. Слезем ли всички долу, Малик Рел ще живее.

— Щом казваш — отвърна Тавори.

Изчака я да добави още нещо, последна молба. Изчака Т’амбър да добави нов аргумент. Мълчание.

— Струва ли си, адюнкта?

— Спечели тази битка, Калам. Или спечели войната.

— Аз съм най-обикновен човек.

— Да.

„С ашик в дупката.“

Дланите го засърбяха под кожените ръкавици.

— Този джисталски жрец е обзет от злоба.

— Стара, да — отвърна Т’амбър. — И от жажда за власт.

— Ласийн е отчаяна.

— Да, Калам, знаем.

— Защо не останете тук, двете? Изчакайте да ги убия. Изчакайте и ще убедя императрицата, че този погром трябва да бъде спрян. Веднага. Да не се пролива повече кръв. Долу в града има шестстотин убийци — можем да съкрушим това безумие, да прочистим това безумие…

— Без повече кръв ли, Калам Мекхар?

Въпросът на Т’амбър го жегна и той тръсна глава.

— Само водачите на кръговете, не повече.

— Явно не си се досетил нещо — каза Т’амбър.

— Какво?

— Нокътят. Има вербувани сред тях. Масово. Джисталският жрец не е спал.

— Откъде знаеш?

Ново мълчание.

Калам се потърка по челото с две ръце.

— Богове подземни…

— Може ли да те попитам нещо?

— Казвай, Т’амбър.

— Ти възропта веднъж при чистката на Старата гвардия. Всъщност дойде в този град не много отдавна, с намерение да убиеш императрицата.

„Как е научила това? Как е възможно изобщо да го знае? Коя е тя?“

— Продължавай.

— Тласнал те беше гневът, възмущението. Спомените ти бяха обявени за лъжи и ти поиска да се опълчиш на тези „прекроители на истината“, които се подиграха с всичко, което ценеше. Искаше да погледнеш в очите онази, която реши, че Подпалвачите на мостове трябва да умрат — нужно ти беше да видиш истината в тях и щеше да действаш, ако я намериш. Но тя успя да те предума…

— Тя дори не беше тук.

— А, разбрал си го значи. Е, все едно. Щеше ли само това да те спре да отидеш в Унта? Да се добереш до нея?

Той поклати глава.

— Къде е сега негодуванието ти, Калам Мекхар? Колтейн. Имперският историк Дюйкър. Седма армия. А сега — уикците и Четиринадесета. Юмрук Темъл. Нил, Недер. Гал от Изгорените сълзи на хундрилите, които изтласкаха Корболо Дом при Санимон — отнеха победата на Корболо много преди Ейрън. Предателите са в тронната зала…

— Мога да сложа край на това.

— Можеш. И ако избереш това, ние с адюнктата ще умрем поне малко удовлетворени. Но с нас ще умрат и мнозина други. Повече, отколкото който и да е от нас може да побере в ума си.

— Питаш ме къде е негодуванието ми, но имаш отговора пред себе си. Живо е. Вътре в мен. И е готово да убива. Сега.

— Убийството на Малик Рел и Корболо Дом няма да спаси уикците, нито хундрилите. Няма да предотврати войната с перишите. Нито унищожението на равнините на Уик. Императрицата наистина е отчаяна, толкова отчаяна, че ще пожертва своята адюнкта срещу убийството на двама предатели в обкръжението й. Но кажи ми, не мислиш ли, че Малик Рел разбра същината на предложението на Ласийн към теб?

— Това ли е въпросът ти?

— Да.

— Корболо Дом е глупак. Той вероятно нищо не схваща. Джисталският жрец, за съжаление, не е глупав. Така че е подготвен. — Калам замълча, макар че мислите му продължиха в безброй посоки. Скрити възможности. — Той може би не знае, че притежавам отатаралско оръжие…

— Силата, от която може да привлича, е Древна — каза Т’амбър.

— Значи според всичко, които си казахме тук, може да се проваля.

— Може.

— А ако се проваля, всички губим.

— Да.

Калам отвори очи и видя, че адюнктата му е обърнала гръб. Само Т’амбър беше с лице към него, златистите й очи не трепваха, погледът й беше загадъчен.

„Шестстотин.“

— Кажи ми следното, Т’амбър. Ти и адюнктата… чий живот е по-важен?

Отговорът последва незабавно.

— На адюнктата.

Тавори като че ли трепна, но не се обърна.

— А между теб и мен? — попита Калам.

— Твоят.

„Аха.“

— Адюнкта, изберете, ако благоволите, между себе си и Четиринадесета.

— Каква е целта на всичко това? — попита прегракнало Тавори.

— Изберете.

— Юмрук Кенеб получи заповедите си.

Калам отново затвори очи. А някъде там, в едно скрито кътче в ума му, прозвуча тънък, едва доловим звук. Музика. Изпълнена със скръб.

— Лабиринти в града — промълви той. — Много. Кипят от сила — Бързия Бен ще се затрудни ужасно дори да успея да се добера до него, а да се използват портали е невъзможно. Адюнкта, ще ви трябва мечът. Отатарал във фронта… и в тила.

Странна музика. Мелодията му бе непозната и все пак… позна я.

Калам отвори очи и в този миг адюнктата бавно се обърна.

Очите й бяха като удар в сърцето.

— Благодаря ти — промълви тя.

Убиецът се пое дъх и разкърши рамене.

— Добре. Няма смисъл да ги караме да чакат.

Перла пристъпи в залата. Малик Рел крачеше напред-назад, а Корболо Дом беше отпушил бутилка вино и тъкмо си наливаше. Императрицата седеше в стола си.

Не загуби време в предисловия.

— Тримата наближават портата.

— Разбирам. Калам Мекхар е направил своя избор значи.

Сянка на разочарование сякаш пробяга по лицето й.

— Да. Той вече не стои на пътя ти, Перла.

„Кучка такава. Предложи му Нокътя, нали? А къде щеше да ме постави мен това?“

— Двамата с него имаме неуредени сметки, императрице.

— Нека това не попречи на по-важното. Калам е най-маловажната жертва, разбираш ли ме? Премахни го от пътя, разбира се, но след това изпълни каквото ти бе заповядано.

— Разбира се, императрице.

— Щом се върнеш — каза Ласийн с много тънка усмивка на простоватото си лице, — имам изненада за теб. Приятна.

— Едва ли ще се забавя много…

— Тази твоя свръхсамоувереност е най-дразнещото у теб, Перла.

— Императрице, той е сам!

— Допускаш ли, че адюнктата е безпомощна? Тя владее отатаралски меч, Перла — магията, с която Нокътят устройва засадите си, няма да действа. Това ще е брутално. Освен това имаме и Т’амбър, а тя си остава загадка — за всички нас. Не искам да се върнеш при мен заранта, за да ме уведомиш, че успехът е струвал двеста мъртви Нокти по улиците.

Перла отвърна с мълчалив поклон.

— Е, върви.

В този момент Малик Рел се обърна.

— Старши Нокът. След като тази задача приключи, погрижете се две Ръце да се прехвърлят на кораба „Бясната вълчица“ с указания да убият Нил и Недер. Ако се появи възможност след това, трябва да убият и Юмрук Кенеб.

Перла се намръщи.

— На онзи кораб е Бързия Бен.

— Него го забрави — каза императрицата.

— Няма ли да защити жертвите?

— Неговата сила е илюзия. — Малик Рел махна пренебрежително с ръка. — Титлата му на Върховен маг е незаслужена, но подозирам, че й се радва, тъй че нищо няма да направи, за да разкрие колко нищожни са дарбите му.

Перла бавно кривна глава. „Така ли, Малик Рел?“

— Върви да дадеш заповедите си — подкани го Ласийн.

Нокътят отново се поклони и напусна залата.

„Калам Мекхар. Най-после можем да сложим край на това. За това ти благодаря, императрице.“

Влязоха в стражевата постройка на върха на Рампата. Лубен бе като сянка, изгърбен над малката маса в ъгъла. Вдигна за миг очи към тях и ги наведе отново. Стискаше бронзова халба в грамадните си ръце.

— Ще удариш една и за нас, нали? — каза Калам.

— Разчитай.

Продължиха към портата отсреща.

Лубен зад тях промълви:

— Внимавай на последното стъпало долу.

— Добре.

„И ти благодаря за това, Лубен.“

Излязоха на площадката.

Долу из града вече горяха сгради. Факли пробягваха по улиците като фосфорни червеи из гниеща плът. Чуваха се смътни викове и писъци. Централният пристан гъмжеше от хора.

— Пехота на кея — каза адюнктата.

— Държат се — добави Т’амбър, сякаш искаше да вдъхне увереност на Тавори.

„Богове подземни, поне хиляда души трябва да е тази тълпа.“

— Не са повече от три отделения, адюнкта.

Тя не отвърна нищо, започна да слиза. Т’амбър я последва, а накрая, след един последен поглед към кипящата битка при кейовете, Калам пое след тях.

Тене Баралта влезе в добре обзаведената стая, спря за миг да се огледа и се запъти към един от плюшените столове с висок гръб.

— Кълна се в Седемте — отрони с въздишка, — най-сетне приключихме с оная студеноока вещица. — Седна, изпружи крака. — Налей вино, капитане.

Лостара Юил се приближи до командира си.

— Това може да почака. Позволете да помогна да смъкнете бронята, сър.

— Добра идея. Призракът на ръката ми така боли — вратните ми мускули са като огънати железни пръти.

Тя смъкна металната ръкавица от здравата му ръка и я сложи на масата. Премести се зад стола и откопча иглата на наметалото му. Той се надигна леко да й позволи да го смъкне. Тя го сгъна грижливо и го положи върху дървена ракла до голямото, отрупано с възглавници легло. Върна се при Тене Баралта и каза:

— Станете за малко, сър, ако благоволите. Ще махнем ризницата.

Той кимна и се изправи. Беше доста тромаво, но най-сетне успяха да свалят тежката броня. Тя я струпа на пода до леглото. Подплатата отдолу беше мокра от пот, вмирисана и на петна под мишниците. Тя смъкна и нея и Баралта остана гол над бедрата. Старите белези от изгаряния бяха на сини мехури. Мускулите му се бяха отпуснали от бездействие под пласта тлъстини.

— Висш Денъл — каза Лостара. — Императрицата няма да се поколебае да се разпореди да ви изцерят, както подобава.

— Естествено — отвърна той и се отпусна отново в стола. — А след това, Лостара Юил, няма да трепваш, щом ме погледнеш. Много неща се въртят в ума ми, за теб и мен.

— Наистина ли? — Отново се премести зад него и започна да мачка стегнатите от напрежение мускули от двете страни на врата му.

— О, да. Не се съмнявай.

— Спомняте ли си, сър. Онова посещение, което направих веднъж, преди много време. Докато преследвах Калам Мекхар. Посещение в една гарнизонна цитадела. Седях на същата маса с убиеца. И беше наредена колода, доста неочаквано. Смърт и Сянка властваха над полето, ако паметта не ме лъже — а признавам, не мога да го гарантирам. Все едно, следвайки точно вашите заповеди, след това избих всички присъстващи — след като си замина Калам, разбира се.

— Винаги си изпълнявала заповедите с впечатляваща точност, Лостара Юил.

Тя прокара лявата си длан по брадичката му и я погали нежно.

— Онази нощ на убийства, командире, си остава повод за най-голямото ми съжаление. Всички до един там бяха невинни.

— Не позволявай подобни прегрешения да ти натежават, обич моя.

— Доста трудна задача, сър. Постигането на такова хладнокръвие.

— Имаш изключителен талант в тези неща.

— Предполагам, че да — промълви тя и дланта й погали нацепените му устни и се спря там. А ножът в другата й ръка се хлъзна по врата му, зад дихателната тръба, и посече навътре и надолу.

Кръв плисна в дланта й, притиснала устата, съпроводена от къркорене и мехурчета изтръгнал се въздух. Тялото в стола потрепери за няколко мига и се отпусна.

Лостара Юил се отдръпна. Изтри ножа и ръцете си в копринената завивка. Прибра ножа в канията, взе ръкавиците си и отиде до вратата.

Открехна я, колкото да може да мине, и каза на двамата Червени мечове на стража отвън:

— Командирът спи. Не го безпокойте.

Те отдадоха чест.

Лостара притвори вратата и закрачи по коридора.

„Да. Котильон, ти се оказа прав за него в края на краищата.“

„И за сетен път нужното хладнокръвие беше постигнато.“

Уру Хела беше паднала, крещеше и се извиваше около копието, пронизало тялото й. Корик изруга, натисна още по-здраво с щита си и изтласка назад нападателите, докато успее да я прекрачи. Смайлс пристъпи зад него, сграбчи Уру Хела за колана и я повлече назад.

Избухна нов шрапнел, тела се загърчиха сред плиснала кръв, пръските удариха Корик в лицето под шлема. Той примига да махне парещата горещина от очите си, пое с щита удара на някакъв боздуган, после заби нагоре изпод него, върхът на меча се вряза в нечии слабини. Крясъкът на осакатения нападател почти го оглуши. Той издърпа меча.

Зад него се разнесоха викове, но не можа да ги проумее. С изпадналата от боя Уру Хела и Шортноус, ранен с меч в бедрото при последния щурм, фронтовата редица бе изтъняла отчайващо. Галт и Лоуб вече се бяха включили. Детсмел се бореше да спре кръвта на Шортноус, а Уидършинс трескаво се мъчеше да отбие щурма на Мокра — магическите атаки целяха да вдъхнат объркване и паника. Силата на отдельонния маг обаче бързо се изтощаваше.

Какви, в името на Гуглата ги вършеше Бързия Бен? Къде беше? Защо все още го нямаше на палубата на „Бясната вълчица“?

Корик се усети, че сипе ругатни на всички езици, които знаеше. Не можеха да удържат.

И кой свиреше тая проклета музика?

Продължи да се бие.

И не видя онова, което ставаше зад него, хлъзгащия се от мрака огромен катамаран с вълчата глава на носа, приближаващ се към кея. Широките платформи изскърцаха навън и тупнаха тежко върху здравия камък. Войници в тежка броня тръгнаха в марш по тези платформи, със стрелци между тях, с дълги стрели, изпънати на тетивите.

Корик посече с меча си, видя как лицето на някакъв нещастен малазански гражданин се пръсна на две с отпрана челюст, порой от кръв — лъсналото бяло на оголената кост — след това очите му, изпълнени с неверие и ужас…

„Избиваме… богове подземни… свои…“

Сержант Балм зад него изведнъж изрева:

— Отстъпи! Морска пехота, отстъпи!

Дисциплината си каза своето… същата команда, изригнала от гърлото на един космат старши сержант преди години, на учебния терен… Корик изръмжа и залитна назад, вдигнал щита да отбие забиващото се копие…

В същия миг войници се понесоха напред от двете му страни, нова стена от щитове изтрещя и се затвори отпред.

Изригна хор от писъци, щом стрелите засвистяха към връхлитащата тълпа и започнаха да се забиват в плът.

Корик задъхан заотстъпва, върхът на меча му изстърга в неравните камъни, изпадна от ръката му и издрънча.

„Перишите.“

„Дойдоха.“

„И това е…“

Галт се смееше.

— Първата ни истинска схватка, сержант. И то срещу малазанци!

— Е, по-добре да се смеем, отколкото да плачем — изръмжа Балм. — Все едно, затвори си проклетата уста.

Докато боят в началото на кея набираше сила, пехотинците се смъкваха изтощени на камъните или се тътреха назад да потърсят вода. Корик изтри пръските кръв от очите си и се огледа замаян, изтръпнал. Видя две закачулени фигури, застанали до перилото на „Бясната вълчица“. Уикската вещица и брат й, магьосникът.

— Корик от сетите — извика отгоре Недер. — Къде е Ботъл?

— Представа нямам — отвърна той на младата жена. — Някъде. — Посочи назад към града. — Там някъде.

— Не може да се върне — каза Нил. — Не и през тази орда.

Корик се изплю върху камъните.

— Ще намери начин.

— Не бойте се за това — подхвърли Смайлс, докато подаваше мях вода на полукръвния.

— Всички сте толкова уверени — измърмори Недер, а Смайлс й отвърна:

— Скъпият на сърцето ти ще се оправи, това казвам, Недер. Взел си е плъха, нали?

— Какво?

— Държи си го в гащите повечето време, вярно. Но съм го виждала и да го вади, неведнъж…

— Млъкни — изръмжа й Корик.

Тя му се изплези.

— Майтап бе. Тъпак.

— Двамата по-добре се върнете на кораба — извика Корик на Нил и Недер. — Там е по-безопасно — някоя заблудена стрела и…

— Войник — прекъсна го Нил. — Вие се биете за уикците и за Изгорените сълзи на Хундрил тази нощ. Решихме да бъдем свидетели.

— Добре. Просто се качете на палубата. Какъв смисъл има всичко това, ако паднеш със стрела в гърлото?

След миг братът и сестрата се поклониха — на него и на другите морски пехотинци, — обърнаха се и закрачиха към кораба.

„Богове подземни. Не съм ги виждал да се кланят. На никого.“

„Внимавай на последното стъпало…“

Калам се премести точно зад адюнктата. Оставаха двадесет стъпала. Прошепна й:

— Щом останат шест, забавяш и се изместваш вляво.

Тя кимна.

Четирите дромона на пристан бяха от едната страна, без охрана на кейовете. Точно отпред, в подножието на Рампата, имаше малък площад. От другата страна се издигаха три имперски сгради, едната — затвор, другата — митница, третата — здрава, тежко укрепена оръжейница за Градската стража. Обичайната охрана не се мяркаше, сградата на затвора беше неосветена.

Седем стъпки до подножието. Калам извади от каниите двата си дълги ножа.

Адюнктата се измести вляво и забави.

Калам полетя като вихър надолу покрай нея, с отатаралското оръжие напред, полетя във въздуха надолу, над последните шест стъпала.

Петима души изникнаха сякаш от нищото. Единият се беше присвил точно на пътя му, но се извъртя настрани, за да избегне сблъсъка. Дългият отатаралски нож посече, острието се вряза дълбоко в шията на Нокътя, изтръгна се от срязаната артерия; плисна кръв.

Калам приклекна и парира двойната атака отляво. Черното желязо блесна между двамата, изскърца острие в острие и Калам се завъртя, сниши се и изрита, за да го събори. Онзи падна тежко на лявата си страна. Калам притисна здраво остриетата на двете ками в дръжките на ножовете си, избута ги настрани и заби коляно в гърдите на Нокътя. Гръдният кош изпращя, ребрата се огънаха. С падането си, Калам натисна с цялата си тежест, върхът на единия нож се вряза дълбоко в дясната очна кухина на Нокътя и той застина.

Усети, че острие на кама сряза през пелерината на гърба му, после се плъзна по ризницата отдолу, той се превъртя през рамо, свит на кълбо, и се обърна вихрено.

Нападателят го беше последвал почти със същата бързина и Калам изпъшка от сблъсъка с втория Нокът. Връх на кама се вряза през брънките на ризницата над лявото му бедро, натисна, но не успя да се забие, закачи се в друга брънка и се заплете. По средата на това движение, докато нападателят сякаш отскочи назад след сблъсъка — Калам го превъзхождаше силно в теглото — жена ли беше? — нова кама заби отгоре. Ответно забиване нагоре прониза ръката му и камата изхвърча. Калам пусна единия си дълъг нож, посече с другия другата ръка — преряза сухожилията под лакътя. После пусна и тоя нож, лявата му ръка се извъртя назад и се изстреля нагоре, за да спипа кожения жакет на Нокътя; другата му ръка заби в юмрук надолу към чатала на убиеца — мъж беше — и Калам надигна тялото върху рамото си, после се завъртя и натресе Нокътя с главата напред в каменните плочи.

Цялата глава все едно се стопи под гънките на качулката, пръсна кръв и белезникав мозък.

Калам пусна гърчещото се тяло, грабна ножовете си и се обърна срещу последните двама от Ръката.

И двамата вече бяха паднали. Адюнктата стоеше над единия, с плувнал в кръв меч. Т’амбър, изглежда, беше влязла с голи ръце в схватка с другия Нокът, успяла беше да прекърши врата му, но той бе забил двете си ками в нея. Калам зяпна, щом тя издърпа оръжията от тялото си, малко под ключицата и дясната й китка — и ги хвърли настрана, все едно бяха трески.

Той видя очите на младата жена — златото сякаш блесна за миг, преди тя да се обърне небрежно.

— Запуши ги тези дупки — каза й. — Ще ти изтече кръвта.

— Не се грижи за мен — отвърна тя. — Сега накъде?

На лицето на адюнктата се бе изписала болка, докато гледаше любимата си — като че ли едва се сдържаше да не я прегърне.

Калам прибра и другия си нож.

— Накъде ли, Т’амбър? Засадите са поставени за всякакъв пряк достъп до Централния пристан. Да ги принудим да излязат и да тръгнат да ни прихванат. На запад, адюнкта, навътре в града. След това свиваме на юг и продължаваме през Централния квартал, после минаваме по някой от вътрешните мостове към Мишия — района го познавам добре — и ако успеем да стигнем толкова далече, хващаме към крайбрежната улица и оттам отново на север. Ако се наложи, можем да откраднем лодка и да се доберем с нея до „Бясната вълчица“.

— Предполагам, че в момента ни наблюдават — каза Тавори.

Калам кимна.

— И разбират, че магията им ще ги провали.

— Да.

— Което ще ги принуди да са по-… открити.

— Много скоро ще се озовем срещу повече от една Ръка — каза Калам. — Тогава вече ще изпаднем в сериозна беда.

Отвърна му с лека усмивка.

Калам отново се извърна към Т’амбър.

— Трябва да се движим бързо…

— Мога да издържа.

— Защо не използва меча си с тоя глупак?

— Прекалено близо беше до адюнктата. Хванах го отзад, но все пак се оказа достатъчно ловък да ме удари.

„Проклятие, лошо начало.“

— Добре. Раните не изглеждат дълбоки. Да тръгваме.

Щом поеха на запад — стръмният бряг на пристанището им се падаше вдясно — адюнктата каза:

— Повечето ли хора отскачат, щом се блъснат в теб, Калам Мекхар?

— Бързака все казва, че съм най-якият мъж, когото познавал.

— Една Ръка е напуснала укритието си — каза Т’амбър. — Движат се успоредно на нас.

Калам се озърна наляво. И не видя нищо. Никого. „Как го разбира това? Съмнявам ли се в нея? Нито за миг.“

— На пътя ни ли се събират?

— Все още не.

Още официални сгради, а след това се появи първото по-голямо имение от Квартала на мълниите. „Виж, тук няма погроми. Естествено.“

— Улиците поне са само за нас — измърмори той. „Повече или по-малко.“

— Към Стари горни имения водят само три порти — промълви след малко адюнктата. — А ние се приближаваме към последната от тях.

— Да, малко по на запад всичко е стена, и колкото по-далече отиваме, става по-висока. Но има едно старо имение, изоставено от години, и се надявам, че все още е празно. Има път натам и ако имаме късмет, Ръцете няма да знаят за него.

— Нова Ръка току-що излезе от последната порта — каза Т’амбър. — Съединява се с другата.

— Само двете ли са тук, в Мълниите?

— Засега.

— Сигурна ли си?

Тя го изгледа накриво.

— Обонянието ми е много остро, Калам Мекхар.

„Обонянието?“

— Не знаех, че убийците на Нокътя са престанали да се къпят.

— Не е от този тип миризма. Агресия, страх.

— Страх ли? Та ние сме само трима, в името на Гуглата!

— И един от нас си ти, Калам. И все пак всеки от тях иска да е Ръката, която ще те свали. Ще се състезават за тази чест.

— Идиоти. — Той посочи напред. — Онази там, с високите стени. Не виждам светлини…

— Вратата е открехната — каза адюнктата, щом приближиха.

— Все едно — отвърна Т’амбър. — Ето ги.

Тримата се обърнаха рязко.

Заглушаващият ефект на извадения от ножницата меч на адюнктата се оказа много по-силен от този на дългия нож на Калам, а обхватът му се видя, когато на трийсет разтега нагоре по улицата десет загърнати в наметала фигури се откроиха внезапно, като изникнали от небитието.

— Залегни! — извика Калам и се сниши.

Изсвистяха сребристи стрели, остриетата блеснаха на бледата лунна светлина, стрелите се удариха в обраслата с мъх стена над тях. Калам изруга, щом видя втурналата се срещу убийците Т’амбър.

„Те са десет, глупачко!“

Затича след нея.

На пет крачки от бързо приближаващите се Нокти Т’амбър извади меча си.

Имаше стара поговорка: нищо не е хладнокръвието в ръцете на наемен убиец пред яростта на професионален войник. Т’амбър дори не забави, мечът й се развъртя като в мъгла. По пътя й западаха тела, плисна кръв, ножове задрънчаха по камъните. Една кама изсвистя във въздуха, улучи я вдясно в гърдите и се заби дълбоко. Не я спря… Очите на Калам се разшириха, като видя как една отсечена глава се изтърколи под уж така лекия замах на дългия й меч… и тогава и той влезе в битката.

Двама бяха отскочили встрани и връхлитаха към адюнктата. Калам скочи натам, за да ги атакува отляво. По-близкият спря на пътя му, опита се да го задържи, за да може другият да се справи с Тавори.

Вихреният му танц с париранията беше започнал още преди Калам да влезе в схватката със своите две оръжия и той разпозна веднага формата — Паяжината.

— Богове подземни, глупак — промълви през зъби, докато врязваше ножовете в мрежестото париране, заигра лъжливо с леки забивания, докато го извади от ритъм, отби ножовете и чисто прониза и двете ръце над лактите.

Нокътят изрева, а Калам настъпи, избута настрани прободените ръце и блъсна с все сила с главата напред. Закачулената глава срещу него се отметна назад и срещна върха на дългия нож на Калам в дясната му ръка, изтръгнат и извит зад нападателя. Чу се пращене, върхът се вряза долу под мозъка. Още не беше паднал, а Калам го прескочи и продължи към последния убиец.

Адюнктата спокойно изчака връхлитащия към нея Нокът. Възпиращото забиване на меча й го порази в гърлото между гръдните кости и тежкият връх проби през дихателната тръба, гръбнака и излезе навън, като изпъна наметалото, но без да го среже.

Нокътят беше хвърлил две ками миг преди да затича напред, но адюнктата ловко ги беше избегнала, като се бе извърнала настрани и в същото време бе забила меча в гърдите му.

Калам спря, обърна се и видя, че Т’амбър се връща при тях.

„Осем мъртви Нокътя. Адски впечатляващо. Макар и с цената на един нож в белия дроб.“

По брадичката на Т’амбър капеше пенеста кръв. Беше изтръгнала ножа и още кръв бликаше изпод туниката й. Но не се олюляваше.

— През портата — викна Калам.

Влязоха в двора. Обрасъл, пълен с парчета зидария и боклуци. В средата имаше фонтан, малкият басейн бе обрасъл с блещукащи водорасли. Рояци насекоми излетяха от него на искрящ облак и се завихриха към тях. Калам посочи с единия нож към отсрещната стена.

— Там има стар кладенец. Някога имало естествена щерна във варовика под всичко това. Един находчив крадец проникнал отдолу. Обрал цялото богатство на живеещата тук фамилия. Оставил ги бедняци. Отдавна е било — точно това съкровище дало средства за първите пиратски набези на Келанвед по морските пътища оттук до островите Напан.

Адюнктата го изгледа.

— Келанвед ли е бил този находчив крадец?

— По-вероятно Танцьора. Имението било на фамилията Мок и съответно трупано от двайсет години пиратство. Скоро след това Келанвед узурпирал властта на Мок и анексирал целия остров. Раждането на Малазанската империя. Сред малцината, които знаят тази история, това се нарича Кладенецът на съкровището.

Т’амбър се закашля и изплю кръв в шепата си.

Калам я погледна в сумрака. Съвършеното й лице бе съвсем бледо. Обърна се отново към кладенеца.

— Аз ще вляза пръв. Спускането е около два и половина човешки боя — ако можете, използвайте страничните стени, за да слезете колкото може по-ниско. Адюнкта, чувате ли музика?

— Да. Смътно.

Калам кимна, вмъкна се в кладенеца и започна да се спуска. „Значи не съм само аз. Късаш ми сърцето, Фидлър.“

Четири Ръце, с извадени оръжия, навъсено оглеждаха във всички посоки. Перла стоеше над едно тяло. Главата на нещастника беше удряна в улицата толкова силно, че се беше превърнала на каша, основата на черепа бе хлътнала и разбила гръбначния стълб.

Човек беше склонен да забравя точно това у Калам, или още по-погрешно — да го омаловажава. Кучият му син имаше животинска сила.

— На запад — заговори шепнешком един от старши помощниците му. — През Мълниите, сигурно до последната порта. Ще се опитат да заобиколят, да развалят засадите…

— Не всички — измърмори Перла. — Нито за миг не съм вярвал, че ще се опита направо. Всъщност той ще се набута в ядрото на малката ми армия.

Помощникът чак се изкиска. Перла само го изгледа и нареди:

— Вземи две Ръце и го проследете. Не ги приближавайте, само се показвайте от време на време. Тласкате ги напред.

— Те ще се обърнат и ще ни устроят засада, Старши Нокът…

— Вероятно. Приятни забавления. Хайде.

Зъл кикот щеше да е още по-зле, но и кискането беше достатъчно не на място.

Перла издърпа нагоре левия ръкав на широката риза. Върхът на стрелата, заредена в стегнатия на китката арбалет, беше покрит с восък. Лесно щеше да се смъкне в нужния момент. Междувременно нямаше смисъл да рискува възможен допир с паралта, намазан по ръбовете на острието. „Не, това усещане е за теб, Калам.“

„Премахнали сте магията в края на краищата. Така че не ми оставяш голям избор. И пет пари не давам за Кодекса.“

Оправи отново ръкава, погледна двете си избрани Ръце — своите фаворити, най-елитните професионални убийци. Нито един от тях не беше маг. Техният талант беше от най-прекия вид. Високи, мускулести, не отстъпваха по маса на Калам.

— Ние се разполагаме при южната страна на Адмиралския мост, в края на Мишия.

Единият попита:

— Вярвате ли, че ще стигнат чак дотам, Старши Нокът?

Перла каза само:

— Да тръгваме.

Калам се запровира през ниския тесен тунел и бързо стигна до храстите, прикриващи входа на пещерата. Имаше откършени клони, а въздухът вонеше на жлъчка и кръв. „Това пък какво е?“ Приближи се, извадил оръжията.

Тук беше имало Ръка, в засада до входа на тунела. Пет трупа, с разперени крайници. Калам се провря през храстите.

Бяха насечени на късове. Счупени ръце. Отрязани крака. Кръв навсякъде — още капеше от ниските клони на дървото в изоставената градина. Двама бяха изкормени, червата им се бяха изсипали върху сухите листа като подути червеи.

Усети движение зад себе си и се обърна. Адюнктата и Т’амбър излизаха от храстите.

— Бързо — прошепна Тавори.

— Не съм аз, адюнкта.

— Разбрах. Имаме си приятели, изглежда.

— Не разчитайте на това — каза Калам. — Това прилича на отмъщение — някой или някои са събрали много омраза към тези нещастници. Не мисля, че има нещо общо с нас. Както казахте, Нокътят е компрометирана организация.

— Обърнали са се едни срещу други?

— Определено изглежда така.

— Все пак е в наша изгода, Калам.

— Хмм… Това не е толкова важно, колкото че са се досетили, че сме тръгнали по заобиколен път. Вече сме в сериозна беда, адюнкта.

— Чуват се звуци — каза Т’амбър. — Горе от кладенеца, мисля. Ръце. Две.

— Много бързо — процеди през зъби Калам. — Искат да ни тласнат напред. Да вървят при Гуглата. Вие двете останете тук. — Тръгна обратно към тунела.

„Горе на кладенеца. Значи ще трябва да слезете… Един по един. Много сте нетърпеливи, глупаци. И ще платите скъпо.“

Стигна до щерната и видя първите два крака, провиснали от дупката в тавана. Приближи се.

Нокътят скочи леко… и издъхна с нож в едната очна кухина. Калам изтръгна оръжието и издърпа настрана отпуснатото тяло. Погледна нагоре и зачака следващия.

После чу глас, който отекна надолу.

Събрани около кладенеца, двете Ръце стояха в недоумение, загледани надолу в тъмното.

— Помощник старшият каза, че ще извика — изсъска един. — Нищо не чувам отдолу.

После се чу — много смътно, три бързи подсвирвания. Познатият сигнал.

Убийците въздъхнаха облекчено.

— Проверявал е входа. Калам трябва да е минал през обсадата в градината.

— Казват, че бил най-опасният Нокът, когото е имало някога. Дори Танцьора не искал да се забърква с него.

— Стига. Хайде, Стурто, слизай.

След малко Калам излезе от тунела. Т’амбър, седеше на земята с гръб, опрян на едно дърво, вдигна глава, кимна и се изправи. Кръв потече от скута й и по бедрата.

— Сега накъде? — попита адюнктата.

— Покрай стената на старата градина, на запад до улица „Гарванов хълм“, после право на юг към самия хълм — улицата е широка, с много задънени преки. Ще заобиколим хълма от източната страна покрай Старата градска стена, после през Адмиралския мост. — Калам замълча и добави: — Ще трябва да се движим бързо, на бегом; никога направо, но и без да спираме. Значи, там има тълпи, банди, които си търсят боя — трябва да гледаме да не се натъкнем на такива. Тъй че като казвам да се движим бързо и да не спираме, говоря сериозно. Т’амбър…

— Мога да издържа.

— Чуй…

— Казах, мога да издържа.

— Не би трябвало дори да си в съзнание, проклета да си!

Тя вдигна меча си.

— Да вървим да намерим следващата засада, а?

Под очите на Сторми лъснаха сълзи, щом изтръгналата се от струните скръбна музика изпълни малката стая и едно след друго в умовете на четиримата войници изплуваха имена и лица. Времето замръзна. Свещите догаряха. От улиците на града отвън приглушено долитаха шумовете от боеве, викове на умиращи, хор като от сбрани в едно гласове на история, на човешко падение и екове, достигащи до тях от всяко място на този свят. Усилието на Фидлър да избегне мрачната монотонност на траурна песен налагаше колебливост в мелодията, търсене на надежда и вяра, и здравия смисъл на приятелството — не само с падналите, но и с тримата други мъже в стаята — но беше борба, която той губеше.

Толкова лесно изглеждаше за толкова много хора да отделят войната от мира, да очертаят дефинициите им до разграничимост. Маршируващи в строй войници, решителни битки и разгром. Заключени оръжейни, мирни договори, празненства и широко разтворени градски порти. Но Фидлър знаеше, че страданието избуява и в двете селения на битието — виждал беше предостатъчно лица на бедняци, на старици и невръстни деца в майчините им прегръдки, лежащи неподвижно тела покрай пътя или в уличните канавки, в които каналната вода течеше неспирно, като реки, и събираше своите изнурени души. И беше стигнал до убеждението, забито като железен гвоздей в сърцето му, че с това изгарящо, разкъсващо осъзнаване повече не може да гледа на нещата както някога и да вижда каквото вижда с удобно раздвоения ум, пълен с готови преценки — плода на моралната относителност — това е по-лошо, това е по-добро. Истината в сърцето му бе следната: той вече не вярваше в мира.

Мирът не съществуваше, освен като идеал, на който служеха безкрайни възвишени слова, литания, предлагаща заблудата, че отсъствието на открито насилие е достатъчно само по себе си, че е доказателство, че едното е по-добро от другото. Не съществуваше никаква разграниченост между войната и мира — никаква истинска опозиция между двете — освен в особените изражения на вездесъщото неравенство. Страданието бе всепроникващо. Деца умираха от глад в нозете на богати владетели, колкото и сигурна и неоспорима да е властта им.

Твърде много състрадание се беше събрало в него — знаеше го, защото усещаше болката, безпомощността, зова на отчаянието, и от това отчаяние произтичаше желанието — нуждата — да се оттегли, да вдигне ръце и просто да се оттегли, да обърне гръб на всичко, което виждаше, на всичко, което знаеше. Щом не можеше да направи нищо, проклятие, тогава нямаше да вижда нищо. Какъв друг избор можеше да има?

И тъй, ние плачем за падналите. Плачем за онези, които тепърва ще паднат, а във война писъците са силни и груби, а в мир хлипът е толкова изнурен, че си казваме, че не чуваме нищо.

И тъй, тази музика е траурен плач, и аз съм обречен да слушам горчивите й ноти, докато съм жив.

Покажете ми бог, който не иска страдание за смъртните.

Покажете ми бог, който тачи различието, обич, обгръщаща дори и неверници, и която не е застрашена от тях.

Покажете ми бог, който разбира смисъла на мира. В живота, а не в смъртта.

Покажете ми…

— Спри — изхриптя Геслер.

Фидлър примига, отпусна цигулката.

— Какво?

— Не можеш да завършиш с толкова гняв, Фид. Моля те.

„Гняв ли? Съжалявам.“ Щеше да го изрече на глас, но изведнъж усети, че не може. Наведе очи и заоглежда мръсния под. Някой мимоходом — може би самият той — неволно беше стъпил върху хлебарка. Смачкана, полуразмазана в грубото дърво, крачетата й потрепваха. Зяпна я смаяно.

„Мило същество, дали не проклинаш сега един безразличен бог?“

— Прав си. Не мога да свърша така. — Вдигна отново инструмента. — Ето ви една по-различна песен, една от малкото, които наистина съм учил. От Картуул. Казва се „Танцът на паралта“. — Опря лъка на струните и започна.

Дива, буйна и весела. Последните й ноти описваха как победоносната женска изяжда своя любим. И макар без думи, детайлите в този бравурен финал не можеше да се сбъркат.

Четиримата мъже се разсмяха.

А после отново се смълчаха.

Можеше и по-лошо да е, помисли Ботъл, докато бързаше по тъмната уличка. Агайла можеше да бръкне отляво вместо отдясно, там, под ризата, и да издърпа не кукла, а жив плъх — който вероятно щеше да я ухапе, защото Ю’Гатан май най-много обичаше да хапе. Дали последвалият разговор тогава щеше да поеме в друга посока? Вероятно.

Уличките в Мишия квартал криволичеха, тесни, задръстени и неосветени, и спъването в нечий труп едва ли беше толкова необичайно, колкото човек можеше да си… но не и пет трупа. Ботъл спря, сърцето му се разтупка. Миризмата на смърт го погълна. Жлъчка и кръв.

Пет трупа, всички облечени в черно, закачулени, като че ли бяха насечени на късове. Съвсем наскоро.

Чу от някаква близка улица писъци, викове, изпълнени с ужас. „Богове, какво става?“ Помисли дали да не пусне Ю’Гатан, но се отказа — очите на плъха щяха да му потрябват по-късно, сигурен беше в това, а да рискува сега животинчето означаваше възможен провал. „Освен това не съм много далече от целта си. Поне се надявам.“

Провря се предпазливо покрай труповете и се доближи до входа на уличката.

Онова, което беше предизвикало врясъците, се бе отдалечило в друга посока, макар че покрай него пробягаха няколко фигури, тичаха към кейовете. Ботъл излезе на улицата, зави надясно и продължи в същата посока.

И стигна до входа на кръчма. Хлътнали стъпала, водещи надолу. Лъхна го лютивата миризма на пот. „Вътре е. Благодаря ти, Агайла.“

Заслиза по стъпалата, бутна вратата и прекрачи прага на „Хана на обесения“ на Кууп.

Малката бърлога с нисък таван беше препълнена, но странно тиха. Към него се извърнаха пребледнели лица, намръщени очи се приковаха в него, щом спря на прага да се огледа.

„Проклети ветерани. Добре, че вие поне не сте навън да избивате пехотинци.“

Тръгна към тезгяха. Усети как куклата под гънките на наметалото му леко се раздвижи, един крайник помръдна — дясната ръка, — а след това видя високата фигура пред себе си, с гръб към него. Широк гръб и рамене, халба в дясната ръка, подпрян на тезгяха. Отпраният ръкав на ръката се хлъзна надолу и оголи плетеница от белези.

Ботъл спря зад него. Потупа го по рамото.

Обърна се бавно. Очите — като студени огнища.

— Ти ли си оня, когото наричат Чужденеца?

Мъжът се намръщи.

— Малко хора ме наричат така и ти не си от тях.

— Нося съобщение за тебе — каза Ботъл.

— От кого?

— Не мога да кажа. Не и тук.

— Какво е съобщението?

— Че дългото ти чакане приключи.

Смътен блясък в угасналите очи, сякаш два въглена се бяха разгорели отново.

— Това ли е?

Ботъл кимна.

— Ако имаш да си взимаш неща, мога да те изчакам, но не задълго. Трябва да побързаме.

Чужденеца извърна глава и подвикна на едрия тип зад тезгяха, който тъкмо избиваше чепа на едно буре.

— Темпър!

Онзи го изгледа през рамо.

— Тоя го дръж под око, докато се върна.

— Да го вържа ли искаш? Или да го смлатя до несвяст?

— Не, просто гледай да е жив.

— Тук е в пълна безопасност — отвърна Темпър и пристъпи към Ботъл. — Четиринадесета се справи добре, войник. Затова всички сме тука, а не отвън.

Погледът на Чужденеца сякаш леко се беше променил, когато отново се обърна към Ботъл и каза тихо:

— А, това било. Сега нещата стават малко по-ясни. Почакай, няма да се бавя.

Ботъл го загледа как се провира през гъстата тълпа, след което отново погледна Темпър.

— Има ли си истинско име?

— Убеден съм — отвърна Темпър и пак се зае с бурето.

Около една маса в отсрещния ъгъл седяха изгърбени три сенки. Само допреди миг не бяха там, сержант Хелиан беше убедена в това. Почти. Като че ли не пиеха нищо, което само по себе си беше достатъчно подозрително, а и тези черни наведени глави, сбрани една до друга, със сигурност си шепнеха за заговор, нечестиви планове, злокобни намерения, но и да си говореха, тя не можеше да чуе нищо, а и беше толкова сумрачно, че дори не можеше да види дали устите им мърдат. Стига да имаха усти.

Курвата на другата маса играеше на „Нощвите“. Сама.

Хелиан се наведе към пленника си.

— Това място е странно, мене ако питаш.

Леко вдигане на веждите.

— Нима? Духове и призраци, една мършава курва и един демон зад тезгяха…

— Внимавай кого наричаш „мършава“ — изръмжа курвата. Кръглите черни камъчета сами заподскачаха в нощвите. Тя изгледа навъсено резултата и замърмори: — Мамиш, а? Заклевам се и ти казвам сериозно, ако пак те хвана, Хормул, купувам свещ с твойто име на нея.

Хелиан хвърли поглед към тезгяха. Демоничният съдържател, върнал се отново в мършавото си хилаво телце, правеше нещо там, виждаше се само главата му. Като че ли ядеше резени от някакъв жълт плод, кривеше лице, докато изсмуче сока от всеки резен, после хвърли през рамо обелената кора.

— Кой го е пуснал така на свобода? — попита тя намръщена. — Не трябва ли някакъв господар да си има тука някъде? Не ги ли призовават и обвързват нещо? Ти си жрец, трябва да го знаеш това.

— Случайно знам, да — отвърна Банашар. — И да, обикновено е както го описа. — Потърка се по лицето и продължи. — С-според мен р-работата е такава, сержант. Тоя демон самият Келанвед го е п-призовал, сигурно за охрана, или д-даже за бияч. После го е оставил и демонът е поел бизнеса.

— Тъпо. Какво разбират демоните от бизнес? Лъжеш. Хайде пий, з-заподозрян, после му у-удряме още по едно и се махаме от тая лудница.

— Как да те убедя, сержант? Трябва да ида в Твърдината на Мок. Съдбата на света зависи от това…

— Ха, това си го биваше. Аз да ти кажа за съдбата на света. Ей, кръчмарят! Ти, главата там, още ейл, проклет да си! Виж ги ония сенки, заподозрян, те са всичко. Крият се зад всяка сцена, зад всеки трон, зад всяка вана. Кроят планове, и планове, и планове, нищо друго, докато всички ние, другите, слизаме в канала, газим по течащи оловни тръби и после в помията, и се давим. Монети броят, това правят. Монети, дет’ не можем и да ги видим даже, но те така ни мерят, везните, искам да кажа, една монетка в едното блюдо, една душа в другото, и наравно, р-разбираш ли. К-какво е съдбата на света, заподозрян? — Вдигна ръка и завъртя показалец надолу и надолу като тирбушон. — С тях на власт всичко отива надолу. И м-майтапът знаеш ли к-ъв е? И те п-пропадат с него.

— Чуй ме, жено. Това там са духове. Същества от сянка. Не правят планове. Н-не броят монети. Те просто се м-мотаят…

И сякаш като по команда, при последните му думи трите сенки се надигнаха, столовете съвсем осезаемо изскърцаха, те придърпаха наметалата си и се изнизаха към вратата.

Хелиан изсумтя.

Гостилничарят дойде при тях с нова кана.

— Д-добре — въздъхна Банашар и затвори очи. — Арестувай ме. Хвърли ме в някоя тъмница. Остави ме да гния с червеите и плъховете. Аб-бсолютно си права, сержант. С главата надолу, в канала… дай тука да ти налея.

— Е т-ва е приказка, з-заподозян.

Лакътят на Калам се натресе в забуленото лице на Нокътя, пръсна носа му и блъсна главата му в стената. Костта изпращя и нападателят се срина. Калам се обърна рязко и забърза покрай стената на сградата, подгонен от няколко стрели на арбалети, които чаткаха в тухления зид. Чу дрънченето на оръжия в уличката отпред и вдясно, където адюнктата и Т’амбър се бяха оттеглили под залпа стрели от другата страна — натикани бяха в засада.

Три Ръце тичаха насам, за да затворят капана. Калам изруга и притича до входа на уличката. Бързо надникна и видя, че двете жени са се вкопчили в жестока схватка с четирима убийци — в същия миг един от четиримата падна под меча на Т’амбър. Калам обърна гръб на битката и се приготви да посрещне идващите от главната улица.

Към него във въздуха изсвистяха няколко ками. Той се хвърли на земята, леко вдясно, превъртя се и се изправи навреме, за да посрещне първите четирима. Няколко вихрени парирания и се придвижи още вдясно, за да се измъкне от обхвата на двама от нападателите. Един от дългите ножове разпра нечие лице и докато мъжът залиташе назад, Калам пристъпи и го прониза в бедрото, докато в същото време отбиваше свирепата атака на другия Нокът. Превъртя се около пронизаното бедро на първия, изви се зад него, заби с другото оръжие над дясното рамо на жертвата и върхът на ножа разпра шията на втория.

Калам изтръгна оръжието, проболо бедрото, ръката му се уви под брадичката на първия Нокът, стегна здраво и с едно-единствено рязко движение прекърши врата.

Намушканият в гърлото беше залитнал, гръклянът му беше разпран и кръвта шуртеше между пръстите, вкопчени напразно в раната. Последните двама от четиримата се приближаваха бързо. Той видя зад тях другите Ръце, затичани към адюнктата и Т’амбър.

Изръмжа от гняв, хвърли се покрай двамата Нокти, отби атаките им с ножовете си, стъпалото му се натресе в крака на по-близкия, между коляното и глезена, изпращяха кости. Докато жертвата — жена — крещеше от болка, вторият нападател се опита да я заобиколи, сблъска се с нея, изгуби равновесие и се хлъзна в локвата кръв.

Калам хукна бясно към Ноктите, настъпващи към адюнктата и Т’амбър. Влезе им отляво и внезапната му поява принуди шестима от нападателите да се обърнат. Той заби рамо в първия, най-близкия. Изпукаха ребра, въздухът изригна от дробовете и нападателят отхвърча назад и помете двамата точно зад себе си. Единият залитна прекалено близо до Калам, докато той ги подминаваше, в обхвата на левия му нож, и ударът, който му нанесе в шията, почти му отсече главата.

Само двама от останалите бяха достатъчно близо, за да му скочат. Единият му влезе отдолу и отляво, другият — отгоре и вдясно. Калам посече на пътя на първия, усети как ножът му изскърца в двете оръжия в ръцете на Нокътя. Последва удар с коляно между очите на тъмната фигура. Втория принуди да отстъпи, с изпънатата ръка и дългия нож, и Нокътят залитна отчаяно назад… Калам заряза лъжливия замах и посече надолу, в корема и до слабините.

Нокътят изскимтя, вътрешностите му се изсипаха между коленете му. Калам изтръгна двата дълги ножа и продължи напред… и чу, че някой го настига отзад. Спря рязко, присви се и се хвърли назад. Една кама се впи в кръста му отляво малко под гръдния кош, с насочен нагоре връх, търсещ сърцето му… и след това двамата убийци се сблъскаха, Калам блъсна с глава назад и я натресе в челото на Нокътя. Втора кама се хлъзна покрай ризницата под дясната му мишница. Той се изви, натресе лакът в скулата на противника и я смаза. Нападателят се просна на земята, изтървал ножа в хълбока на Калам.

Задъхан, той продължи напред. Всяко движение го пронизваше непоносимо в гърдите, но нямаше време да спре, за да извади ножа, след като последните двама Нокти се бяха обърнали да го посрещнат.

И двамата — прекалено близо, почти един до друг… Калам скочи надясно, за да излезе от обхвата на единия. Замахна хоризонтално, целеше се в гърлото, засече втория нож с париране кост в кост, после задно забиване в гърлото. Щом жертвата залитна напред, Калам подпря лявото си рамо в гърдите му, натисна здраво и последва вече мъртвото тяло върху втория убиец. Тримата паднаха, Калам беше най-отгоре. Трупът между него и живия Нокът захвана единия му нож, Калам го пусна, заби палец и показалец в очите на убиеца, изви палеца и натисна още по-дълбоко показалеца, докато тялото не спря да се гърчи.

Чу нов звън на оръжия и се изправи, измъкна камата от кръста си и изруга, като видя швирналата след острието кръв. Прибра си другия нож, олюля се замаяно и влезе в уличката.

Бяха останали само трима от Ноктите и Т’амбър беше влязла в схватка с тях, отблъскваше и двамата назад стъпка по стъпка, на пътя на Калам.

Той пристъпи тежко напред, заби веднъж, и още веднъж, двете тела се сгърчиха в краката му. Т’амбър вече се беше обърнала и се втурна да порази последния убиец отзад, разби черепа му с острието на меча.

Един от Ноктите на паважа понечи да се надигне, вдигна оръжие… Калам опря пета във врата му и натисна.

И изведнъж се възцари пълна тишина, чуваше се само задъханото им дишане.

Той зяпна двете жени. Т’амбър беше цялата в рани — пенеста кръв се стичаше от носа и устата й, гърдите й се повдигаха и спадаха треперливо, болезнено. Изкриви лице, жегнат и той от болката в хълбока, обърна се и огледа улицата.

Тук-там се мяркаха сенки, но като че ли никой не изпитваше охота да поднови боя.

Адюнктата пристъпи към него. И нейното лице беше зацапано с кръв, смесена с прах и пот.

— Калам Мекхар. Наблюдавам те. Изглежда… — Замълча и поклати глава. — Като че ли се движиш по-бързо от тях. И въпреки цялата им тренировка, уменията им, не могат да устоят на бързината ти.

Той избърса потта от очите си. Ръцете му, стиснали двата ножа, се бяха схванали, но не можеше да ги отпусне.

— Всичко се забавя, адюнкта — избоботи Калам. — В ума ми те просто се забавят. — Разкърши рамене да охлаби стегнатите си мускули. Беше успял да спре кървенето, макар да усещаше как топлата кръв по крака му слепва дебелия плат с кожата му. Беше изтощен докрай, в устата му горчеше. — Не можем да спрем. Близо сме до Адмиралския мост, почти стигнахме.

— Къде?

— В Мишия.

— Чувам врява… там има огън и пушек, Калам.

Той кимна.

— Да. Суматоха. Това е добре. — Погледна през рамо към Т’амбър. Беше опряла гръб на стената, цялата в кръв, затворила очи. Заговори тихо: — Адюнкта, тя се нуждае от изцеление, преди да е станало прекалено късно.

Т’амбър го чу. Отвори очи, очи, блеснали като на тигрица, и се изправи.

— Готова съм.

Адюнктата пристъпи колебливо към любимата си, но бе принудена да се обърне — Т’амбър я подмина и тръгна към изхода на уличката.

Калам видя терзанието в очите на Тавори и извърна поглед.

И пред очите му изникнаха още тридесетина убийци, на по-малко от четиридесет крачки по улицата.

— Мамка му! Бегом!

Изскочиха от уличката и затичаха. Калам забави, за да пропусне адюнктата покрай себе си. Непонятно как Т’амбър се задържа най-отпред. „Ще има нова засада. Чакат ни. Ще се натъкне право на тях…“

Убийците зад тях се спуснаха в преследване, по-бързите намаляваха разстоянието. Като че ли самият паваж под краката им, сградите от двете страни и дори ниско надвисналото небе, всичко сякаш бе влязло в заговор, стягаше се около тях, за да ги притисне… самият въздух ставаше все по-душен. Зърнеха ли ги нечии очи, лицата бързо се извръщаха. Мернеха ли се човешки фигури в пресечките, те се стапяха в тъмното.

Улицата водеше на запад, вече срещу Гарванов хълм. По-нагоре щеше да се пресече с друга покрай западната страна на парка, преди да продължи на юг към моста. Щом наближиха пресечката, Калам видя как Т’амбър изведнъж смени посоката и ги поведе по задна уличка наляво. В следващия миг разбра причината за неочакваното отклоняване — нови Ръце, струпани на пресечката, вече се втурваха напред.

„Подкарват ни към моста. Какво ни очаква от другата страна?“

Проходът между сградите се разшири в нещо като улица и точно пред тях се очерта ниската стена на парка.

Т’амбър забави, сякаш се колебаеше дали да поемат наляво, или надясно, а после залитна, спря и надигна меча си, видяла нападателите, обкръжаващи я от двете страни.

Адюнктата извика.

Задрънчаха оръжия, нечие тяло рухна, другите налетяха в кръг около Т’амбър — Калам видя как два ножа се забиват в тялото й над кръста, но тя остана права, сечеше с меча. В този миг Тавори се добра до тях… заби отатаралския меч в скулата на един от убийците, изтръгна го рязко, ръждивото на цвят оръжие изсъска на пътя на нечия ръка, посече плът и кост, ръката отхвърча настрани…

В мига преди и той да се включи в схватката, видя как Т’амбър се пресегна със свободната си ръка и спипа един Нокът за гърлото, надигна го във въздуха, завъртя се и го блъсна в каменната стена, докато той я мушкаше с камите си в гърдите и раменете.

„Богове подземни!“

Връхлетя като разярен бедерин, двата дълги ножа засякоха и в същото време натресе цялата тежест на тялото си в един от Ноктите, после в друг, и просна и двамата на паважа.

Пред стената на Гарванов хълм се завихри дивашки бой. Втора Ръка се притече на помощ на малкото останали от първата. Още десетина мълниеносни мига — и схватката свърши.

А нямаше време да спрат, време нямаше да си поемат дъх, защото металните стрели зачаткаха в стената.

Калам даде безмълвно знак да побегнат покрай стената на запад и — невероятно — Т’амбър отново поведе.

Зад тях се разнесоха писъци, но той нямаше време да се озърне. Стената изви на юг, очертаваше едната страна на улицата, водеща към Адмиралския мост, и след това видяха каменния площад — неосветен и толкова загърнат от сенки, че приличаше на дъно на яма. Щом приближиха, магията се стопи и видяха, че е празно. Нямаше никого.

— Т’амбър! — изсъска Калам. — Спри!

Онзи или онова, което бе нападнало зад тях, бе задържало вниманието на преследвачите им — поне засега.

— Адюнкта, чуйте ме. Двете с Т’амбър слизате в реката. Тръгвате право по нея до пристанището.

— А ти? — попита намръщено Тавори.

— Все още не сме срещнали и една трета от Ръцете в града, адюнкта. — Кимна към Мишия квартал. — Те са там. Смятам да им предложа една весела гоненица. — Замълча и изплю кървавата храчка, събрала се в устата му. — Мога да се отърва от тях — Мишия го познавам, Тавори. Ще тръгна по покривите.

— Няма смисъл да се разделяме…

— Има, адюнкта. Има. — Изгледа за миг Т’амбър. „Да, въпреки всичко не ти остава много.“ — Т’амбър е съгласна с мен. Тя ще те отведе до пристанището.

От улиците зад тях — злокобна тишина. „Приближават се.“

— Тръгвайте.

Адюнктата го погледна в очите.

— Калам…

— Тръгвайте, Тавори.

Гледа ги, докато стигнаха брега на реката по старата хлътнала подпорна стена. Т’амбър слезе първа. Реката беше затлачена, тинеста и плитка. Вървенето щеше да е бавно, но тъмнината щеше да ги крие. „А стигнат ли до пристанището… е, ще измислят нещо.“

Хвана по-здраво ножовете. Погледна за последен път през рамо. Странно. Погледът му се плъзна към моста. „Добре. Да свършваме с това.“

Лостара Юил крачеше през площада, оставила зад себе си Рампата и труповете в подножието й. Отдалече все още се чуваше врява откъм пристанището, — но близките сгради и имения бяха тихи и неосветени все едно се бе озовала в гробище. „Подобаващ паметник на имперската слава.“

Тъкмо затова дребната фигурка, която пристъпи пред нея, бе още по-стъписваща и безпокойството й само се усили, щом позна кой е това.

— Гръб… какво правиш тук?

— Чакам тебе — отвърна момчето и отри с ръка протеклия си нос.

— Защо?

— Ще те заведа там, където трябва да идеш. Тази нощ е тъжна, но всичко ще се оправи, ще разбереш един ден. — След тези думи се обърна и тръгна по широката улица на юг. — Не бива да стоим на пътя, все още не. Можем да минем по първия мост… Лостара Юил… — хлапето я погледна през рамо. — Много си хубава.

Изведнъж смразена, въпреки топлия вятър, тя закрачи след него.

— Какъв път?

— Все едно.

Сред сенките вляво от нея се чу смътно шумолене. Ръката й стисна меча.

— Нещо там…

— Всичко е наред — отвърна Гръб. — Те са мои приятели. Няма да ни закачат. Но трябва да бързаме.

Скоро стигнаха до моста за Централния квартал. Гръб поведе за малко на запад, след което отново свърна на юг.

Натъкнаха се на първите трупове. Нокти, проснати на малки групи като първата при Рампата — плъхове и подивели псета вече бяха започнали своя пир, — а след това, щом наближиха Гарванов хълм, улицата беше буквално покрита с тела. Лостара забави крачка… все едно вихрушка от мечове беше бушувала над повече от стоте имперски убийци… и много бавно Лостара Юил осъзна нещо, докато оглеждаше едно след друго посечените тела… шаблонната еднаквост на раните, местата им, плавната прецизност на всеки смъртоносен удар.

Мраз полази по костите й.

На три крачки пред нея Гръб си тананикаше уикска пастирска песен.

По средата на Адмиралския мост Калам пъхна едното оръжие под мишницата си и бръкна в гънките на пояса си за жълъда. Гладък и топъл дори през кожата на ръкавицата, сякаш подканящ. И… нетърпелив.

Калам приклекна до ниския каменен парапет и хвърли жълъда на каменните плочи. Той изпука, завъртя се за миг и спря.

— Добре, Бързак — промърмори Калам, — време е вече.

В една каюта на „Бясната вълчица“ Адефон Делат, седнал кръстато на пода и затворил очи, трепна при този далечен призив. По-отблизо успя да долови врява и трясъци от боеве покрай пристанището и разбра, че перишите изтласкват тълпата назад, стъпка по стъпка, притиснати от вълни магия и нарастващата маса озверели нападатели. В същото време над палубата Рун’Турвиан поддържаше преграда срещу всяко магическо нападение над самия кораб. Бързия Бен долавяше, че мъжът изобщо не е затруднен в тази нелека задача, но явно нещо го отвличаше и затова у него имаше колебание, сякаш очакваше някакъв призив, много по-важен. И този миг бързо наближаваше.

„Хм. Неприятности отвсякъде, нали?“

Никак нямаше да е лесно да се промъкне през гъмжилото от лабиринти, развихрени тази нощ по улиците на града. На много места кръжаха гнезда от отровна магия, подвижни капани, готови да нанесат болезнена смърт, и Бързия Бен ги разпозна. „Рюз, Пътят на морето. Тези капани са вода, извлечена от дълбоки океани и съхранила жестокия натиск — ще смажат всичко, което обгърнат. Това е Висш Рюз и е ужасно гаден.“

Някой го чакаше там, отвън. Да направи своя ход. И който и да беше той, искаха Бързия Бен да остане точно там, където беше сега, в каютата на „Бясната вълчица“. Да остане, да не прави нищо, да стои извън битката.

Добре. Беше разгърнал четири лабиринта, запрел беше десетина чародейни заклинания, всички готови да изригнат — дланите го засърбяха, после пламнаха, все едно ги бе сложил върху жарава.

„Калам е там. Нуждае се от помощта ми.“

Върховният маг съвсем леко кимна и процепът на лабиринт се разтвори пред него. Той бавно се изправи, ставите му простенаха от болка — „Богове, май остарявам. Кой го е мислил?“ Пое дълбоко дъх, примига да проясни погледа си и се хвърли напред — в зева…

… и още докато изчезваше, чу тих кикот, последван от шепот:

„Каза, че си ми длъжник, помниш ли? Е, скъпа ми Змийо, време е.“

Двадесет удара на сърцето. Двадесет и пет. Тридесет. „Дъх на Гуглата!“ Калам се вторачи в счупения жълъд. „Проклятие. Проклятие. Проклятие!“ Четиридесет. Изруга тихо и тръгна.

„Това му е проблемът с ашика в дупката. Понякога не действа. Е, значи съм сам. Така да бъде, бездруго почва да ми втръсва този проклет живот.“ Убийството се надценяваше, реши Калам. Не постигаше нищо, нямаше никаква стойност. Сред всички онези убийци днес нямаше и един, който да не заслужава да му отсекат главата и да я набучат на пика. Умения, талант, възможности — никое от тези неща не оправдаваше отнемането на живот.

„Колко от нас — да, вие — колко от вас мразят онова, което са? Не си струва, знаете ли. Гуглата да го вземе целия този жалък егоизъм, нека блесне за сетен път жалката ни светлина и да се предаде на мрака. Аз приключих с това. Край.“

Стигна края на моста и отново спря. Последен поглед през рамо. „Не гори, освен тук, в ума ми. Затяга кръга, нали? Хедж, Тротс, Уискиджак…“

Тъмното изподрано и разбито лице на Мишия го мамеше. С усмивката си на развала, на разруха и упадък, злочестина, изтерзала толкова живот. Беше подходящото място, реши Калам Мекхар. И хукна, пробяга косо, колкото можеше по-приведен, до останките от някаква стена на имение, хвърли се нагоре, едното му стъпало се заби в разкъртена амбразура, събори птиче гнездо — нагоре, хвана се с едната ръка за ръба, откършени парчета хоросан се посипаха в ръкава му, задраха кожата — после се прехвърли, скок във въздуха… на полегатия покрив, който избухна в прашен облак от сухи курешки, задращи нагоре по покрива, стигна билото и се смъкна от другата страна…

И пред него се разгърна огромният, насечен сякаш от рани гръб на Мишия…

Нокти, присвити в очакване, се хвърлиха от всички страни. Едри, най-едрите убийци, не бе видял такива досега, всеки с по два дълги ножа. Бързи като пепелянки.

Калам не забави бяга си — трябваше да пробие право през тях, трябваше да продължи — засече две оръжия със своите, усети как остриета заскърцаха по ризницата му, врязаха се между брънките, един връх заби силно и потъна дълбоко, изви и заряза нагоре — той заръмжа, загърчи се между бляскащите остриета, уви едната си ръка около главата на мъжа, после натисна с всичка сила, изви и чу как изпращяха прешлени. Повлече след себе си ритащото още тяло, стиснал главата, после го пусна.

Дълъг нож отдясно блесна, хлъзна се и отпра ухото му. Той замахна и усети как ножът му изскърца в метална ризница.

„Гуглата да ги вземе! Някой ми е направил двойници…“

Продължи надолу до ръба, хвърли се над някаква уличка, превъртя се върху плоския хлътнал покрив на стара жилищна сграда. Последваха още няколко трясъка, от които покривът се разтресе — докато преследвачите му скачаха след него. Двама. Петима, седем…

Калам се изправи и се извъртя. Деветима убийци се разгърнаха в полукръг и налетяха.

„Девет Каламовци срещу един.“

Полетя напред, точно в центъра на полукръга. Мъжът пред него вдигна стъписан оръжията си. Успя да парира веднъж с единия нож, веднъж с другия, и отчаяно заотстъпва, преди Калам да пробие защитата със серия мълниеносни атаки. Единият нож се вряза в гърдите му и прониза сърцето, вторият се заби под челюстта, нагоре и в мозъка.

С помощта на двете забити оръжия Калам извъртя тялото на пътя на други двама Нокти, после изтръгна дългите ножове и връхлетя във фланг с шеметна бързина. Острие на нож посече левия му прасец, но не достатъчно дълбоко, за да го забави… той замахна лъжливо ниско към най-близкия Нокът, после заби високо с другото си оръжие… в очната кухина на мъжа зад първия. Дългият нож засече. Калам го пусна, сниши рамо и го натресе в корема на следващия нападател. Сблъсъкът отекна в костите му… „Грамаден е, проклетият от Гуглата кучи син…“ Все пак натисна надолу, освободената му ръка се плъзна между краката на другия и отзад, нагоре. По гърба му задращиха ножове, брънки заотскачаха като кърлежи по нажежени камъни и той усети как Нокътят се мъчи да промени ъгъла на остриетата, да ги забие навътре… Краката му се огънаха, после Калам надигна нагоре противника си, във въздуха, още нагоре… ревът му направо раздра гърлото му, с дясната ръка се докопа до предницата на бронята… нагоре… и през главата.

Нокътят изрита, полетя с главата напред и се блъсна във връхлитащия отзад убиец. Двамата паднаха, Калам скочи след тях, удари с лакът втория Нокът в челото — смачка се като кора на диня — и останалият в другата му ръка нож се заби в тила на първия.

Острие се заби в дясното му бедро, върхът изскочи от другата страна. Калам се завъртя бързо, изтръгна оръжието от ръката на нападателя, изхвърли двата си крака нагоре и се превъртя на гръб, после силно изрита Нокътя в корема и го отпрати по покрива. Друг нож замахна към лицето му — той изпъна ръка и го блокира, изви я и сграбчи Нокътя за китката, издърпа го към себе си и го изкорми със собствения му нож, червата се плиснаха в скута му.

Олюля се и се надигна, издърпа ножа, пронизал бедрото му — тъкмо навреме, за да парира с него ново посичане, заотстъпва — посечените му и прободени крака почти се огънаха — и спря в защита. Трима убийци стояха срещу него, онзи, когото беше изритал, също се изправяше бавно.

Твърде много загуба на кръв; Калам усети, че премалява. Ако дойдеха още Ръце…

Скочи назад почти до ръба на покрива и хвърли двата ножа — неочакван ход предвид лошия баланс на оръжията с по-тежък връх — но Калам от години се бе упражнявал в мятането им от късо разстояние. Единият се заби дълбоко в гърдите на Нокътя вдясно от него; другият щръкна от гърлото на Нокътя вляво. И още докато ги хвърляше, Калам налетя с голи ръце срещу мъжа в средата.

Докопа едната му ръка под лакътя, избута назад и изви — убиецът опита удар отдолу с другия си нож, но Калам го отби настрана. Дръпна внезапно и изкълчи ръката, после я натисна нагоре, костите изскърцаха в зейналата става — мъжът изкрещя. Калам пусна ръката, хвана го за главата и я блъсна с все сила в покрива.

Силен пукот, пращене, чак покривът хлътна — трясък на стари изгнили греди, мазилка и вар се изсипаха надолу.

Калам изруга, превъртя се през жертвата си — и видя през уширяващия се процеп тъмната стая долу. Хлъзна се натам…

„Време е да се махам.“

На десет разтега встрани Перла стоеше и наблюдаваше. Потресен и невярващ. По хлътналия покрив около него лежаха проснати тела. Най-добрите професионални убийци на Малазанската империя. „А той ги помете всичките. Просто ги помете.“ И усети страх в сърцето си — чувство непознато за него, изпълни го с трепет и отмала.

Пред очите му Калам Мекхар, плувнал в кръв, останал без оръжия, се свлече през дупката в покрива. А Перла вдигна ръкава на лявата си ръка, изпъна я, прицели се и пусна стрелата.

Пъшкане при удара, металната стрела се заби дълбоко малко под изпънатата лява ръка на Калам, докато той се хлъзгаше напред, надолу… и се скри от погледа му.

„Съжалявам, Калам Мекхар. Но ти… Не мога да приема… твоето съществуване. Не мога…“

После тръгна напред, спря до единствения оцелял от двете Ръце, наведе се и прибра оръжията на Калам.

„Моите… трофеи.“

Обърна се към Нокътя.

— Намери другите…

— Но Калам…

— С него е свършено. Събери Ръцете тук, в Мишия — отиваме на Централния пристан. Ако адюнктата е успяла да се добере до него, добре. Ще трябва да я премахнем там.

— Разбрано, Старши Нокът.

„Старши нокът. Да. Свърши се, императрице Ласийн. Той е мъртъв, да. От собствената ми ръка. Вече нямам равен в Малазанската империя.“

Откъде щеше да започне?

Малик Рел.

Корболо Дом.

„Никой от вас няма да види утрото. Заклевам се.“

Другият Нокът проговори от ръба на дупката в разбития таван:

— Не го виждам, Старши Нокът.

— Пълзи, за да умре навън. Отровата е картуулиански паралт.

Мъжът се обърна рязко.

— Не змийска? Богове подземни!

„Да, най-болезнената, бавна смърт. И нито един жрец не е останал на този остров, който да неутрализира отровата.“

Две оръжия издрънчаха на покрива. Перла се обърна натам.

— Какво правиш?

Мъжът го гледаше навъсено.

— Стига. Колко още позор ще хвърлите в нозете на Нокътя? Приключих с теб. — И обърна гръб. — Сам си намери адюнктата, Перла, дай й проклетата си паешка захапка…

Перла изпъна дясната си ръка, втора стрела изсвистя над покрива. Порази Нокътя между плешките. Ръцете му излетяха настрани и той рухна по очи.

— Това, за жалост, беше бял паралт. Много по-бързо.

Както го беше замислял през цялото време. Без свидетел. И беше време да събере останалите Ръце.

Жалко, че не стана другояче. Всичко. Но това бе нова Малазанска империя, с нови правила. „Правила, в които мога да се оправя съвсем добре. В края на краищата не ми остана нищо. Никой…“

Затворил очи, Фидлър остави цигулката. Не каза нищо, нямаше и какво да каже. Свършил бе репризът, който го бе обсебил. Музиката беше напуснала ръцете, ума и сърцето му. Чувстваше се празен отвътре, с изтерзана душа, безжизнен. Знаел беше, че това предстои, истина, която нито смаляваше, нито усилваше болката от загубата — бреме, нищо друго. Просто още едно бреме.

От улицата долу се чуха писъци, после някаква врата се пръсна на трески.

Брейвън Тут вдигна глава, избърса очите си.

Тежки стъпки по стъпалата.

Геслер вдигна каната с вино и бавно напълни чашите по масата. Никой не бе докоснал хляба.

Тътнещи стъпки по коридора. Стържене, тътрене.

Спряха пред вратата на старши сержанта.

Последва тежко, разтърсващо чукане, все едно нокти заораха в дървото.

Геслер стана.

А после отвори вратата и дълго не помръдна, зяпнал оня в коридора. Накрая каза:

— Сторми, за тебе е.

Грамадният мъж бавно се надигна, а Геслер се върна при масата си.

Дошлият изпълваше цялата каса на вратата. Широкоплещест, облечен в опърпани мокри кожи. Плоско лице с изпъната кафява кожа над едрите кости. Дупки вместо очи. Провиснали дълги ръце. Фидлър вдигна вежди. Т’лан Имасс.

Сторми се окашля. И каза със странно изтънял глас:

— Л-легана Брийд.

Отговорът бе като стържене на камъни в гробница.

— Дойдох за меча си, смъртни.

Геслер се смъкна зяпнал в стола и посегна към чашата си.

— Много дълга и мокра разходка, а, Брийд?

Главата се извъртя с тежко скърцане, но Т’лан Имасс не отвърна нищо.

Сторми взе кремъчния меч и пристъпи към Легана Брийд.

— Доста хора си уплашил долу.

— Чувствителни души сте смъртните.

Морският пехотинец му протегна меча.

— Затруднил си се, докато излезеш от оня портал.

Легана Брийд взе оръжието.

— Нищо никога не е толкова лесно, колкото изглежда, Щит-наковалня. Носи болката в сърцето си и знай това: далеч още не си приключил с този свят.

Фидлър хвърли поглед към Брейвън Тут. „Щит-наковалня?“

Старши сержантът само поклати глава.

Легана Брийд оглеждаше оръжието в костеливите си ръце.

— Нащърбен.

— Какво? О, но аз… о, добре…

— Хуморът е изстинал — изхриптя Т’лан Имасс и се обърна към вратата.

Геслер изведнъж се надигна.

— Един момент, Легана Брийд!

Съществото спря.

— Сторми направи всичко, за което го помоли. Сега трябва да ни се отплатиш.

По кожата на Фидлър изби пот. „Геслер!“

Т’лан Имасс отново се обърна към тях.

— Отплата. Щит-наковалня, моето оръжие не ти ли послужи добре?

— Да, да, съвсем добре.

— Тогава няма дълг…

— Не е вярно! — изръмжа Геслер. — Видяхме те, че взе главата на онзи Тайст Андий! Но нищо не казахме на приятелите ти Т’лан Имасс — опазихме ти тайната, Легана Брийд! А можехме да я спазарим и да се измъкнем от проклетата каша, в която бяхме нагазили! Има дълг!

Древният немрящ воин помълча, после каза:

— Какво искате от мене?

— Ние — аз, Сторми и Фидлър — се нуждаем от ескорт. До кораба ни. Това може да означава бой.

— Между нас и кейовете има четири хиляди смъртни — каза Легана Брийд. — Всички до един са полудели от хаотична магия.

— И какво? — озъби се Геслер. — Страх ли те е, Т’лан Имасс?

— Страх. — Произнесе го равнодушно. После кривна глава. — Хумор?

— Тогава какъв е проблемът?

— Кейовете. — Помълча. — Току-що дойдох оттам.

Фидлър взе да събира багажа си.

— С отговори като този, Легана Брийд, направо си за морската пехота. — Кимна на Брейвън Тут. — Радвам се, че се срещнахме, приятелю.

Старши сержантът кимна.

— И аз. И трима ви. Съжалявам, че те фраснах в корема, Фид.

— Гуглата да те вземе, и още как.

— Не знаех, че си ти…

— Качулатия да те… не знаел той!

— Добре де, чух те, че влизаш. Чух плата по струните на цигулката. Надуших морантски муниции. Не беше трудно с всичко това.

— И ме фрасна все пак?

Брейвън Тут се усмихна.

Легана Брийд проговори:

— Всички ли сте морска пехота?

— Да — рече Фидлър.

— Е, значи тази нощ и аз съм морска пехота. Да вървим да трепем хора.

Троутслитър се изтътри по мостчето, смъкна се на палубата и каза задъхано:

— Юмрук, трябва да призовем още… никой от нас не може да издържи още много…

— Не, войник — отвърна Кенеб, без да откъсва очи от жестокия бой и свиващите се и бавно отстъпващи редици на перишите, все по-нарастващото множество побеснели нападатели, изливащи се от всяка улица и уличка между складовите постройки. „Не виждаш ли? Включим ли повече, ще затънем все по-надълбоко в тази каша и няма да можем да се измъкнем. Твърде много магия има там — богове подземни, имам чувството, че главата ми ще се пръсне.“ Така му се искаше да обясни всичко това на отчаяния пехотинец, но никой командир не прави това.

„Точно като адюнктата. Искаш го, богове, колко го искаш, макар и само за да видиш разбирането в очите им. Но не можеш. Добре, значи започвам да схващам…“

— Внимание, Юмрук Кенеб! — Предупреждението дойде от дестраянта. — Убийци. Опитват се да пробият през защитата ни…

Троутслитър изсъска, а Кенеб се обърна и извика на морските пехотинци на кея:

— Сержант! Качи отделенията тук горе! Идват Нокти!

После се обърна към Рун’Турвиан.

— Можеш ли да ги преградиш?

— Този път — да, в последния момент. Но са упорити и умни. Пробият ли, ще се появят тук около нас, изведнъж.

— Кой е целта им? Знаеш ли?

— Всички ние, мисля. Може би най-вече… — Дестраянтът погледна към Нил и Недер, които стояха на фордека, мълчаливи свидетели на отбраната. — Те двамата. Силата им е заспала. Засега не може да се събуди. Не и за нас.

„Дъх на Гуглата!“ Обърна се и видя първите качващи се на борда пехотинци. Корик, Тар, Смайлс — „Проклет да си, Фидлър, къде си?“ — след тях Кътъл и Коураб Билан Тену’алас. Миг по-късно се появи и сержант Балм, следван от Галт и Лоуб.

— Сержант, къде е лечителят ви? И вашият маг?

— Изтощени са — отвърна далхониецът. — Възстановяват се на „Силанда“, сър.

— Добре. Искам кордон около Нил и Недер — Ноктите ще дойдат най-вече за тях. — Войниците затичаха, а той се обърна към Рун’Турвиан и каза тихо: — Приемам, че можете да се защитите сам, дестраянт.

— Да, пощадих се, предвиждах такъв момент. А вие, Юмрук Кенеб.

— Аз едва ли съм толкова важен. — После се сети нещо и извика: — Смайлс! Слез до каютата на първия помощник — предупреди Бързия Бен, ако можеш, убеди го да се качи тук. — След което отиде до кърмата, подпря се на перилото и загледа хода на битката.

Сред тълпата вече имаше малазански войници, всички маски вече бяха свалени. Бронирани, много от тях с щитове, други се задържаха назад с арбалети, мятаха стрели в бойния ред на перишите. Чуждоземните съюзници вече бяха изтласкани почти на самия кей.

Кътъл беше на фордека, ревеше нещо на екипажа на балистата… държеше парче рибарска мрежа в едната си ръка и голяма топка в другата. Проклетия. След миг екипажът отстъпи назад и Кътъл се залови да затегне муницията точно зад острието на голямата стрела.

„Умно. Доста кърваво, но няма голям избор.“

Смайлс се върна.

— Юмрук, няма го.

— Какво?

— Няма го!

— Добре. Все едно. Присъединете се към отделението си, войник.

Някъде в град Малаз удари камбана, звучният тон прокънтя четири пъти. „Богове подземни, това ли е всичко?“

Лейтенант Поурс стоеше до капитана си, загледан над тъмната вода към хаоса на Централния пристан.

— Губим, сър.

— Точно затова те направих офицер — отвърна Кайндли. — Заради необикновената ти схватливост. И не, лейтенант, няма да нарушим дадените ни заповеди. Оставаме тук.

— Не е редно, сър — настоя Поурс. — Наши съюзници загиват там — това дори не е тяхна битка.

— Какво са избрали те, си е тяхна работа.

— Все пак не е редно, сър.

— Лейтенант, наистина ли си толкова жаден да избиваш сънародници малазанци? Ако е така, сваляй си я проклетата броня и можеш да доплуваш до брега. С късмета на Опонн акулите няма да те намерят въпреки трескавите ми молитви да го направят. И ще стигнеш тъкмо навреме, за да ти отсекат главата, което ще ме принуди да си намеря нов лейтенант, което, признавам ти, няма да е трудно предвид всичко ставащо. Може би Ханфено, виж, у него има офицерска мая — до ниво лейтенант, не повече, разбира се. Също толкова дебелоглав и тъп като тебе. Хайде, сваляй бронята, да може Сени да почне да събира залозите.

— Благодаря, сър, но не.

— Много добре. Но още едно оплакване от теб, лейтенант, и лично ще те хвърля през борда.

— Слушам, сър.

— С бронята.

— Да, сър.

— След като ти удържа за загубата на снаряжение.

— Разбира се, капитане.

— И ако продължаваш да ми пробутваш последната дума, мисля, че ще те убия на място.

— Да, сър.

— Лейтенант.

Поурс стисна зъби и замълча. Засега.

С едва доловимо шумолене тъмният силует кацна върху разбития покрив. Спря и огледа нападалите трупове. След това пристъпи към дупката, зейнала в единия край.

Щом се приближи, друга фигура изникна сякаш от нищото, присви се на коляно над едно от телата, паднало по очи близо до дупката. В гърба на това тяло дълбоко се беше забила метална стрела, задният й край бе изработен от кост — от черепа на някое едро морско същество, бяла и полупрозрачна. Новодошлият извърна призрачно лице и погледна приближилия се до него.

— Старшият Нокът ме уби — изхриптя привидението и посочи собствения си труп. — Проклех името му с последния си дъх. Мисля… да, мисля, че затова още съм тук, още не съм готов да мина през Портата на Гуглата. Това е дар… за тебе. Той уби Калам Мекхар. С картуулийски паралт. — Призракът посочи дупката. — Калам… Калам изтръгна стрелата… безсмислено, разбира се, все едно, щом паралтът е вече в кръвта му. Но не казах на Перла — тя е там, поклаща се на самия ръб. Вземи я. Има много отрова по нея. Вземи я. За Старшия Нокът.

След миг призрака го нямаше.

Загърнатата фигура се приведе и взе окървавената стрела с облечената си в ръкавица ръка. Затъкна я в пояса си и тръгна.

Самотната фигура се носеше със светкавична бързина по улицата през плетениците злокобно чародейство, избягваше ловко всяка клопка — искрящите гънки на Висшия Рюз, шепнещия зов на Мокра — а след това в попиващите светлината пътеки на Рашан, където само преди няколко мига бяха притичали убийците на Нокътя — и летеше по дирята им, все по-бързо, с по една кама във всяка облечена в ръкавица ръка.

Близо до кея Ноктите започнаха да излизат от лабиринтите си, да се трупат и трупат, за да нанесат удар с цялата си мощ по чуждите войници и двата акостирали кораба.

Зад тях движенията на фигурата придобиха плавност, гъвкавост, тя запреде поток от сенки и всичко това бързо се преобрази в нещо друго — по-бързо, отколкото може да възприеме смъртно око — и тогава самотният нападател удари първата от Ръцете.

Кръв на порой плисна из въздуха, тела се развъртяха от двете страни на пътя й, вихрушка от смърт се вряза в редиците им. Ноктите пищяха и викаха, и умираха.

Перла чу звуци и се обърна. Стоеше на повече от двадесет Ръце от ариергарда — ариергард, който вече беше нападал, гърчещи се или застинали тела по паважа, докато нещо — някой — ореше през тях. „Богове подземни!“ Танцьор на Сянката. „Кой… Котильон?“ Смразяващ ужас стегна гърдите му с костеливите си пръсти. „Богът. Покровителят на убийците — идва за мен.“

„В името на Калам, идва за мен!“

Завъртя се бясно, затърси отчаяно пролука, накъдето да побегне. „При Гуглата да вървят всички Ръце!“ Затича.

Тесен проход между два склада, загърнат в пълен мрак. Няколко мига само и щеше да отвори лабиринта си, да разреже въздуха, да се гмурне, навътре и навътре, далече.

Вече стискаше оръжията в ръцете си. „Ако падна, няма да е без бой — бог или не…“

После — в прохода, обгърнат от мрак. Зад него — още писъци, все по-близо. Перла затърси в ума си като удавник своя лабиринт. Мокра. „Използвай го. Изкриви реалността, врежи го в друг лабиринт — Рашан, а после Имперският, после…“

Нищо не се отзова. От гърлото му се изтръгна раздран хрип и той с все сила затича напред, в прохода…

Нещо зад него — точно зад гърба му…

Два убийствени удара посякоха ахилесовите сухожилия — Перла изкрещя от неистовата болка, щом жилите изскочиха изпод кожата, залитна, краката му омекнаха като буци кал, огънаха се безнадеждно под него. Той се просна по очи, без да пусне оръжията, все още се мъчеше да се вкопчи в своя лабиринт…

Две остриета заблизаха като езици киселина. Сухожилията под коленете, лактите — след това бе вдигнат с една ръка от почернелите камъни и запокитен в стената. Сблъсъкът премаза половината му лице и докато падаше на гръб, същата ръка се върна, пръстите се впиха, надигнаха главата му. Хладно желязо посече към устата му, заряза, отпра езика му. Задавен в кръв, Перла изви главата си — надигнаха го отново, запокитиха го към отсрещната стена, лявата му ръка се счупи. Той падна на една страна — пета удари горната част на бедрото му, костта се натроши на кървави късове — богове, каква болка, помитаща всичко в ума му, смазваща го — неговият лабиринт… къде беше?

И всичко спря.

Нападателят му стоеше над него. Ниско наведен.

Перла не можеше да види нищо — очите му бяха плувнали в кръв. Жесток кънтеж изпълни главата му, гадене се надигна в гърлото му, изля се навън на пресекливи вълни, примесено с кръвта от отрязания език. „Лостара, любов моя… пристъпи до портата… ще ме видиш. Да влизам.“

Глас, нисък и тих, прекъсна всичко това, жестоко ясен и близък.

— Моята последна цел. Ти, Перла. Смятах да го направя бързо. — Дълга пауза, в която той чу бавно спокойно дишане. — Но за Калам Мекхар…

Нещо се заби в корема му, натикаха го дълбоко.

— Връщам ти стрелата, която го уби, Перла. — И фигурата се изправи отново, отдалечи се на няколко крачки, а после се върна, докато ужасяващото огнено пулсиране заразкъсва вените му, сбираше се зад очите му — отрова, която щеше да го държи жив колкото може по-дълго, да захранва сърцето му с всичко нужно, докато кръвоносните съдове по цялото му тяло горят и горят, и горят…

— Двата ножа на Калам, Перла. Ти не помисли. Не можеш да отвориш лабиринт с отатарал в ръката си. И така, двамата с него те убихме. Както заслужаваш.

„Огънят! Богове! Този огън!“

А Апсалар си тръгна. По-далече от пристанището. По-далече от всичко.

Мършаво загърнато в сянка привидение изникна пред нея и Апсалар спря.

— Кажи на Котильон, че направих каквото ме помоли.

Сенкотрон изхриптя и една безформена ръка се показа от гънките на призрачното наметало, стиснала сребърния връх на тояга. Почука по камъните.

— Гледах те, скъпа. Твоя Танц на Сянката. От подножието на Рампата и нататък. Бях свидетел.

Тя не отвърна нищо. Сенкотрон продължи:

— Дори и Котильон не би могъл… Дори и Котильон.

Апсалар отново не проговори.

Богът изведнъж се изкиска.

— Твърде много лоши преценки, горката. Както се бояхме. — Пауза и нов кикот. — Тази нощ Старши Нокътят и триста и седем други Нокти — всички от твоите ръце, мило момиче. Все още… не вярвам. Все едно. Тя вече е съвсем сама. Толкова по-зле за нея. — Почти невидимата глава леко се кривна. — А. Да, Апсалар. Ние спазваме обещанията си. Ти си свободна. Върви си.

Тя подаде двата дълги ножа, с дръжките напред.

Поклон — и богът взе оръжията на Калам Мекхар.

Апсалар го подмина и продължи.

Сенкотрон я изгледа, докато минаваше по моста.

Въздъхна отново. После рязко вдигна глава и подуши въздуха.

— О, колко добри новини. Но за мен — все още не. Първо, малко връщане, да. Леле, каква нощ!

Богът започна да чезне, след това потрепери, отново се въплъти. Погледна дългите ножове в дясната си ръка.

— Абсурд! Ще трябва да вървя пеш. И по необходимост — бързо!

Заситни по улицата, тоягата зачатка по камъните.

Скоро Сенкотрон стигна до една кула, която изобщо не беше толкова рухнала, колкото изглеждаше. Вдигна тоягата и почука на вратата. Изчака десетина мига и повтори.

Вратата рязко се отвори.

Две черни очи го изгледаха отгоре с нарастващ гняв.

— Е, е, Обо, по-кротко — каза Сенкотрон. — Това е вежливост, уверявам те. Двама много досадни близнаци са си присвоили върха на кулата ти. Най-покорно те съветвам да ги пропъдиш по обичайния си учтив маниер. — Богът вдигна небрежно тоягата „за почест“, обърна се и си тръгна.

Вратата зад него се затръшна.

А Сенкотрон отново забърза. За последната среща в тази нощ, най-скъпата. Тоягата зачатка в ритъма на войнишки барабан.

А зад него кулата на Обо изригна в гръмовно огнено кълбо, разлетяха се тухли и камъни. И отекнаха два яростни писъка.

Сенкотрон промърмори:

— Преучтиво, Обо. Преучтиво, и още как.

И продължи по улиците на град Малаз. Пак така с неприсъща за него припряност.

Вървяха бързо в сенките, на десет крачки след Легана Брийд, чийто меч чаткаше по паважа. Малкото хора, оказали се на пътя им, се разбягваха, щом видеха ужасния Т’лан Имасс.

Фидлър беше дал арбалети на Геслер и Сторми, и двата заредени с гранати „острилки“. Неговият беше с проклетия. Приближиха се до една от по-широките улици, минаваща успоредно на крайбрежната, все още на юг от моста, водещ към Централния пристан. Сградите наоколо бяха познати на Фидлър, но във въздуха се долавяше някаква свръхестественост, все едно майсторска ръка на някой безумен художник бе придала на всеки детайл по-голяма дълбочина и значимост.

Откъм пристанището ехтеше ревът на битката, накъсван от пукота на морантски муниции. Острилки най-вече. „Кътъл. Изразходва ми запасите!“

Стигнаха до пресечката. Легана Брийд спря, извърна се бавно към хлътналата фасада на отсрещната таверна. Вратата там се беше разтворила и от нея излязоха двама души. Олюляваха се, залитаха, стъпваха по плочника като по хлъзгави камъни в кипнал бързей. Жената отпред стискаше дребния мъж за ръката, дърпаше, теглеше, после се облегна на него — и и двамата се олюляха.

Фидлър изруга и забърза към тях.

— Сержант Хелиан, какво търсиш тук, в името на Гуглата?

А очите на Хелиан се приковаха в Т’лан Имасс.

— Фидлър… Изглеждаш ужасно.

— Насам погледни, идиотко пияна. — Махна на Геслер и Сторми да продължат и се приближи.

Хелиан изгледа мъжа, когото държеше, много продължително.

— Аз с-съм т-твоят ар-рестант — каза й той.

— Т-точно така. — Хелиан се изправи и отново погледна Фид. — Водя го за р-разпит.

— Кой ще го разпитва?

— Аз, кой. Все едно. Къде е к-корабът?

Геслер и Сторми продължаваха към моста.

— Иди с тях — каза Фидлър на Легана Брийд и костеливите крака на Т’лан Имасс заскърцаха след двамата. Сапьорът отново се обърна към Хелиан. — Стой с мен, отиваме при корабите.

— Добре. Радвам се, че си се с-правил, Фид, в случай, че тоя тука се опита да избяга. Ще трябва да го п-прострелям. Но само в крака. Искам отговори от него и ще ги п-получа.

— Хелиан, може да се наложи да бягаме.

— Можем го, Фид. Нали, Банаш?

— Глупачка — измърмори Фидлър. — Това е кръчмата на Смайли. Демонът не сервира нормална бира… — Поклати глава. — Хайде, тръгваме.

Геслер и Сторми вече бяха стигнали до моста и тръгваха по него ниско приведени.

Изведнъж Геслер извика и двамата със Сторми вече тичаха, право срещу гъстата, напираща срещу тях тълпа.

— Мамка му!

Фидлър се спусна на бегом напред.

Лъкатушещият канал беше потънал в сумрак, жила, която минаваше под нивото на града, където по всяка улица и проход от двете страни се вихреше бясна касапница. Жената зад нея храчеше кръв и шляпаше. Адюнкта Тавори Паран газеше през вонящия поток.

Все по-близо до шума на битката на Централния пристан.

Беше й се сторило невероятно — Ноктите не ги бяха открили, не бяха скочили от порутените тухлени стени на моста, за да ги избият в мръсните тинести води на река Малаз. О, Тавори и Т’амбър бяха изгазили през много и много трупове по пътя си, но единственото, което чуваха, беше шумът на реката, ситнежът на плъховете, пробягващи по каменните издатини от двете страни, и жуженето на хапещите насекоми.

Всичко това се промени, щом стигнаха под крайбрежната улица. Изненадващо близо изтрещяха шрапнели, няколко тела се сринаха почти върху тях, щом част от подпорната стена се срути. Още хора се изсипаха надолу с писъци…

… и някакъв войник се обърна, видя ги…

Изрева, а Т’амбър се спусна напред покрай адюнктата. Дългият й меч изсвистя, посече половината му глава, шлем и кости се разхвърчаха, плисна бяла и кървава каша.

А след това Т’амбър се пресегна назад, сграбчи с кървавата си ръка наметалото на адюнктата и я повлече напред към срутения бряг от разкъртени тухли, пясък и чакъл.

Силата й смая Тавори. Т’амбър дращеше нагоре, дърпаше я към улицата. Извлече я, падна на колене, пусна я — и грохотът на битката изригна около тях…

Градската стража — поне три отделения, взривовете ги бяха изтласкали към тази страна на крайбрежната улица — се нахвърли върху тях като бесни вълци…

Тавори се надигна, отби един удар към корема си с отчаяно париране, оръжията изтрещяха. Атакува инстинктивно и усети как върхът на меча й се вряза в железни брънки и посече мускулите на рамото. Противникът й изпъшка, залитна назад. Тавори го посече в коляното, сряза капачката на две, мъжът изкрещя и падна.

Вляво от нея Т’амбър сечеше, режеше, парираше и забиваше, около нея падаха трупове. Няколко меча се забиха в нея… тя се олюля.

Тавори извика и се спусна към Т’амбър…

И видя на по-малко от двадесет разтега над двадесет Нокти, тичаха да се включат в клането.

Връх на меч изригна от гърба на Т’амбър, точно между плешките, войникът, стиснал оръжието, скочи напред към нея и я надигна от земята, отхвърли я назад и тя се изхлузи от желязното острие, падна тежко и мечът й издрънча на камъните.

Шест крачки между адюнктата и дузина стражи — а зад тях бързо се приближаваха Ноктите. Тавори заотстъпва… лица, разкривени от безумна ярост, очи студени и гневни, нечовешки. Адюнктата вдигна меча си, вече с две ръце на дръжката, направи стъпка назад…

Стражите връхлетяха…

Ослепителен блясък, точно зад тях, и щурмът се срина в грамада от разкъсани тела, откъснати крайници, порой от кръв — грохотът на взрива избухна сякаш в черепа на Тавори. Светът се разтресе и се преобърна, тя видя над себе си завихрено нощно небе, звездите дори сякаш се разбягаха във всички посоки… главата й се тресна в паважа, шлемът й падна и тя остана да лежи по гръб, зяпнала нагоре, зашеметена и объркана сред гъстите облаци дим и червена мъгла, всичките й мускули и кости стенеха от болка.

Втори взрив я надигна от камъните, гърбът й се удари в някаква твърда повърхност, изведнъж надигнала се зад нея. Нов порой кръв…

Някой притича задъхан към нея, една ръка се пресегна и опипа гърдите й… лице се наведе над нея, неразпознаваемо и замъглено. Видя как се отваря устата, но нищо не чу.

Изведнъж нещо просветна в ума й. Позна го. Сержант Фидлър.

„Какво? Какво правиш тук?“

Влачеха я, ботушите й запираха в камъните и се изхлузваха от изтръпналите й крака. Десният се заклещи и се смъкна. Тя зяпна партенката, прогизнала от тиня и кръв.

Успя да погледне назад. И видя още двама морски пехотинци със странни грамадни арбалети. Но никой не тръгна след тях — враговете им падаха и умираха под острието на каменен меч в съсухрените длани на един Т’лан Имасс… зла магия пронизваше съществото, но то беше с тях и убиваше, убиваше.

Какво ставаше? Откъде се бяха появили тези бойци? Видя още един, жена, дърпаше някакъв пленник — той обаче не се опитваше да се отскубне, мъчеше се само да се задържи на крака. „Пияни са, и двамата… е, точно в тази нощ мисля, че ще им простя.“

„О, Т’амбър…“

Обкръжиха ги и други. Войници, плувнали в кръв. Перишите. Викаха нещо — виждаше го, но грохотът в главата й не спираше, заглушаваше всичко друго. Вдигна немощно ръка пред лицето си, зяпна я… „Мечът ми? Къде е мечът ми?“

„Все едно. Просто заспи. Заспи.“

Гръб я отведе в една задна уличка. На мръсните камъни лежеше свит на кълбо човек. Гърчеше се в ужасна агония, тресеше се в предсмъртни спазми и стенеше. Лостара веднага го позна, притича покрай Гръб и падна на колене.

Перла беше целият в рани, подложили го бяха като че ли на бавно, безмилостно изтезание.

— О, моя обич…

Гръб промълви зад нея:

— Отровата го държи, Лостара Юил. Трябва да му отнемеш живота.

„Какво?“

— Той мислеше, че си мъртва — продължи момчето. — Беше се предал. Беше се отказал от всичко. Освен от мъстта. Срещу адюнктата.

— Кой направи това?

— Няма да ти кажа — отвърна Гръб. — Перла жадуваше за мъст и мъст му беше въздадена. Това е всичко.

„Това е всичко.“

— Убий го веднага, Лостара. Той не може да те чуе, не може да те види. Останала е само болката. От паяците, те дишат кръвта на жертвите си, искат я богата и жива, яркочервена. Затова отровата не го пуска. А киселината в стомаха, тя го изсмуква, яде го отвътре.

Тя извади ножа, изтръпнала.

— Накарай сърцето да спре.

„Да. Тук, зад и под плешката. Забий дълбоко, завърти острието. Изтръгни го сега, виж как застива тялото, как спират да се стягат мускулите. Вече е тихо. Вече го няма.“

— Хайде. Има още. Побързай.

Момчето тръгна, тя стана и го последва. „Оставил си ме. Бил си там, в Твърдината на Мок, но аз не знаех. И ти не си знаел.“

През грамада от трупове. Нокти. Уличката беше пълна с тях.

И напред, към Централния пристан, към площада…

Внезапни взривове разтърсиха сградите. Писъци.

Гръб клекна и й махна да клекне до него.

Бягаха хора — онези, които все още можеха да се държат на крака, и бяха много малко. Поне две проклетии се бяха взривили сред тълпата. Проклетии и острилки, и проклет от Качулатия, незнайно откъде появил се Т’лан Имасс, който избиваше последните.

— Богове — промълви Лостара, — тук трябва да има поне хиляда мъртви.

— Да. Но виж. Трябва да видиш това. — Момчето посочи надясно, към реката.

— Какво?

— О! — Гръб се пресегна и отпусна дланта си на ръката й.

И сцената сякаш някак се измести, светлината се отклони… съсредоточи се върху едно-единствено тяло, твърде далече, за да може да се различат подробностите…

— Т’амбър — каза Гръб. — Само ние с теб можем да видим. Така че гледай, Лостара. Гледай.

Златно сияние се сливаше, издигаше се над тялото. Лек вятър лъхна, вече познат, натежал с мириса на трева от саваната, топъл и сух.

— Дълго остана тя с нас — прошепна Гръб. — Използва Т’амбър. Много. Нямаше избор. Четиринадесета тръгва на война. И ние тръгваме с нея. Длъжни сме.

И ето, че над тялото надвисна приведена фигура. Загърната в кожи, висока. Жена. Без дрехи отдолу, без никакви накити.

И Лостара видя как Т’лан Имасс, на повече от трийсет разтега оттам, бавно се обърна и изгледа привидението. И изведнъж немрящият воин сведе глава и бавно се смъкна на коляно.

— Нали каза, че сме единствените, които можем да видим, Гръб.

— Сгреших. Тя го прави това.

— Коя… какво е тя?

— Ерес’ал. Лостара, не бива да го казваш на адюнктата. Никога.

Капитанът на Червените мечове се намръщи.

— Поредната проклета тайна, която трябва да пазя от нея.

— Само двете — отвърна Гръб. — Можеш да го направиш.

Лостара извърна очи към момчето.

— Две, казваш.

Гръб кимна.

— Сестра й, да. Онази там — и тази. Две сестри. Никога не го казвай.

— Няма да е трудно. — Тя се изправи. — Няма да тръгна с тях.

— Ще тръгнеш. Погледни! Виж Ерес’ал!

Странното женско същество навеждаше глава към тялото на Т’амбър.

— Какво прави?

— Просто целувка. По челото. Благодарствена.

Привидението се изправи, подуши сякаш във въздуха, контурите му се замъглиха… и тя изчезна.

— О! — каза само Лостара.

Гръб стисна ръката й.

— Лостара. Адюнктата… тя вече изгуби Т’амбър. Ти трябва да заемеш мястото й…

— Приключих с любовниците. И мъжки, и женски…

— Не. Просто… да си до нея. Трябва да си до нея. Тя не може да направи това сама.

— Какво да направи?

— Трябва да тръгваме… не, не натам. Към Мишия пристан…

— Гръб… те отплават!

— Нищо! Хайде!

Детсмел избута Фидлър настрана и коленичи до тялото на адюнктата. Отпусна длан върху зацапаното й с кръв и пот чело и я дръпна.

— Дъх на Гуглата! Тя няма нужда от мен. — Отдръпна се и поклати глава. — Проклет отатарал… така и не можах да го разбера какво прави…

Тавори отвори очи. След малко успя да се надигне и Фидлър й помогна да стане.

Адюнктата примига, огледа се и попита:

— Сержант, къде е Ботъл?

— Не знам. Така и не се върна. Изглежда, сме изгубили и Бързия Бен. И Калам.

Тя трепна — едва забележимо.

Но Фидлър вече беше разбрал. „Играта…“

— Адюнкта…

— Не бях виждала човек да се бие така. Той и Т’амбър — двамата… пробиха през цял град…

— Адюнкта. Корабите подават сигнали. Къде отиваме?

Но тя се обърна.

— Ботъл… Провалихме се, сержант. Той трябваше да доведе едно лице.

— Едно лице? Кое?

— Вече е все едно. Провалихме се.

„Всичко това? Всички паднали през тази нощ — заради някой си?“

— Адюнкта, можем да изчакаме в залива до разсъмване, да изпратим хора в града да потърсят…

— Не. На ескортните на адмирал Нок ще заповядат да потопят транспортните — перишите ще се намесят и ще загинат още хора. Трябва да тръгваме.

— Може да ни подгонят…

— Но няма да ни открият. Адмиралът ме увери в неизбежния им провал.

— Значи даваме сигнал на другите кораби да вдигат котва и отплаваме?

— Да.

Един от екипажа извика:

— Кораб, откъм десния борд!

Фидлър последва адюнктата до перилото. Юмрук Кенеб вече беше там.

Към тях се приближаваше малък кораб, на носа му просветна запален фенер.

Корабът се долепи до борда и корпусите изскърцаха.

— Ботъл. — Фидлър се намръщи. — Споменахте за едно лице — тоя глупак е довел цяла тълпа.

Първият, който се прехвърли през перилото обаче, се оказа Гръб. Ухилен.

— Здравей, татко — каза той, когато Кенеб го повдигна и после го пусна на палубата. — Доведох капитан Лостара Юил. А Ботъл е довел много хора…

След това на борда се появи непознат — прехвърли се леко на палубата, спря с ръце на кръста и се огледа.

— Скапана нощ.

Фидлър ахна:

— Картерон Кръст! Мислех, че си…

— Тук няма никой с това име — изръмжа мъжът и посегна към ножа, затъкнат в широкия му колан.

Фидлър отстъпи назад.

На палубата се появиха още, непознати до един: първият беше едър мъж с безизразна физиономия, ръцете му бяха нашарени с белези от стари рани — Фидлър го позна. Отвори уста, но Кръст — който не беше Кръст — го изпревари:

— Адюнкта Тавори, нали? Е, дължите ми шестнадесет златни империала, че доведох тази сган глупаци на кораба ви.

— Добре.

— Тъй че ги давайте, защото няма да се мотаем в това проклето пристанище повече, отколкото се налага.

Тавори се обърна към Кенеб.

— Юмрук, идете до легионната каса и извадете двеста златни империала.

— Казах шестнайсет…

— Двеста — повтори адюнктата.

Кенеб тръгна към стълбата.

— Капитане — почна адюнктата… и млъкна.

Всички, които се появиха на палубата, бяха до един чернокожи. Една жена застана до мъжа с белезите и се обърна към адюнктата.

И заговори на груб малазански:

— Моят мъж ви очакваше от дълго време. Но не мислете, че така лесно ще позволя да ми го отнемете. Това, което предстои, засяга нас — Тайст Андий — толкова, колкото и вас, а може би и повече.

След миг мълчание адюнктата кимна и се поклони.

— Добре дошли на борда, Тайст Андий.

През перилото припряно се изкатериха три дребни фигурки и моментално заситниха към такелажа.

— Богове подземни — измърмори Фидлър. — Нахти. Мразя ги тия същества…

— Мои са — рече мъжът с белезите.

— Как се казваш? — попита го Тавори.

— Уидал. А това е жена ми, Сандалат Друкорлат. Дълго име и още по-дълъг език…

— Мъжо, млъкни.

Фидлър забеляза, че Ботъл се опитва да се скатае, и тръгна към него.

— Стой!

Ботъл трепна и се обърна.

— Да, сержант?

— Как в името на Гуглата намери Картерон Кръст?

— Кръст ли? Ами, просто вървях след Ю’Гатан. Не можех да се надявам, че ще пробием през боя на крайбрежната, тъй че тя ни намери кораб и…

— Но Картерон Кръст?

Ботъл сви рамене.

Кенеб дойде и Фидлър видя как адюнктата и Кръст взеха да спорят, но не можеше да чуе думите им. След малко Кръст кимна и взе ковчежето с монети. А адюнктата тръгна към носа, където стояха Нил и Недер.

— Сержант?

— Отдъхни малко, Ботъл.

— М-м, благодаря, сержант.

Фидлър се приближи зад адюнктата и заслуша разговора.

Тавори говореше:

— … погром. Уикците в отечеството ви се нуждаят и от двама ви. И от Темъл. Уви, няма да можем да вземем конете ви — корабът на капитана не е достатъчно голям, — но можем да поберем всички уикци на борда. Моля ви, пригответе се — и за всичко, което направихте за мен, ви благодаря.

Нил първи заслиза към средната палуба. Недер го последва след миг, но се запъти към Ботъл, който се беше смъкнал на пода, с гръб на перилото. Изгледа го с гняв, докато по някакъв инстинкт той не отвори очи и не я погледна.

— Като свършиш, се върни — каза му.

И си тръгна.

Ботъл зяпна след нея изумен.

Фидлър обърна гръб и се отдалечи.

„Щастлив кучи син.“

„А може би не.“

Качи се на предния мостик и впери очи към град Малаз. Пожари бушуваха, дим и мирис на смърт.

„Калам, приятелю.“

„Сбогом.“

По ирония на съдбата загубата на кръв го беше опазила жив дотук. Кръв и отрова се изливаха от отворените му рани, докато продължаваше да залита напред, почти заслепен от ужасната болка, разкъсваща мускулите му, ударите на сърцето отекваха оглушително в черепа му.

Но продължаваше да се бори. Стъпка, още една, притичване и болката изведнъж изригна неустоима, преди да спре за миг, само колкото да си поеме дъх и с мъчително усилие да придвижи напред едното стъпало. После другото.

Стигна до един ъгъл, опита се да вдигне глава. Но огънят изгаряше очите му, нищо не можеше да види. Дотук следваше картата, запечатана в ума му, по инстинкт, карта, вече разкъсана на тънки ивици от болката.

Беше близо. Усещаше го.

Калам Мекхар се пресегна, за да се подпре на стена… но нямаше стена и той залитна на паважа и се сви на кълбо, обзет от ужасна агония.

Изгубен. Тук трябваше да има стена. Картата му го беше излъгала. И вече беше много късно. Усещаше, че краката му умират. Ръцете също. Гръбнакът му бе копие от разтопен пламък.

Слепоочието му бавно се опря на твърдия влажен камък.

Добре, умираше — и толкова. Изкуството на убиеца неизменно се обръща срещу него. Нищо на този свят не може да е по-справедливо. По-уместно…

На десет разтега встрани Сенкотрон изръмжа:

— Ставай, глупако. Вече почти стигнахме. Ставай!

Но тялото не помръдваше.

Богът изсъска от яд и се плъзна напред. Жест — и трите призрака по петите му се струпаха над Калам Мекхар.

Единият изхриптя:

— Мъртъв е.

Сенкотрон се озъби, избута настрана слугите си и се наведе.

— Още не е. Но, о, колко е близо. — Отдръпна се рязко. — Вдигнете го, идиоти проклети! Ще го домъкнем!

— Ние? — попита един.

— Внимателно — измърмори богът. Призраците хванаха убиеца и го вдигнаха. — Добре, сега ме следвайте, и бързо.

Към портата. Преградата изскърца, щом Сенкотрон я избута настрана.

По пътеката, по разкъртените камъни и по туфите суха трева.

Гробове от двете страни, купчините пръст започваха да димят. Зората ли идеше? Едва ли. Не, онези вътре… усетиха го. Богът си позволи тих сух смях. И се присви, щом излезе по-силен, отколкото го искаше.

Приближиха се до входа.

Сенкотрон спря, отдръпна се колкото можеше встрани и махна на призраците да продължат.

— Бързо! Пуснете го там, на прага! А, ти, вземи му ножовете. Прибери ги в каниите, да. Сега излизаме оттук — и стойте на пътеката, червеи безмозъчни! Кого искате да разбудите?

Още една стъпка, по-близо до тъмната, запотена от предутринната роса врата. Вдигна тоягата. Потропване със сребърната глава.

Вратата изскърца и се отвори.

Огромна бронирана фигура изпълни рамката. Изгледа го отвисоко.

Сенкотрон прошепна:

— Вземи го, тъпако! Прибери го!

Вбесяващо бавно гигантският страж на Скръбния дом се пресегна, хвана убиеца за тила и го издърпа през прага.

Богът, присвит до портата, изчака, докато стъпалата на Калам се скрият в сумрака.

И вратата се затръшна.

„Навреме?“

— Няма как да се разбере. Засега… леле, колекцията на Сенкотрон взе да става страшно впечатляваща, нали? — И като се обърна, видя как призрачните му слуги побягнаха в мига, в който вратата на близката кръчма се отвори с трясък.

И богът потръпна, присви се още по-ниско.

— Хмм, май е време да се махам.

Вихрушка от сенки.

И Сенкотрон изчезна.

Старши сержант Брейвън Тут спря пред кръчмата на Кууп. Още не беше се зазорило. А проклетата нощ бе тиха като гробница. Той потръпна, все едно току-що бе излязъл на пътя на древен зъл дух, подминал го невидим, но поспрял се, за да го изгледа с алчен глад.

Вратата на кръчмата се отвори и се затвори — рязко, жертва на нечий гняв, и Брейвън Тут спря.

Пред погледа му се извиси бронирано чудовище.

Брейвън Тут примига и изсумтя:

— Добра вечер, Темпър.

Главата с шлема се извърна към него, изненадана сякаш от внезапната поява на старши сержанта.

— Брейвън Тут.

— Какво те води навън?

Темпър подуши във въздуха и погледна към Скръбния дом. Сви рамене и отвърна:

— Рекох да се поразходя.

Брейвън Тут кимна.

— Виждам, че си се облякъл подходящо.

Дръпнаха се, когато някаква жена се появи от близката уличка, мина покрай тях, слезе по стъпалата и потъна в тъмната паст на кръчмата.

— Ама как си клати задника само… — измърмори одобрително старши сержантът. Но Темпър се взираше в каменната настилка и Брейвън Тут също погледна надолу.

Беше оставила следи. Тъмночервени.

— Тъй, Темпър. Не можем да се надяваме, че е кал, нали?

— Не мисля, Брейв.

— Е, аз мисля да заседна вътре в Кууп. Свърши ли ти разходката?

Последно озъртане към Скръбния дом, после грамадният мъж кимна.

— Така изглежда.

Слязоха по стъпалата и потънаха в сумрака на „Обесения“.

Тази нощ в кръчмата на Кууп имаше и един гост с висок сан — Юмрук Араган. Беше заел малкото сепаре в най-тъмния ъгъл, най-отдалечения от вратата, и седеше сам. Пиеше ейл и слушаше отвън да изкънтяват камбана след камбана, чуваше и далечния и понякога не толкова далечен хор от разюздано безчинство.

Не само той вдигна очи и се вторачи с възхищение в непознатата чернокоса канийка, която влезе няколко мига преди зазоряване. Изгледа я изпод тежките си вежди как се запъти към тезгяха и си поръча канийско оризово вино, което принуди Кууп да се засуети отчаяно, докато най-сетне не намери прашна стъклена бутилка с цвят на кехлибар — струваше цяло състояние.

Малко по-късно Темпър, смъкнал рамене под тежестта на древната броня — влезе, последван от старши сержант Брейвън Тут. И Араган още повече се присви в стола си.

Никаква компания за него тази нощ.

Още от здрачаване се бореше с главоболието и си беше помислил, че го е надвил — но пулсирането в черепа изведнъж отново се върна с удвоена сила и от устата му се изтръгна тих стон.

Брейвън Тут се опита да заговори жената, но под окото му веднага лъсна връх на нож, после тя плати бутилката, поиска стая и тръгна към стълбището. Съвсем сама. Никой не я последва.

Старши сержантът изруга, отри потта от челото си и изрева за ейл.

Странни неща ставаха в кръчмата на Кууп, но както винаги, ейлът и виното скоро разкаляха водите. А колкото до зората, пробуждаща се навън — какво пък, там беше друг свят, нали?

24.

Поемете си дъх,

дълбок дъх,

а сега го задръжте, приятели,

задръжте го дълго,

защото светът,

светът се дави.

Ву

Много лица имаше хаосът, селението между селенията, а тази пътека, която бяха хванали, помисли си Таралак Вийд, наистина беше ужасна. Обезлистени дървета се издигаха тук-там, откършени голи клони бавно се въртяха в мразовития безпосочен вятър, струи дим се носеха над пустинния разкалян пейзаж и навсякъде… трупове. Затънали в глината щръкнали от земята трупове, сгърчени полузаровени тела.

В далечината проблясваше магия, знак за продължаваща все още битка, но мястото, през което вървяха, беше безжизнено, тишина като траурен саван отвсякъде, единствените звуци — трепетно близко — хлипът на ботуши, изтръгващи се от сивкавата кал, стърженето на броня и оръжие и откъслечните тихи ругатни на ледериите и едурите.

Дни наред сред тази лудост, това жестоко напомняне какво е възможно, как могат нещата да се свлекат надолу и все по-надолу, докато воините се сражават безсмислено и животът изтича, за да запълни калните локви, студената плът да поддаде под нозете.

„А ние продължаваме към своята битка с престорено безразличие към всичко, което ни заобикаля.“ Не беше глупак. Беше роден в племе, което повечето наричаха примитивно, изостанало. Воински касти, култове на кръв и несекваща мъст. Гралите бяха чужди на сложни съждения, тласкани от празни желания и безпочвени убеждения. Бяха поклонници на насилието. И все пак — нямаше ли мъдрост в това да се наложат правила, за да се държи безумието под юзди, да не се стига толкова далече в кръвопролитието?

Таралак Вийд осъзна, че е попил нещо от цивилизованите нрави, като треска от лоша вода, мислите му се бяха извратили с блянове за унищожение — цял клан, поискал бе всеки в него да бъде убит, за предпочитане — от собствената му ръка. Мъж, жена, дете, бебе. След това, в израз на скромна умереност, си беше представял един по-малък вихър от смърт, който щеше да му остави достатъчно съплеменници, над които да властва неоспоримо, свободен да прави с тях каквото пожелае. Щеше да е вълкът мъжкар в разцвета на силите си, да властва над всички и всички да го слушат само щом го погледнат в очите, с един прост жест да доказва господството си.

Всичко това вече беше безсмислено.

Отпред воинът Алрада Ан даде сигнал за отдих и Таралак Вийд се смъкна на стръмния мокър бряг на някакъв ров и зяпна краката си, които сякаш свършваха малко под коленете му — останалото не се виждаше под тъмната локва вода, отразила сивкавото небе.

Тъмнокожият Тайст Едур тръгна назад по колоната и спря при грала и воина джаг зад него.

— Сатбаро Ангар казва, че сме близо. Скоро ще отвори портала — бездруго прекалихме с гостоприемството на този свят.

— Какво искаш да кажеш? — попита Таралак.

— Няма да е добре обитателите да ни видят тук. Вярно, за тях ще сме като привидения, призрачни, просто поредната тътреща се колона войници. Но все пак едно такова виждане може да предизвика… вълни.

— Вълни?

Алрада Ан поклати глава.

— И на самия мен не ми е ясно, но нашият магьосник е настойчив. Това селение е като Новороденото — да му отвориш пътя значи да навлечеш опустошение. — Помълча и добави: — Виждал съм Новороденото.

И Алрада Ан се отдалечи.

— Командва без чест — промълви Икариум.

— Глупак е — процеди през зъби гралът.

— Суров си в преценката си, Таралак Вийд.

— Играе с измама, Убиецо. И всички се хващат, но не и аз. Не го ли виждаш? Той е различен от другите.

— Съжалявам — отвърна Икариум, — но не виждам като теб. Различен — с какво?

Таралак Вийд сви рамене.

— Избелва си кожата. Надушвам сместа, която използва, напомня ми за цветовете на готар, с които моят народ избелва сърнешките кожи.

— Избелва… — Икариум бавно се изправи и погледна назад по колоната. После въздъхна. — Да, сега виждам. Бил съм разсеян…

— Изгубил си се в себе си, приятелю.

— Да.

— Това не е добре. Трябва да се подготвиш, да владееш целия си разсъдък, Убиецо…

— Не ме наричай така.

— Това също е в теб, тази съпротива срещу истината. Да, тази истина е жестока, но само страхливец би отвърнал лице от нея, би й обърнал гръб и би се скрил зад някоя по-удобна лъжа. Такъв страх лежи под тебе.

— А може би не, Таралак Вийд. Вярвам, че наистина съм страхливец. И все пак това е най-малкото ми престъпление, ако всичко, което каза за мен, е вярно…

— Съмняваш ли се?

— У мен няма жажда — каза джагът. — Няма страст да убивам. И всичко, което хвърли в нозете ми, всичко, което каза, че съм извършил — нищо не помня от него.

— Такова е проклятието ти, приятелю. Да можех да призная, тук и сега, че съм те излъгал. В душата ми са станали промени и чувствам, че двамата все едно сме попаднали в капан, обречени на съдбата си. Започнах да те познавам по-добре, отколкото съм те познавал, и скърбя за теб, Икариум.

Светлосивите очи го изгледаха.

— Ти ми каза, че сме пътували заедно от дълго време, че и преди сме правили тези пътувания на духа. И си бил упорит в рвението си, в желанието си да видиш как се… развихрям. Таралак Вийд, ако сме пътували заедно толкова много години… това, което казваш сега, е нелогично.

Пот изби под дрехите на грала и той извърна глава.

— Твърдиш, че Алрада Ан е измамникът сред нас. Може би трябва да си измамник, за да познаеш подобния си.

— Груби думи чувам от теб, приятелю…

— Вече не вярвам, че сме приятели. Вече подозирам, че ти си моят пазител, а аз не съм нищо повече от твоето оръжие. И ето, че изричаш думи на съмнение за остротата му, все едно с тази взаимна несигурност можем да се доближим един до друг. Но аз няма да направя тази стъпка, Таралак Вийд, освен назад — по-далече от теб.

„Кучи син. Преструвал се е, че забравя. Но през цялото време е слушал, наблюдавал е. И сега се доближава до истината. Оръжието е умно — бях невнимателен, подвел ме е да проявя пренебрежение и ако самите ми думи бяха оръжие… забравих, че този джаг знае как да се брани, че е ковал бронята си от столетия.“

Вдигна очи към Алрада Ан, който отново мина покрай тях, запътен към челото на колоната.

— Скоро — напомни им воинът.

Капитан Варат Таун, първи помощник на Атри-преда Ян Товис, махна на стрелците си ледерии да тръгнат напред. Изплю се в опит да махне от устата си вкуса на кал, но беше безнадеждно. Тук магията на Крепостите се беше развихрила на искрящи унищожителни вълни и той долавяше във вятъра ека на десетки хиляди умиращи войници, а калта, полепнала по езика му, беше от разпрашена плът, зърниста от късчетата кости.

И все пак във всичко това може би имаше и дар, обещание за по-добро бъдеще. Защото колкото и мрачна да беше станала Ледерийската империя под властта на Тайст Едур, все още имаше зелени полета, селски нивя и синьо небе. Майки все още раждаха деца и сълзи на радост лесно потичаха по топлите бузи от очи, премрежени от любов… „О, скъпа моя, тези спомени за теб са всичко, което все още ме държи цял, всичко, което ме пази да не полудея. Ти и скъпата ни дъщеря. Ще те видя отново. Обещавам ти. Може би скоро.“

Алрада Ан беше отново в челото на колоната. Горкият. Чертите му веднага го издаваха пред войник от Блуроуз като Варат Таун. Натрапник — какви ли бяха причините за тази заблуда? „Оцеляване може би. Това и нищо друго.“ Все пак беше чувал от ледерийски роби, служещи на Тайст Едур, че съществувала древна вражда между едурите и Тайст Андий, а ако едурите знаеха за скритите анклави в Блуроуз, за своите омразни тъмнокожи родственици, какво пък…

И тъй, Алрада Ан беше тук сред тях. Шпионин. Варат Таун му желаеше успех. Орденът на Оникса беше имал благонамерени управници в края на краищата — разбира се, при сегашните обстоятелства миналото будеше романтичен идеализъм.

„Все пак не може да е било по-лошо от сегашното.“

Очакваше ги нова безсмислена битка. Още мъртви ледерии. Толкова му се искаше да си спечели уважението на Туайлайт, а това командване можеше да се окаже истинското изпитание. Можеше ли Варат да командва добре? Можеше ли да постигне съвършен баланс между войнска ярост и сдържаност? „Но аз съм служил при най-добрия командир на ледерийските армии след Преда Унутал Хебаз, нали?“

Тази мисъл сякаш само удвои бремето, което усещаше на плещите си.

Ровът, покрай който се тътреха, се втичаше в разкаляна равнина, разровена от конски копита, колела на талиги и кратери от магически взривове. Вонята на гниеща плът бе надвиснала във въздуха като мъгла. Тук-там се виждаха надгробни камъни, кривнати на една страна или счупени, нацепено дърво, почерняло от влага и гниене, тънки бели кости, щръкнали от мъртва плът.

Може би на половин левга от тях минаваше хребет и по него се точеше раздърпана колона, тръгнала в поход към далечна битка.

— Бързо! — изсъска Сатбаро Ангар. — Снишете се, съберете се! Бързо, глупаци! Трябва да се махаме!

Стет и Айстар, брат и сестра, обсебени от общ спомен за болка, за ръце и крака, приковани за дърво, и за гарвани, накацали по лицата им, кълвящи очите им — ужасни кошмари, рожба на творческо въображение, бе казала майка им Майнала — се промъкваха в сумрака по хлъзгавите и коварни камъни.

Никой от двамата още не беше влизал в бой, макар и двамата да бяха изрекли ревностното си желание, защото все още бяха млади, или така поне беше решила майка. Но Стет беше на десет години, а сестра му Айстар — на девет; и носеха бронята на Отряда на Сянката и оръжия на коланите, и се бяха обучавали с другите, също тъй усърдно като всички. А някъде там, отпред, стоеше любимият им страж и пазеше прохода. Промъкваха се към него — най-любимата им игра.

Приближиха се присвити до мястото, където стоеше обикновено.

И вляво от тях се чу дрезгав глас:

— Много шумно дишате.

Айстар изскимтя отчаяно и подскочи.

— Стет е! Аз изобщо не дишам! Също като теб! — Пристъпи към изгърбения Т’лан Имасс, подпрял гръб на стената. После се хвърли към него и го прегърна през кръста.

Тъмният празен поглед на Онрак се спря върху нея. След това сбръчканата ръка, която не държеше оръжие, се пресегна и леко я потупа по главата.

— Сега дишаш — каза воинът.

— А ти миришеш на прах и още по-лошо.

Стет подмина позицията на Онрак и след две крачки се качи на една канара и надникна в тъмното отвън.

— Днес видях плъх — каза той. — Пуснах две стрели по него. Едната мина близо. Много близо.

— Слез оттам — каза му Т’лан Имасс и свали ръцете на Айстар от кръста си. — В силует предлагаш мишена.

— Тук вече не идва никой, Онрак — отвърна момчето и се извърна към приближилия се немрящ воин. — Отказали са се — твърде неприятни се оказахме за тях. Майка казва, че трябва да се махнем…

Стрелата го порази в слепоочието, прониза костта и го завъртя, ходилата му се хлъзнаха по канарата, Стет залитна и падна.

Айстар запищя, пронизителен вик, който прокънтя в цепнатината, а Онрак я изтика зад себе си:

— Бягай. Назад, покрай стената. Бягай!

Още стрели изсвистяха в тесния проход, две се забиха в тялото на Онрак и вдигнаха облачета прах. Той ги изтръгна, пусна ги на пода, закрачи напред и надигна меча.

Лицето на Майнала бе състарено, изцедено от дни и нощи на страх и тревога, от безмилостното бреме на чакането, от взирането в осиновените й деца и от това, че не виждаше нищо освен войници, които се бяха научили да убиват, които се бяха научили да виждат как умират другарите им.

И всичко това — за да бранят един празен трон.

Трул Сенгар можеше да разбере жестоката нелепост на тази отбрана. Един призрак беше обсебил Първия трон, същество от сенки, толкова нематериално, че дори немрящите Т’лан Имасс изглеждаха пред него кипящи от живот. Призрак, бог, тънка като мъгла паяжина от страст, жажда за господство и нечестиви кроежи — това беше обсебило престола на властта над всички Т’лан Имасс.

Там, някъде навън, имаше други Т’лан Имасс, които се стремяха да узурпират Първия трон, да вземат силата му и да я дарят на Сакатия бог — на силата, която вече бе оковала Тайст Едур. На Сакатия бог, който беше дал на Рулад меч, пропит от ужасно проклятие. И за това пропаднало същество армията на Едур не беше достатъчна. Армията на ледериите не беше достатъчна. Не, нужни бяха Т’лан Имасс.

„И ние трябва да го спрем този Сакат бог. Тази наша жалка армийка.“

Онрак беше обещал ярост в битката, която неизбежно щеше да дойде, последната битка. Но Трул знаеше, че яростта няма да стигне, нито онова, което изпитваше самият той: отчаяние. Нито голият ужас на Майнала, нито, както вярваше вече, непоклатимата безчувственост на Монок Очъм и на Ибра Голан — това също беше обречено на провал. „Каква сбирщина сме само.“

Откъсна очи от Майнала и погледна Монок Очъм, който стоеше неподвижно пред сводестия вход, водещ в тронната зала. Гадателят на кости не бе помръднал поне три цикъла на спане и будност. Сребристата кожа на раменете му смътно искреше на светлината на фенера. Но сега леко кривна глава.

„Е…“

Писък на дете отекна в прохода и накара Трул Сенгар да скочи. Беше подпрял копието си на стената — сграбчи го и затича нагоре към виковете.

Айстар се появи срещу него, изпънала ръце напред, пребледняла.

— Стет е мъртъв! Убиха го! Убиха го…

И Майнала дотича, притисна детето до гърдите си и се обърна.

— Панек! Събери войниците!

Втората защитна линия, на средата между позицията на Онрак и главното ядро, се държеше от Ибра Голан. Щом Трул Сенгар се приближи, той каза:

— Онрак се сражава. За да ги забави. Този път има много Тайст Едур. И човеци. Сред тях има и шаман, владее хаотична сила. Този път, Трул Сенгар, сериозно са решили да вземат Първия трон.

Шумът от битката вече се чуваше. Онрак, сам срещу родствениците на Трул. „И някакъв проклет магьосник.“

— Повикайте Монок Очъм! Ако магьосникът реши да отприщи вълна от магия, сме свършени.

— Вие — може би…

— Не разбираш, торба кокали такава! Хаотична магия! Трябва да го убием тоя кучи син!

И Трул тръгна напред.

Алрада Ан видя как трима от воините му паднаха под огромния каменен меч на Т’лан Имасс — немрящият не беше отстъпил и крачка от стеснението на прохода. Обърна се към Сатбаро Ангар.

— Трябва да го изтласкаме назад! Няма да се умори — може да държи тази позиция вечно!

Таралак Вийд зад гърба им каза:

— Пуснете срещу него Икариум!

— Джагът е празен — отвърна пренебрежително магьосникът. — Изтегли воините назад, Алрада Ан. И кажи на ледериите да спрат със стрелите си — не искам някоя заблудена стрела да ме удари в гръб.

И тръгна напред.

А зад Т’лан Имасс се появи друга фигура, видя Алрада Ан. Държеше копие — висок, скрит в сенките, но все пак… познат силует, тези плавни движения — видя как една стрела изсвистя покрай рамото на немрящия, после дръжката на копието я изби настрани.

„Не. Това е невъзможно. Сбъркал съм.“

— Сатбаро!

Т’лан Имасс изведнъж отстъпи от позицията си, отдръпна се в прохода…

Сатбаро Ангар изкуцука към теснината. Сила закипя около него, надигаща се, прошарена със сребристи нишки вълна, искрящо сребро. Мокрият камък на стените на теснината започна да се кърти със странен хрущящ звук, водата по него изригваше на пара. Една голяма плоча близо до стеснението изведнъж се отцепи, изтрещя и се пръсна на пода.

Магията се надигна все по-силна, разшири се от двете страни и над главата на Сатбаро, застинала вълна от сила, която пращеше и съскаше като хиляда змии.

Алрада Ан пристъпи напред.

— Сатбаро! Почакай!

Но магьосникът го пренебрегна и кипналата вълна от магия с рев се гмурна в стеснението, опърли пътека навътре през прохода…

… и изведнъж се пръсна.

Сблъсъкът отхвърли Алрада Ан три стъпки назад, вълна зной го удари в гърдите като юмрук.

Сатбаро Ангар изкрещя.

И нещо огромно изникна от теснината, изгърбени рамене се провряха през отвора. Мършаво и немрящо, кожата му — прошарена на сиво и черно, сребриста козина по врата и надолу по раменете като настръхнали пера… съществото се провря през теснината и се втурна напред — на кокалчетата на пръстите си и на подобните на лапи задни стъпала — право към Сатбаро Ангар.

Алрада Ан извика предупредително…

… Късно. Звярът се пресегна и огромните длани докопаха магьосника, вдигнаха го във въздуха, отпраха едната ръка, после другата, кръвта швирна и привидението изви врещящия Сатбаро и захапа тила му, грамадните кучешки зъби се впиха дълбоко. Челюстите се стиснаха, главата на немрящия демон дръпна рязко назад — откъсна половината врат — и гръбнакът на Сатбаро изригна навън като котвена верига, изплющя кървав във въздуха…

След това звярът запокити трупа встрани и тръгна срещу Алрада Ан.

Икариум стоеше над труп на дете, зяпнал течността, изцеждаща се от натрошения череп, оцъклените очи и полуотворената уста. Стоеше вцепенен и трепереше.

Таралак Вийд дотича при него.

— Сега, Убиецо. Сега е моментът!

— Не е нужно — промълви Икариум. — Не е нужно това…

— Чуй ме…

— Замълчи. Няма да избивам деца. Няма да допусна това…

Взрив от магия пред тях, ударната вълна се затъркаля назад, събори и двамата. Викове, писъци. И зверско ръмжене. Крясъци на страх и ужас сред ледерии и едури.

— Икариум! Напада ни демон! Демон! Не дете, не деца — не виждаш ли? Трябва да действаш — сега! Покажи им! Покажи на Едур какво има в теб!

Таралак го дърпаше за ръката. Намръщен, Икариум го остави — остави се да го повлекат напред, през гмежта от присвити от ужас едури. „Не, не искам това…“ Но усети туптежа на сърцата си, как се надига като бойни барабани, с песен за огън…

Плиснала кръв и мръсотия — и пред очите на двамата воини се разигра жестоката смърт на Сатбаро Ангар.

А след това соултейкънът се понесе напред и Алрада Ан — храбрият воин, пожелал да защити бойците си — излезе на пътя на чудовищното същество.

Икариум усети, че едноострият меч е в дясната му ръка — не помнеше да го е вадил, но се движеше напред, всяко движение сякаш невъзможно забавено, накъсано… и се пресегна, сграбчи Тайст Едур и го отхвърли зад себе си, все едно не тежеше повече от дрипа; и закрачи напред да пресрещне немрящия звяр.

Видя как гигантската маймуна изведнъж се дръпна.

Нова стъпка, странно бучене изпълни черепа на Икариум, а звярът заотстъпва, провря се заднешком в теснината и зад нея, обърна се рязко и побягна по прохода.

Икариум залитна, изпъшка, подпря се на ръба на стеснението, усети грапавата повърхност под дланта си. Злокобната песен в ума му заглъхна…

И тогава едурът се хвърли напред покрай него през разлома. И отпред отново заехтя кънтежът на битка. Трясък на тежко желязо, всякакъв мирис на магия изчезна…

Отвъд теснината Алрада Ан видя пред себе си уширение и там, в раздърпан строй, в поне три реда дълбочина, стояха някакви войници, размахали оръжия, бледи, зацапани лица под шлемовете… „Сестрите да ме вземат дано, толкова са малки! Какво е това? Срещу нас са деца!“

А след това видя двамата Т’лан Имасс и между тях — висока сивокожа фигура… „Не. Не може да бъде — ние го оставихме, ние…“

Колб Харат изрева дивашки, бойният вик моментално беше подет от Саур Батрада.

— Трул Сенгар! Предателят е пред нас!

— Мой си!

И Саур и Колб се хвърлиха заедно срещу Трул Сенгар.

След тях останалите едури се развърнаха и връхлетяха срещу бойния строй на децата в броня и двете сили се сблъскаха в какофония от кънтящи оръжия и щитове. Писъци на болка и гняв заотекваха от очуканите каменни стени.

Алрада Ан стоеше замръзнал и гледаше изумен, с пълно неверие.

Трул Сенгар се отбраняваше яростно с копието си, мечовете на Саур и Колб сечаха и забиваха. Притискаха го назад… и Алрада Ан разбра, проумя — Трул се мъчеше да защити тези деца — децата зад себе си…

Крясъци от бойния ред на едурите — двамата Т’лан Имасс настъпваха в контраатака от двете страни и нищо сякаш не можеше да ги спре.

Но той все така стоеше замръзнал… После се хвърли напред с дивашки вик.

Трул Сенгар познаваше двамата воини. Виждаше омразата в очите им, усещаше гнева в тежестта на ударите им, докато се мъчеха да пробият защитата му — не можеше да ги удържи задълго. А паднеше ли, знаеше, че злочестите малки войничета зад него ще се изправят лице в лице срещу тези убийци.

Къде беше Апт? Защо Майнала беше задържала демона — какво повече можеше да ги застраши?

Друг някой викаше този път името му откъм гъстия строй на едурите. Име, изричано не с гняв, а с болка — но Трул нямаше време да погледне натам, нямаше време да се учуди дори — Колб беше посякъл лявата му китка, отворил беше широка рана и кръвта се стичаше по ръката му, процеждаше се в дланта, стиснала копието.

„Няма да издържа дълго. По-добри са отпреди, и двамата…“

После видя как една къса извита мерудска сабя посече навътре зад Колб, порази го във врата, продължи — и главата на Колб Харат отхвърча и падна. Тялото за миг се залюля, после рухна.

Саур Батрада изръмжа проклятие, обърна се рязко, посече и мечът му се впи дълбоко в дясното бедро на новопоявилия се…

И Трул замахна, острието на копието му се впи в челото на Саур точно под ръба на шлема. И с ужас видя как очите на воина изскочиха от кухините като вързани на конци, докато главата се отмяташе назад.

Трул изтръгна оръжието си, а един едур залитна към него и изпъшка:

— Трул! Трул Сенгар!

— Алрада?

Воинът вдигна двете криви саби.

— Бия се на твоя страна, Трул! Изкупление… моля те!

„Изкупление?“

— Не разбирам — но не се съмнявам. Добре си дошъл…

Някакъв звук се усилваше в главата на Трул, връхлиташе го сякаш от всички посоки. Видя как едно от децата вляво затисна ушите си с длани, после друго…

— Трул Сенгар! Това е джагът! Сестрите да ни вземат дано, той идва!

„Кой? Какво?“

„Какъв е този звук?“

Онрак Прекършения видя джага, усети набъбващата сила в съществото, залитащо като пияно напред. И застана на пътя му. „Това ли е водачът им? Джагътска кръв, да. О, как се надига отново старата горчивина и гняв…“

Изведнъж джагът изправи рамене, вдигна меча си, а пронизителният стон изригна с физическа сила, тласна Онрак една стъпка назад и Т’лан Имасс най-сетне видя очите на джага.

Мъртви, безжизнени… а след това изведнъж лумнаха с убийствена ярост.

Високият смугъл воин връхлетя срещу него, оръжието му засвятка с ослепителна бързина.

Онрак го блокира с меча си, замахна високо в рипост, за да отсече главата на джага… но колкото и невероятно да беше, ударът бе посрещнат от другото оръжие със сила, която го разтърси. Една ръка се изстреля напред, докопа безсмъртния воин, надигна го високо от скалния под…

Трясък в стената и се пръснаха ребра. Онрак се хлъзна надолу, присви се да се съвземе и отново се хвърли напред…

Джагът се понесе напред, право към бойния ред на малките войници на Майнала… тънкият пронизителен звук бе оглушителен…

Онрак се стовари с все сила в туловището на полукръвния, твърдата кост с тежината на цяло муле удари гърба на джага като чук.

И Т’лан Имасс бе отхвърлен назад, срути се тежко на пода.

Противникът му също се олюля и Онрак видя оголените му зъби, щом се обърна побеснял и с неимоверна бързина се приближи до немрящия воин — преди да е успял дори да се надигне, — изпъна ръка, пръстите му се впиха в дебелата суха кожа, вкопчиха се около гръдната кост, той надигна Онрак във въздуха и го запокити — отново в стената, този път със сила, която потроши и кости, и камъни.

Онрак се срина на купчина сред късовете откъртена скала и повече не помръдна.

А при движението си Икариум се беше обърнал с лице срещу Тайст Едур и ледериите.

Трул Сенгар видя как чудовищното зеленокожо същество — което бе натресло Онрак в стената като торба дини — изведнъж скочи сред струпаните зад него Едур и започна ужасяваща сеч.

Пронизителният звук се извиси още, понесъл със себе си яростен, вихрен вятър на сурова сила. Разрастваше се безмилостно, едури и ледерии падаха, кошмар се бе появил сред тях, воинът ревеше неистовата си закана да ги заличи от света. Трул зяпна невярващо в страховитата мъгла от кръв, кипнала във въздуха, телата падаха — по две, по три, четири, пет наведнъж — воините сякаш се стапяха, залитаха, завъртаха се и се сгромолясваха под дивашките удари…

Оцапана с кръв длан се вкопчи в лявата му ръка и го дръпна. И през ужасяващия пронизителен вой той чу:

— Трул — сега ще умрем — всички. Но аз те намерих. Трул Сенгар, съжалявам — за Стрижението, за всичко… за всичко друго…

Майнала залитна към тях. Изплю кръв — копие беше пронизало гърдите й малко под дясната ключица и лицето й беше смъртнобледо.

— Къде е Монок Очъм? — попита. — Къде е Гадателят на кости?

Трул посочи назад към входа на тронната зала.

— Там влезе — като ранено псе… — И зяпна. Ибра Голан беше застанал на входа.

И изведнъж всякакви думи станаха невъзможни, бесен вятър ги тласна назад, вихрен и толкова силен, че вдигна във въздуха мъртви деца и ги понесе със себе си в страховит въртоп. Джагът стоеше на двадесет разтега от тях сред грамади от трупове и Трул видя зад него искрящ портал; огнената рамка потръпваше колебливо във въздуха, без да докосва скалния под, и сякаш бавно се приближаваше, притеглена от стихията на силата. Зад нея се виждаше тунел, необятно бляскаво мъртво поле, а в самия му център, невероятно далечен — кораб, подмятан от бурни вълни.

Майнала се олюля назад, мина покрай Ибра Голан и изчезна в тронната зала…

Джагът се обърна, от очите му лумна сребриста светлина…

Приведе се и тръгна напред с дълги сковани крачки.

„Духовете да ме благословят…“ Трул се хвърли на пътя на привидението.

Мечът връхлетя върху него сякаш от всички посоки. Не можеше да контраатакува, прътът на копието кънтеше и подскачаше в ръцете му с всеки удар, който отчаяно отбиваше…

И Алрада Ан връхлетя отдясно на джага… два мълниеносни сблъсъка и едноръбият меч изби и двете саби, стрелна се и от гърдите на Алрада Ан изригна кръв, ударът бе толкова силен, че воинът излетя от земята, краката му се превъртяха, тялото се понесе, подето от вятъра сред пурпурен дъжд.

Джагът поднови атаката си срещу Трул, пронизителният вой пак изригна от устата му. Мечът засвистя така бързо, че едва се виждаше, всяко блокиране разтърсваше костите на едура… но джагът беше спрян.

Почти погребан под кървавите трупове, Варат Таун лежеше неподвижен, едното му око бе приковано в двете смътни фигури, Икариум и Тайст Едур… Не можеше да продължи дълго. Никой не можеше да устои дълго срещу джага, но воинът с копието все пак се държеше с упорство и дързост, с такава ловкост и непогрешимо умение, че ледериецът едва успяваше да си поеме дъх.

Зад Тайст Едур децата се оттегляха през грубо изсечения вход.

Бурята вече се бе превърнала във вихър и той кръжеше около двамата сражаващи се… богове, движеха се по-бързо, отколкото окото на Варат можеше да проследи, но ето, че най-сетне копието започна да се цепи от мълниеносните парирания…

Варат Таун чу хленч някъде наблизо, съвсем леко отмести поглед и видя свития до стената Таралак Вийд, хлипаше от ужас. Беше драскал с нокти по камъка сякаш да си изрови път да избяга и по нашарената с жълти нишки стена лъщяха кървави петна. „Ти го поиска, кучи сине. Сега го преживей.“

Ново пращене го накара да извърне поглед и видя, че копието се е прекършило — едурът отскочи и успя някак да избегне страничното посичане на меча, който щеше да го обезглави. С рев, Икариум настъпи да довърши противника си, след това изведнъж приклекна, извъртя се и се хвърли встрани…

… и един катраненочерен демон се завихри от сенките, главата с огромната зейнала паст на змиевидния врат се стрелна напред, челюстите се впиха в дясното рамо на Икариум, единственият преден крак задра джага отпред по ребрата, търсеше меката плът на корема му. Демонът се надигна, повлече джага във въздуха…

Но едноострият меч не отстъпи, посече надолу и се вряза във врата на демона. Черна кръв плисна, огромното туловище залитна, краката заритаха в спазъм. Икариум падна присвит на пода, помъчи се да охлаби смъртоносната хватка на челюстите, захапали рамото му.

Зад Икариум Тайст Едур влачеше тялото на Алрада Ан, отстъпваше към изхода…

„Няма смисъл. Никакъв смисъл — само да се освободи и…“

Ревящият вятър жулеше каменната стена, изпълваше плувналия в кръв въздух с лъскави късове гранит. Пукнатини пълзяха по камъка в безумна паяжина — ревът на бурята ставаше все по-силен… и изведнъж лявото тъпанче на Варат се спука с ужасяваща болка.

Трул дърпаше Алрада Ан към портала. Ибра Голан вече не стоеше на стража… всъщност едурът не виждаше никого, съвсем никого.

„Избягаха ли? Предадоха трона? Моля ви, Сестри, моля ви. Нека избягат, далече оттук, далече от това…“

Добра се до входа и видя — точно зад него — Ибра Голан. Воинът беше с гръб към Трул, с лице към Първия трон… не, видя Трул, гледаше не Трона, а онова, което бе останало от Монок Очъм. Магическият вихър бе вилнял в залата със сила, неустоима за Гадателя на кости — Т’лан Имасс беше отхвърлен назад, беше се натресъл в дясната страна на трона и там, видя с нарастващ ужас Трул, Монок Очъм се беше разтопил. Стопен, размазан и изкривен, все едно тялото му се беше впечатало в Първия трон. Виждаше се само половината от лицето на Гадателя на кости, само едното око — обкръжено от пропуканата очна кухина.

От двете страни до стената се бяха присвили малкото останали все още живи деца, Панек бе коленичил до проснатата неподвижно в локва кръв Майнала.

Ибра Голан се обърна и каза монотонно:

— Монок Очъм се провали. Отмести се от входа, Трул Сенгар. Аз ще посрещна сега Крадеца на живот.

Трул издърпа приятеля си настрана, след това коленичи и опипа зацапаното му с кръв чело. За негова изненада, очите на Алрада Ан примигаха и се отвориха.

— Алрада…

Издъхващият воин понечи да проговори, ала от устата му блъвна пенлива кръв. Жестоката кашлица я плисна в лицето на Трул, но той все пак чу една дума миг преди Алрада Ан да изпусне сетния си дъх.

Една-едничка дума.

Вкъщи.

Ибра Голан закрачи да се опълчи на оногова, когото нарече Крадец на живот. На четири крачки от джага, който най-сетне бе успял да се отскубне от смъртоносната захапка на апториана, Т’лан Имасс нападна.

Камък и желязо, искри сред яростни ветрове, а сред вихъра кръжаха късове плът, натрошени кости, кичури кървава коса и парчета броня.

Трул взе едно копие от разпръснатите на пода оръжия, изкуцука и застана на входа.

Атаката на Ибра Голан изтласка джага стъпка назад, после втора…

Жесток трясък, и Т’лан Имасс залитна назад, кремъчният му меч се пръсна. Оръжието на Крадеца на живот вихрено помете и посече лявото рамо на немрящия воин — нов удар, пръснаха се ребра, вятърът понесе късовете — Ибра Голан се олюля…

И мечът полетя към главата му.

Черепът се пръсна на късове…

Ново посичане през тялото, малко над бедрото и косо през гръбнака, острието излезе навън, посякло Т’лан Имасс наполовина. Нови четири удара, преди останалото от немрящия воин да падне на пода. Късове кости се разхвърчаха във всички посоки.

Крадецът на живот изкриви глава назад и зарева, звукът събори Трул, изкара всичкия дъх от дробовете му… той зяпна безпомощен, а чудовището направи стъпка напред, и още една…

Блясък, въздухът се раздра и една фигура залитна, появила се сякаш отникъде на пътя на джага. И изсъска:

— Проклет да си, Сенкотрон!

И Трул я видя как вдигна глава, погледна настъпващия джаг, направи стъпка назад, а когато той вдигна меча си, от нея изригна магия — ослепителна — и щом се разпръсна, вятърът връхлетя с писък на вещаещ смърт дух по разбития коридор… и Крадеца на живот го нямаше.

Изумен, Варат Таун видя безмилостното унищожение на Т’лан Имасс и как после самотният Тайст Едур отново се изправи на пътя на Икариум с копие в ръцете, и как триумфалният рев на Икариум отново го повали.

И в същия миг видя как пред Икариум се разтвори портал, видя отприщената магия и се присви, за да се скрие под грамадата от тела, щом ударната вълна, поразила джага, разтърси самия камък — под и стени — и за едно мигновение видя как Икариум полетя презглава, понесен от вятъра, към него, над него и продължи назад, а бясната стихия профуча по дирята му…

За да се върне с подновена сила — и Варат усети как го натиснаха отгоре премазани мокрите трупове, щом Икариум отново закрачи през мъртвите, приведен напред и вдигнал меча.

Цеда, тъмнокож, стегнат и жилав, изгледа настъпващия джаг и изригна нова грохотна вълна от магия…

И Икариум пак полетя назад…

Бурните ветрове се завихриха с неистова ярост, завиха, заразкъсваха каменни стени, замятаха скални отломки. Телата на падналите се разхвърчаха из въздуха, плътта се обели от костите, костите изтъняха и почнаха да се трошат, захвърлените оръжия бяха пометени в небитието.

А пред очите на падналия на колене Трул Сенгар непознатият биеше с чародейната сила Крадеца на живот. Отново и отново, всеки грохотен взрив помиташе джага във въздуха и го въртеше на спирала, и той мяташе ръце и крака, блъскаше се в издатините с оглушителен трясък.

И всеки път ужасният убиец отново се вдигаше на крака и тръгваше напред.

За да бъде пометен отново.

В кратката пауза след последния удар непознатият се обърна, видя Трул Сенгар и изрева:

— Кой, в името на Качулатия, е този?

Трул примига и поклати глава.

„Грешен въпрос. Кой, в името на Качулатия, си ти?“

Крадецът на живот пак тръгна напред и този път устоя на чародейния удар, отстъпи само няколко крачки назад и щом яростният вятър заглъхна, тръсна глава и надигна меча си. И тръгна отново напред.

Нов взрив, но Крадецът на живот го понесе, ниско приведен…

И Трул видя как магът се разтърси, сякаш той бе понесъл удара. Кожата по дланите му се разцепи, кръв бликна по тях.

Крадецът на живот отстъпи крачка, после връхлетя.

А магът сякаш наполовина се стопи сред мъглата от кръв, залитна назад, изръмжа и се изправи пак…

В мига на следващата атака на джага.

И магът се закова на място, точно пред Трул.

Оголената кожа беше плувнала в кръв. Крака, ръце, лице и врат бяха разкъсани; очите му плуваха в тъмночервено, от тях капеха пурпурни сълзи. Една разтреперана длан се вдигна и през нацепените си устни магът сякаш се усмихна и каза:

— Толкова от мен. Твой е, Едур. И кажи на Сенкотрон и Котильон, че ще ги чакам зад Портата на Гуглата.

Трул вдигна глава, изправи се и стисна копието.

Очите на Крадеца на живот лумнаха и в този пожар на Трул му се стори, че съзря разбиране. „Отново съм аз, да.“

Изведнъж воят на вятъра се накъса, раздра се, късове отломки се разхвърчаха и заблъскаха в стените… и настъпи зной, жежък, душен зной лъхна иззад джага, и той вдигна меча…

Полуизпълзял от телата, Варат Таун усети връхлитащата стихия и затаи дъх, когато златно сияние изпълни въздуха… и в това сияние имаше топлина, живот.

Треперливо движение вляво от него, той изви глава… фигура, облечена сякаш в плътно прилепнала кафява кожа… не, гола, жена… не, женско същество — нечовешко. И все пак…

Полуприсвита, жилава и гъвкава, изпълнена с трепет, запристъпва зад Икариум, докато той настъпваше срещу самотния Тайст Едур.

След това бързо се стрелна напред… Икариум чу и започна да се извръща… но дланта с дългите пръсти се пресегна… без оръжие, само се пресегна напред и Варат Таун видя как връхчетата на пръстите забърсаха Икариум малко над дясното бедро — най-леко докосване…

И Крадецът на живот се свлече на пода.

Варат чу зад себе си безмълвен вик и ледериецът се присви, щом някой пропълзя край него — Таралак Вийд…

Женското същество се беше навело над падналото тяло на Икариум. Галеше нежно челото на убиеца, докато кехлибареното сияние заглъхваше, и с това заглъхване самото създание се замъгли и се стопи в златиста светлина, а тя заискри и изчезна.

Таралак Вийд извърна глава, срещна погледа на Варат и изсъска:

— Помогни ми!

— Какво? — попита ледериецът.

— Порталът зад тебе — гасне! Трябва да извлечем Икариум през него! Трябва да го измъкнем оттук!

— Полудял ли си?

Лицето на грала се изкриви.

— Нима не разбираш? Икариум… той е за вашия император!

Внезапен мраз помете последните утайки от целебната топлина. Варат Таун се надигна бавно и се изправи, за да помогне на Таралак Вийд.

„За Рулад. Богове. Да, вече разбирам. За Рулад — дори Рулад, дори онзи меч — да, вече разбирам, разбирам!“

Входът към тронната зала отново беше празен, след като Тайст Едур бе издърпал през него Цеда в светая светих на залата — сега бе шансът им. Двамата с Таралак пристъпиха към проснатото тяло на Икариум.

Гралът взе меча, затъкна го зад широкия си колан и хвана джага за едната ръка.

— Хващай го за другата — изсъска. — Бързо! Преди да са разбрали — преди да се затръшне проклетият портал!

Варат хвана другата ръка и двамата повлякоха Икариум.

Хлъзгавината под него ги улесни.

Коленичил, Трул Сенгар избърса кръвта от лицето на мага, особено внимателно около затворените очи. Оттатък входа се бе възцарила пълна тишина. В залата се носеше плач — глухо, безнадеждно ридание.

— Ще живее ли?

Тайст Едур се сепна, вдигна глава.

— Котильон. Ти каза, че ще пратиш помощ. Това ли е той?

Богът кимна.

— Не беше достатъчно.

— Знам.

— Тогава кой щеше да пратиш след него?

— Себе си, Трул Сенгар.

„А.“ Погледна отново изпадналия в несвяст маг.

— Онази Ерес’ал… тя направи каквото никой друг не можа.

— Така изглежда.

— Появата й бе неочаквана, предполагам.

— Съвсем неочаквана, Трул. Все пак жалко, че целебната й сила не се разпростря из цялата зала.

Тайст Едур се намръщи.

— Какво искаш да кажеш?

Котильон не отвърна на погледа му.

— Онрак. Ето, че се вдига. Изцелен е, общо взето. Мисля, че го е съжалила…

— А кой ще съжали нас? — попита Трул, извърна глава и изплю кръвта от устата си.

Богът не отвърна.

Тайст Едур седна на пода.

— Съжалявам, Котильон. Не знам дали го заслужи това. Сигурно не.

— Тази нощ бе пълна със събития. — Богът въздъхна. — Такова е сливането. Преди малко те попитах, Бързия Бен ще живее ли?

„Бързия Бен.“ Трул кимна.

— Така мисля. Кръвта спря да тече.

— Призовах Сенкотрон. Изцеление ще има.

Трул Сенгар погледна Панек, който седеше до майка си — „Една от майките му…“

— Сенкотрон по-добре да побърза, преди тези деца отново да са станали сираци.

Откъм входа се чу шумолене и се появи Онрак.

— Трул Сенгар.

Трул кимна и се усмихна отпаднало.

— Онрак. Двамата с теб, изглежда, сме прокълнати жалкото ни съществувание да продължи.

— Радвам се.

Замълчаха, след това Т’лан Имасс отрони:

— Крадеца на живот го няма. Взет е, през портала.

Котильон изсъска безсилно.

— Проклетите Безименни! Така и не се учат, нали?

Трул беше зяпнал Онрак.

— Взет? Защо… Как така взет?

Но отговори богът.

— Икариум — Крадецът на живот — е най-съвършеното им оръжие, Трул Сенгар. Безименните смятат да го хвърлят срещу твоя брат, императора на Ледер.

Трул бавно затвори очи. „О, не…“

— Разбирам. И какво ще стане тогава, Котильон?

— Не знам. Никой не знае. Дори Безименните, макар че в своята наглост никога няма да го признаят.

Жалният писък на Панек привлече погледите им — Сенкотрон се бе появил и тъкмо слагаше ръка на челото на Майнала.

Трул се изплю отново — устата му беше раздрана отвътре, — изсумтя и примижа към Котильон.

— Няма повече да се бия тук. Нито Онрак, нито тези деца… Котильон, моля те…

Богът извърна очи.

— Разбира се, че няма, Трул Сенгар.

И Котильон прекрачи през прага, а погледът на Тайст Едур се спря отново на тялото на Алрада Ан. След това Сенкотрон пристъпи към Бързия Бен, а Трул стана и тръгна към приятеля си. „Алрада Ан. Не те разбирам — никога не съм те разбирал, — но все пак ти благодаря. Благодаря ти…“

Излезе навън, огледа се и видя Котильон, Покровителя на убийците, седнал на една хлъзнала се от стената каменна плоча. Седеше сам, стиснал главата си с ръце.

ЕПИЛОГ

Докато странствах из пустинята, намерих бог,

на колене бе той и ровеше из пясъка,

и ровеше, и ровеше, и вдигаше ръцете си,

и в сипещите се безжизнени зрънца се взираше.

И слязох аз от своя кон и приближих се,

застанах там до бога със ръцете прашни

и гледах как гребат и как се вдигат, и вдигат,

и гледах аз как пясъкът се сипе.

А той глава надигна и попита молещо:

— Децата ми? Къде са ми децата?

„Изгубените вярващи“

Фишър

Дръпна от лулата и усети благословената тръпчивост на дима в дробовете си. Бавно издиша, пристъпи и се опря на парапета до Кътър.

— Изглеждаш някак… отдалечен — промълви, зареяла поглед над безкрайното море.

Той въздъхна и кимна.

— За нея мислиш, нали? Как се казваше?

— Апсалар.

Сцилара се усмихна, по-скоро на себе си, дръпна отново, загледа как димът се завихря на кръгчета от ноздрите й и от присвитите устни, три струи се сляха в една.

— Разкажи ми за нея.

Баратол беше при кърмата, Чаур седеше в краката му. Искарал Пъст и Могора ги нямаше никакви, навярно бяха слезли в каютата и спореха за тайнствените подправки за супата. Черното муле беше изчезнало преди няколко дни, навярно беше скочило през борда, макар че Искарал само се подсмихваше на въпросите им.

Маппо беше при носа, свит на палубата. Поклащаше се и хлипаше. От заранта беше така и никой не можеше да разбере какво го измъчва.

Кътър се загледа над безбрежното море. Сцилара пак дръпна от лулата.

А младият дару заговори:

— Спомнях си. След голямото празненство в Даруджистан имаше друго, по-малко, в чест на изтеглянето на малазанците… временно. Все едно, беше в имението на Кол, малко преди да напуснем града… богове подземни, колко отдавна изглежда вече…

— Тогава сте се срещнали току-що.

— Да. Е, имаше музика. А Апсалар… тя танцуваше. — Погледна я. — Танцуваше толкова красиво, че всякакви разговори секнаха, всички я гледаха. — Кътър поклати глава. — Не можех дори да си поема дъх, Сцилара…

„И тази твоя любов никога не ще умре. Така да бъде.“

— Хубав спомен, Кътър. Пази го. Аз така и не се научих да танцувам хубаво — танцувах само когато се напиех или нещо ме размекнеше.

— Липсват ли ти онези дни, Сцилара?

— Не. Така е по-забавно.

— Как?

— Ами… вече нищо не ми липсва. Нищичко. Това е много… удовлетворително.

— Знаеш ли, Сцилара… Завиждам ти за щастието.

Тя го погледна отново, с усмивка. Простичък жест, който отне цялата й воля. И сила. „Така да бъде.“

А Кътър каза:

— Искам да… Прегърни ме, Сцилара.

„По най-грешната причина. Но това е — в този прокълнат от Гуглата свят си заслужава да вземеш онова, което можеш. Каквото можеш.“

Три струи.

В една.

Карса Орлонг се извърна, щом Сеймар Дев седна до него на палубата. Свиреп вятър помиташе морето и биеше по корпуса, сякаш бесни духове искаха да счупят кораба на трески.

— Е, жено, какво те възбужда толкова?

— Нещо се случи — отвърна тя. — Ей, дай ми малко от това твое козиняво наметало, измръзнала съм до кости.

Той смъкна мечата кожа.

— На.

— Благославям саможертвата ти, Карса Орлонг.

— Напразно усилие — изръмжа той. — Жертва няма да бъда на никого, дори на боговете.

— Това е просто любезност, дебелоглав тъпак такъв. Но чуй, все пак нещо се случи. Имаше нападение. Стотици воини едур и помощни сили на ледериите. И поредният поборник.

— Поборници в тази флота — колкото щеш — изсумтя Карса.

— Но само поборникът и слугата му се върнаха. И един ледерий. Другите са избити.

— Къде е била тази битка? Не сме виждали други кораби.

— През лабиринт, Карса Орлонг. Все едно, чух името на воина. И точно заради това трябва да ме изслушаш. Трябва да слезем от този проклет кораб — само да се мерне суша, трябва да скочим през борда. Каза, че съм била възбудена, нали? Грешиш. Ужасена съм.

— И кой е този ужасяващ поборник все пак?

— Името му е Икариум. Убиецът…

— Дето слугата му е Трелл.

Тя се намръщи.

— Не. Грал. Знаеш за Икариум? Знаеш ли ужасните легенди за него?

— За легенди нищо не знам, Сеймар Дев. Но веднъж се бихме с Икариум. Прекъснаха ме, преди да успея да го убия.

— Карса…

Тоблакаят се усмихваше.

— Думите ти ме радват, жено. Е, значи отново ще се изправя срещу него.

Тя само го зяпна.

На друг кораб във флотата Таралак Вийд се беше присвил в трюма и трепереше.

Икариум стоеше пред него и говореше:

— Трудно е да се разбере. Ледериите като че ли се отнасяха пренебрежително към мен преди, тъй че какво се е променило? Нито виждам преклонение или надежда в очите им, тяхното страхопочитание ме изнервя, Таралак Вийд.

— Махни се — изломоти гралът. — Зле ми е. Остави ме.

— Боя се, че това, което те мъчи, не е физическо, приятелю. Моля те, ела да излезем горе на палубата, да вдишаш от този живителен въздух — той ще те утеши, сигурен съм.

— Не.

Икариум бавно клекна и сивите му очи се взряха в шаващите очи на Таралак.

— Тази сутрин се събудих по-свеж, изпълнен с повече надежда от всякога — усещам правотата на това твърдение. Топлина някаква, дълбоко в мен, мека и доброжелателна. И не се е смалила от толкова време. Не разбирам, приятелю…

— Значи — изхриптя гралът с глас, натежал от жлъч, — ще трябва да ти го кажа отново. Кой си ти и какво. Трябва да ти кажа, да те подготвя за онова, което трябва да сториш. Не ми оставяш избор.

— Не е нужно — тихо отвърна Икариум, пресегна се и сложи ръка на рамото на Таралак Вийд.

— Глупак — изсъска гралът и се отдръпна. — Аз помня, за разлика от теб!

Икариум се изправи, погледна приятеля си отвисоко.

— Не е нужно — повтори и му обърна гръб.

„Ти не разбираш.“

„Не е нужно.“

Стоеше на най-високата кула на Твърдината на Мок и безизразните му очи шареха над хаоса долу в града. Корабите на адюнктата се отдръпваха от пристанището в тъмните води на залива.

Вдясно, на по-малко от три разтега, беше пукнатината, придала на платформата този толкова опасен наклон. Беше отскорошна, от не повече от година, продължаваше по цялата цитадела надолу, чак до подземията, а ремонтите изглеждаха безсмислени, на границата на некадърността. Старото сърце на Малазанската империя беше ранено и той не очакваше да оцелее още много.

След малко усети присъствие зад себе си, но не се обърна. Само тихо промълви:

— Императоре. Много време мина, нали?

Шепотът на Сенкотрон го достигна като смразяваща милувка.

— Винаги ли трябва да е по твоя начин, Тайсхрен? Винаги, всеки път. — Помълча и добави: — Оставил си се да хванат в клетката. Пак. Влудяваш ме.

— Тежка нощ си преживял — отбеляза Върховният маг.

— А, усетил си моите… дейности? Разбира се. Не си значи толкова окован.

— Старая се да гледам в перспектива на тези неща — отвърна Тайсхрен. — Също като теб. — Погледна през рамо смътното тъмно петно до себе си. — Новата ти роля май не те е променила чак толкова много.

— Заговорничеше с Бързия Бен и с Калам — каза Сенкотрон. — Стигна чак до Седемте града, за да го сториш, но какво постигнаха кроежите ти? Императрицата стои на подвижни пясъци, един джисталски жрец гази из коридорите на властта, Нокътят е инфилтриран и избит, а верните ми уикци са нападнати… но кажи ми следното, Тайсхрен, можа ли изобщо да предвидиш отговора на Д’рек на измяната на жреците и жриците?

— Измяна ли?

— Д’рек изби твоите ближни! Във всички храмове!

Върховният маг помълча малко — богът до него ставаше все по-изнервен, — после отвърна:

— Преди година един мой стар приятел тръгна набързо оттук — отплава към Великия храм на Д’рек в град Картуул.

— Знаел си това?

Тайсхрен се усмихна.

— Корабът, който нае, беше мой. Той, уви, не знаеше тази подробност.

— Знаех си! — изсъска Сенкотрон. — Ти изобщо не си оставял култа!

— Червеят на есента е предвестникът на смъртта, а смъртта спохожда всички ни. Всички смъртни тоест. Как може човек да се откаже да приеме това? Какъв смисъл би имало?

— Империята беше моя! Не на Д’рек! Нито твоя!

— Императоре, твоята параноя винаги ме е притеснявала повече от користолюбието ти. Все едно, сега управлява Ласийн… до време. Освен ако… — Той примижа към бога. — Освен ако не замисляш триумфално завръщане?

— За да спася всички от тях самите? Не мисля. Омразата е най-гибелният плевел на този свят… особено когато хора като теб не вършат нищо.

— Всяка градина, която съм прекопал, или е мъртва, или обрасла с бурен, императоре.

— Защо се съгласи да си ашикът в дупката за Бързия Бен, Тайсхрен?

Върховният маг примига изненадано.

— И защо той не те призова, когато го пратих в онзи кошмар?

— Щях наистина да се разочаровам, ако ме беше призовал толкова скоро — отвърна замислено Тайсхрен. — Както казах преди малко, гледам на нещата в този свят дългосрочно.

— Защо Д’рек не те уби?

— Опита се.

— Какво?

— Разубедих я.

— Бездната да ме вземе дано, колко те мразя!

— Дори боговете трябва да се учат да сдържат гнева си — отвърна Тайсхрен. — Иначе дават лош пример.

— Това ли каза на Д’рек?

— Казвам го на теб, Сенкотрон.

— Сдържам се аз! Съвършено спокоен съм — кипя от гняв и омраза, забележи, но съм спокоен!

Помълчаха дълго, после богът отрони:

— Горките ми уикци…

— Не са толкова уязвими, колкото се боиш, императоре. Ще си имат Нил и Недер. Ще си имат Темъл, а щом Темъл остарее, след десетилетия, ще има млад воин, когото да учи, и той ще се казва Колтейн. — Стисна ръце зад гърба си и се загледа намръщено в загърнатия в пушеци град, в сивотата на идващото утро. — Ако толкова държиш да се боиш, бой се за своето дете.

— Не се боя от нищо…

— Лъжец. Чу как Темпър излезе от кръчмата на Кууп — и побягна.

— Целесъобразност!

— Безспорно.

— Тук си в гнездо на пепелянки — ще те оставя в него с радост.

Тайсхрен кимна.

— Императоре. Моля предайте поздравите ми на Котильон.

— Сам му го кажи, ако смееш.

— Не аз откраднах Калам от него. Всъщност той жив ли е?

— Той е в Скръбния дом — достатъчен ли е този отговор за теб?

— Не съвсем.

— Знам! — Сенкотрон се изкиска със злоба и се стопи като мъгла, разнесена от вятъра.

Утрото беше ярко, слънцето грееше. Старши следователят спря пред Имперския двор на град Картуул. Оправи униформата си, та всяка гънка да се изпъне. После плю в дланите си и леко, грижливо приглади назад разрошената си коса — разрошена поне според него. Погледна пак ботушите си да се увери, че са лъснати безупречно, елегантно се изкачи по стъпалата и влезе в масивната сграда.

Небрежно кимване вместо полагащия се поздрав за отговор на стражите, после — по коридора до кабинета на Командващия. Почукване, рязко и уверено, и щом чу глухата подкана да влезе, отвори вратата, закрачи с маршова стъпка и спря пред бюрото, зад което седеше Командващият.

А той вдигна глава и го погледна намръщено.

— Добре, надут задник такъв. Казвай.

Лекият смут от страна на Старши следователя беше неволен, но той успя да го прикрие, доколкото бе възможно.

— Имам следното донесение, сър, относно разследването, което извърших усърдно по загадъчната смърт на послушници и жреци на храма, посветен на Д’рек, на улица…

— Ще млъкнеш ли! Искаш да докладваш заключенията си, нали? Тогава просто го направи!

— Да, сър. Предвид липсата на доказателства за противното, сър, възможно е само едно заключение. Посветените на Д’рек до един са извършили самоубийствена оргия в течение на една-единствена нощ.

Гущерските очи го изгледаха притеснително бързо. След което Командващият отвърна:

— Сержант Хелиан, първоначалният следовател, каза абсолютно същото.

— Явно схватлива жена, сър.

— Пияница. Пратих я в Четиринадесета.

— Че… Четиринадесета?

— Напиши си заключенията — заповяда Командващият. — И прекратете разследването. Сега напусни.

Старши следователят отдаде чест и се измъкна с толкова достойнство, колкото успя да запази. По коридора, ново кимване на стражите, после навън през главния вход, на платформата и надолу по стъпалата.

А там спря и вдигна очи. Слънчевата светлина лъщеше от величествените паяжини на паяците паралт, завзели кулите на Картуул. Плетеница кристална красота, искряща като нишки диамант на фона на смайващото синьо небе.

Възвърнал оптимизма си, той въздъхна и реши, че никога не е виждал такава възхитителна, отнемаща дъха гледка. И продължи с по-лека стъпка, ботушите му затракаха по камъните.

А десетки и стотици, хиляди огромни паяци, свити в дупките си в стените на кулите, гледаха отгоре с хладните си многостенни очи. Гледаха отгоре на всичко, което пълзеше под тях, понякога любопитни, винаги търпеливи — и сладкият шепот на глада пробягваше из течните им мозъци.

Паяжините бяха изплетени.

И капаните, в своето сложно изящество, нямаше да останат задълго празни.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Благодарности

Действащи лица

Речник

1

Пролог

Първа книга. Хилядопръстият бог

1

2

3

4

5

6

Втора книга. Под това име

7

8

9

10

11

Трета книга. Сенки на краля

12

13

14

15

16

Четвърта книга. Ловци на кости

17

18

19

20

21

22

23

24

Епилог

Заслуги