Метаданни
Данни
- Серия
- Пърси Джаксън и боговете на Олимп (2)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- The Sea of Monsters, 2006 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Владимир Молев, 2010 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
-
- Градско фентъзи
- Детска и юношеска литература
- Детско и младежко фентъзи
- Митологично фентъзи
- Митология
- Приключенска литература
- Фентъзи
- Характеристика
- Оценка
- 5,6 (× 157 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, разпознаване и корекция
- filthy (2010)
Издание:
Рик Риърдън. Морето на чудовищата
Редактор: Вихра Василева
Коректор: Таня Симеонова
Издава „Егмонт България“, www.egmontbulgaria.com
Отпечатано в „Лито Балкан“ АД, София, 2010
ISBN 978-954-27-0472-0
История
- — Добавяне
Статия
По-долу е показана статията за Морето на чудовищата от свободната енциклопедия Уикипедия, която може да се допълва и подобрява от своите читатели. Текстовото й съдържание се разпространява при условията на лиценза „Криейтив Комънс Признание — Споделяне на споделеното 3.0“.
Морето на чудовищата | |
The Sea of Monsters | |
Автор | Ричард Ръсел Риърдън |
---|---|
Първо издание | 3 май, 2006 г. САЩ |
Издателство | ![]() ![]() |
Оригинален език | Английски |
Жанр | Фентъзи роман |
Вид | Книга (твърда и мека корица) |
Поредица | Пърси Джаксън и боговете на Олимп |
Предходна | Похитителят на мълнии |
Следваща | Проклятието на титана |
ISBN | ISBN 9789542704720 |
Морето на чудовищата е фентъзи/приключенски роман базиран на гръцката митология написан от Ричард Ръсел Риърдън и издадена през 2006. Това е втората книга от поредицата Пърси Джаксън и боговете на Олимп и продължение на Похитителят на мълнии. Книгата е за приключенията на 13-годишния полубог Пърси Джаксън, който заедно с приятелите си спасява сатира Гровър от циклопа Полифем и спасяват лагера от атака на титан, като донасят златното руно, за да изцелят натровеното дърво на Талия.
Морето на чудовищата е прието с добри отзиви и е номинирано за множество награди. Продала е над 100 000 копия. Морето на чудовищата е продължено от Проклятието на титана, третата от петте книги в поредицата.
Резюме
Като предишната книга, Похитителят на мълнии, този роман е фентъзи. Считан е за забързан, хумористичен, пълен с действие роман.
Пророчество
На кораба на мъртвите ще вдигнеш платна,
надалече ще плаваш и ще стигнеш целта.
Живота си ще оплачеш, затворена в пещера,
ще се провалиш без приятели и ще се върнеш сама.
Сюжет
Докато е на училище, Пърси трябва да играе народна топка срещу големи седмокласници, които се оказват лестригони. Те призовават експлодиращи огнени топки и опитват да убият Пърси, но той е защитен от Тайсън, приятел, който остава невредим от огнените топки на чудовищата. Анабет спасява Пърси като наръгва последния лестригон отзад и взима Пърси и Тайсън обратно в лагера на Нечистокръвните. Те намират лагера по нападение, защото дървото на Талия, което пази лагера, е било отровено от някого. Хирон, асистент-директора, е бил уволнен, защото е смятан за виновника отровил дървото и е заменен от Тантал, дух от Полетата на наказанието.
Пърси открива, че Тайсън е циклоп и Посейдон го обявява за негов син. Анабет и Пърси молят Тантал да прати някого на мисия, за да открие златното руно, което той прави, пращайки Клариса. Пърси получава помощ от Посейдон, който му дава три водни кончета и заедно с Анабет и Тайсън, се озовава на кораб, Принцеса Андромеда, който се оказва, че е притежание на Люк. Те са уловени и научават, че Люк се опитва да съедини Кронос, титан, който е баща на Зевс. Те успяват да избягат и са спасени от Клариса, която има лодка, подарена от баща ѝ, Арес. Тя е унищожена, когато навлиза в Морето на чудовищата, познато като Бермудския триъгълник от смъртните. Те достигат до острова на Полифем и спасяват Гроувър, с помощта на Тайсън и Клариса, като същевременно взимат руното. Те достигат до Флорида и Пърси праща Клариса, с руното, обратно в лагера. Пърси, Анабет, Гроувър и Тайсън са уловени от Люк. Пърси успява да се свърже с лагера, подмамвайки Люк да си признае, че е отровил дървото на Талия. В дуел с Люк, Пърси е почти убит. Той е спасен от Хирон и неговите роднини, парти понитата. Хирон е върнат на поста си, след като е доказано, че е невинен и руното изцелява дървото на Талия и самата Талия се появява като човек.
Главни герои
- Пърси Джаксън: Главният герой, 13-годишен полубог, който пътува до острова на Полифем в Бермудския триъгълник, за да открие Гроувър и да вземе златното руно. Той е придружен от Анабет и Тайсън, неговият полубрат, на мисията. Накрая той успява; и дава руното на Клариса, докато е нападнат от Люк по пътя към лагера. Обаче, той и приятелите му са спасени от Хирон и парти понитата.
- Анабет Чейс: 13-годишна полубогиня и приятел на Пърси. Тя го придружава до острова и му помага на мисията, като спасява Пърси от острова на Цирцея. Анабет е ранена от Полифем и се възстановява благодарение на златното руно. Тя придружава Пърси до лагера, след като Хирон ги спасява от ръцете на Люк и армията на титана.
- Гроувър Андъруд: Сатир, който е уловен от Полифем по време на опита си да открие дивият бог Пан. Поради лошото си зрение, Полифем бърка Гроувър с женски циклоп. Той е спасен от приятеите си Пърси и Анабет.
- Клариса Ла Ру: Дъщеря на Арес, която получава мисия да октрие златното руно. С помощта на Пърси и приятелите му, тя успява да завърши мисията си. Пърси ѝ дава руното, за да го занесе в лагера. Полифем пожелава да се ожени за нея след като разбира, че Гроувър е мъжки сатир.
- Люк Кастелан: Главният антигерой; той работи за Кронос. Той улавя Пърси и останалите преди да бъдат спасени от Хирон и роднините му, парти понитата.
- Тайсън: Полубрата на Пърси; той е мислен за бездомно дете преди Анабет да помогне на Пърси да осъзнае, че той е циклоп. Той придружава Пърси и Анабет на мисията им и се сприятелява с хипокамп, който кръщава Дъга. Когато кораба на Клариса избухва, той е смятан за мъртъв докато Пърси не разбира, че е бил спасен.
Продължение
Романа е последван от Проклятието на титана, издадена на 1 май, 2007. В Проклятието на титана, Пърси, Гроувър, Анабет и Талия отиват в училище, за да намерят два могъщи полубога (Нико и Бианка ди Анжело, син и дъщеря на Хадес). Както предшествениците си, тази книга е с добри отзиви и е хвалена за хумористичния си стил и сюжета на историята.
Вижте също
Външни препратки
- Официалният сайт на Рик Риърдън Архив на оригинала от 2009-02-28 в Wayback Machine.
- Английския сайт на Пърси Джаксън Архив на оригинала от 2008-07-19 в Wayback Machine.
- Американския сайт на Пърси Джаксън
|
ТРЕТА ГЛАВА
Хващаме таксито на вечното проклятие
Анабет ни чакаше в една пресечка на „Чърч Стрийт“. Придърпа ни да се скрием настрани и в този момент по улицата профуча пожарна, устремила се към „Мериуедър“.
— Къде го намери? — попита строго тя, сочейки Тайсън.
При други обстоятелства щях страшно да й се зарадвам. Миналото лято с нея се разбирахме добре, въпреки ме майка й — Атина, не се понасяше много с баща ми. Честно казано, Анабет ми липсваше повече, отколкото бях готов да призная.
Но току-що бях преживял смъртоносно нападение от великани човекоядци, Тайсън беше спасил живота ми поне два-три пъти, а Анабет го зяпаше мрачно, все едно гой беше най-големият ни проблем.
— Приятел ми е — отвърнах.
— Бездомник ли е?
— Какво общо има това? А и не забравяй, че той те чува. Защо не го попиташ направо?
— Нима може да говори? — изненада се тя.
— Говоря — обади се Тайсън. — Красива си.
— Отврат! — изпъшка Анабет и отстъпи настрани.
Не можех да повярвам колко грубо се държеше. Сведох поглед към ръцете на Тайсън, бях сигурен, че са жестоко обгорени от огнените гюлета, но като че ли им нямаше нищо — бяха мръсни и покрити с белези, с черно под огромните нокти, но пък те винаги си изглеждаха така.
— Тайсън — измърморих смаяно, — на ръцете ти им няма нищо!
— Естествено — обади се Анабет. — Чудно ми е как лестригоните изобщо са се осмелили да те нападнат, след като са го видели.
Тайсън беше направо запленен от русата й коса. Опита се да я докосне, но тя го перна по ръката.
— Анабет — попитах, — за какво говориш? Лестри… какво?
— Лестригони. Чудовищата в салона. Лестригоните са огромни човекоядци, които живеят далеч на север. Одисей веднъж ги е срещнал, но аз никога не съм ги виждала толкова на юг.
— Лестри… Дори не мога да го произнеса. Нямат ли си някакво по-нормално име?
Тя се замисли за миг.
— Канадци — оповести накрая Анабет. — Хайде, да вървим. Трябва да се измъкнем оттук.
— Полицията ще ме обяви за издирване.
— Това е най-малкият ни проблем — отвърна тя. — Сънувал ли си?
— За Гроувър ли?
Анабет пребледня.
— Гроувър ли? Не. Какво за него?
Разказах й съня си.
— А ти за какво ме питаше? Какво си сънувала?
Очите й бяха забулени от буреносни облаци, мозъкът и препускаше с хиляда мили в час.
— За лагера — рече тя накрая. — Там яко са го загазили.
— И мама спомена нещо подобно! Какво е станало?
— Не знам със сигурност. Нещо не е наред. Трябва веднага да отидем там. През целия път от Вирджиния ме преследваха чудовища и се опитваха да ме спрат. Теб тормозили ли са те много?
Поклатих глава.
— Нито веднъж през цялата година. Само днес.
— Нито веднъж? Но как… — Погледът й се спря на Тайсън. — Аха, ясно.
— Какво?
Тайсън вдигна ръка, все едно се намираше в класната стая.
— Канадците в салона нарекоха Пърси… син на бога на моретата, нали?
С Анабет се спогледахме.
Не знаех как да му го обясня, но все пак Тайсън имаше правото да узнае истината, след като ме беше спасил, рискувайки живота си.
— Чувал ли си легендите за древногръцките богове, здравеняко? Зевс, Посейдон, Атина…
— Да — кимна той.
— Те наистина съществуват. Местят се заедно с центъра на Западната цивилизация и сега са в САЩ. Понякога имат деца от простосмъртни.
— Да — кимна отново Тайсън, все едно му говорех общоизвестни истини.
— Амиии, аз и Анабет сме деца на богове — рекох. — И сега се обучаваме да станем герои. Когато чудовищата ни открият, ни нападат. Великаните в салона бяха чудовища.
— Да.
Взрях се в него. Не изглеждаше нито изненадан, нито объркан, а това изненадваше и объркваше мен.
— Значи ми вярваш?
Тайсън отново кимна.
— И ти си… син на бога на моретата?
— Да — признах. — Баща ми е Посейдон.
Той се намръщи. Сега вече изглеждаше объркан.
— Но в такъв случай…
Чу се сирена. Край нас профуча полицейска кола.
— Нямаме време за обяснения — намеси се Анабет. — Ще говорим в таксито.
— Искаш да вземем такси до лагера? — изненадах се аз. — Знаеш ли колко пари…
— Довери ми се.
Поколебах се.
— А Тайсън?
Представих си какво щеше да стане, ако го вземех с мен в лагера. След като си умираше от страх на обикновено игрище с обикновени побойници, как ли щеше да се чувства в един тренировъчен лагер за деца на боговете? От друга страна, ченгетата сигурно вече го бяха обявили за издирване.
— Не можем да го оставим тук — реших. — Трябва да му помогнем.
— Аха — измърмори мрачно Анабет. — Длъжни сме да го вземем с нас. Хайде, да вървим.
Не ми хареса как прозвучаха думите й — все едно Тайсън беше заразноболен, когото трябва да закараме в болницата, но я последвах. Тримата се запромъквахме по страничните улички в квартала, а зад гърба ни се издигаше огромният димен стълб на горящото училище.
— Спрете — заповяда Анабет, щом стигнахме до ъгъла на „Томас“ и „Тримбъл“. Отвори раницата и зарови в нея, като си мърмореше: — Дано да е останала поне една…
В първия момент не си бях дал сметка колко зле изглеждаше. Имаше рана на брадичката. От косата й стърчаха листа и треви, сякаш беше спала няколко нощи на открито. Джинсите й бяха съдрани все едно от нокти.
— Какво търсиш? — попитах.
Чуваше се вой на сирени. Не след дълго полицаите щяха да тръгнат по петите на малолетните подпалвачи. Мат Слоун сигурно вече беше дал показания. И вероятно беше извъртял цялата история така, че двамата с Тайсън да излезем виновни.
— Ето я! Слава на боговете! — Анабет измъкна златна драхма — една от монетите, които използваха на Олимп. От едната страна имаше изображение на Зевс, а от другата — на „Емпайър Стейт Билдинг“.
— Никой шофьор на такси в Ню Йорк няма да приеме драхма — обадих се аз.
— Стети! — извика тя на старогръцки. — О харма диаболес!
Както винаги, щом заговореше на езика на Олимп, някак си веднага започвах да разбирам. Думите означаваха: „Спри, колесница на прокълнатите!“.
Каквото и да беше намислила, едва ли щеше да ми хареса.
Анабет хвърли монетата на улицата, но вместо да звънне на асфалта, тя потъна в него и изчезна.
Първоначално не се случи нищо.
В следващия миг обаче асфалтът потъмня. Един правоъгълник с големината на място за паркиране като че ли се разтопи и отвътре забълбука червена като кръв течност. След това от нея изскочи кола.
Наистина беше такси, но не приличаше на обикновените нюйоркски таксита, тъй като не беше жълто, а сиво, сякаш обвито в пушек. Все едно беше направено от дим и човек можеше спокойно да мине през него. На вратата имаше надпис, който заради дислексията ми изглеждаше като „Стрите Гайри“.
Прозорецът към нас се отвори и се показа лицето на възрастна жена. Посивял бретон падаше върху челото и скриваше очите й и тя изговаряше думите по странен накъсан начин, все едно току-що си беше изпила успокоителните.
— Кой ще пътува? Закъде?
— Трима за лагера — отвърна Анабет. Отвори задната врата и най-спокойно ми даде знак да вляза.
— Ах! — изпищя старицата и насочи костеливия си пръст към Тайсън. — Такива като него не возим!
Какво й ставаше? Да не би днес да беше световният ден за заяждане с едри момчета?
— Ще платим двойно — обеща Анабет. — Още три драхми, след като стигнем.
— Става! — изврещя бабата.
Неохотно се пъхнах отзад. Тайсън се настани в средата, Анабет се качи последна.
Вътре също всичко беше сиво като в облак пушек, но изглеждаше достатъчно здраво. Седалката беше на буци и с изпокъсана тапицерия — като в повечето таксита. Между нас и бабата на волана нямаше преграда. Едва сега забелязах, че всъщност отпред се бяха натъпкали цели три старици с мазни бретони над очите, костеливи ръце и черни безформени рокли.
Бабата на волана изпищя:
— Лонг Айлънд! Никакви бакшиши, ха!
Настъпи педала на газта и от рязкото ускорение главата ми се удари в облегалката. От тонколоните се обади глас на запис: „Здравейте, аз съм Ганимед, виночерпецът на Зевс. Винаги, когато излизам за вино за повелителя ма небесата, си слагам колана!“
Огледах се, но вместо колан, видях голям черен синджир. Реших, че не ме е страх чак толкова… все още.
Таксито профуча през кръстовището с „Бродуей“ и сивокосата баба в средата изпищя:
— Внимавай! Наляво!
— Ако ми дадеш окото, Безумие, можеше да го видя! — оплака се тази, която държеше волана.
Да й даде окото ли?
Не успях да задам въпроса си на глас, тъй като тя завъртя рязко кормилото, за да избегне един камион, качи се на тротоара с двете гуми и зави в пресечката.
— Ужас — обади се третата баба, — дай ми монетата! Искам да я пробвам.
— Миналия път пак ти я пробва, Гняв! — отвърна шофьорката, която явно се казваше Ужас. — Сега е мой ред.
— Не е! — извика Гняв.
— Червено! — извика Безумие, която седеше в средата.
— Натисни спирачките! — заповяда Гняв.
Вместо това Ужас даде газ, качихме се пак на тротоара и помляхме една будка за вестници. Едва не повърнах.
— Извинявайте — обадих се, — но вие виждате ли?
— Не! — извика Ужас, която държеше волана.
— Не! — повтори седналата най-вдясно Гняв.
— Разбира се! — обади се Безумие, която беше в средата.
Обърнах се към Анабет.
— Слепи ли са?
— Не съвсем — отвърна тя. — Имат едно око.
— Едно?
— Да.
— Всяка?
— Не, едно общо.
Тайсън изстена и се хвана здраво за седалката.
— Лошо ми е.
— О, богове! — Бях виждал как повръща Тайсън на училищните екскурзии и много добре знаех, че не бива да съм близо до него в такива моменти. — Дръж се, здравеняко! Някой да има найлонова торбичка?
Трите сивокоси баби отпред продължаваха разгорещено да се карат и не ми обърнаха внимание. Обърнах се към Анабет, която също беше пребледняла и безмълвно й хвърлих оня поглед „защо го направи?“.
— Таксито на сестрите Грайи е най-бързият начин да стигнем до лагера — отвърна тя.
— В такъв случай защо не го взе направо от Вирджиния?
— Те не стигат дотам — отвърна тя, сякаш ми обясняваше общоизвестни истини. — Обслужват само Ню Йорк и околностите.
— Возили сме известни личности — обади се Гняв. — Язон! Помните ли го?
— Не ми напомняй! — изръмжа Ужас. — А и тогава не бяхме с таксито, дъртофелнице! Това беше преди три хиляди години!
— Дай ми зъба! — Гняв се опита да бръкне в устата й, но Ужас я отблъсна:
— Само ако Безумие ми даде окото!
— Няма! — извика Безумие. — То беше в теб вчера!
— Но нали аз карам, изкуфяла дъртофелнице!
— Не ми говори така! И завий! Тук трябваше да завиеш!
Ужас рязко завъртя волана, Тайсън падна върху мен и ме притисна към вратата. След това Ужас натисна педала на газта и полетяхме към моста Уилямсбърг със седемдесет мили в час.
Трите сестри се впуснаха в истинска схватка, Гняв се опитваше да бръкне в устата на Ужас, а Ужас се мъчеше да докопа лицето на Безумие. Разхвърчаха се изтръгнати коси, разнесоха се писъци и аз успях да зърна, че като изключим един пожълтял преден зъб в устата на Ужас, трите сестри бяха абсолютно беззъби. Освен това нямаха и очи, а само затворени клепачи, единствено Безумие имаше едно зелено око, което ненаситно се взираше във всичко.
Накрая Безумие, която имаше преимуществото на зрението, успя да измъкне зъба от устата на Ужас. Ужас направо полудя и рязко зави към перилата на моста, фъфлейки:
— Фърни ми го! Фърни ми го!
Тайсън изпъшка и се хвана за корема.
— Хей — извиках, — за ваше сведение, ще катастрофираме!
— Не се тревожи — отвърна Анабет, която всъщност изглеждаше доста разтревожена. — Сестрите Грайи си разбират от работата. Те са много мъдри.
Макар че уверението идваше от устата на дъщеря на Атина, хич не ме успокои. Носехме се досами перилата на моста на четирийсет метра над реката.
— Да, мъдри сме! — ухили се в огледалото Безумие, показвайки гордо зъба си. — Знаем много неща!
— Всяка улица в Манхатън! — обади се гордо Ужас, без да спира да налага сестра си. — Знаем дори коя е столицата на Непал!
— Както и къде се намира това, което търсите! — добави Безумие.
Сестрите й веднага я сръгаха от двете страни.
— Мълчи! Мълчи! Той още не е попитал!
— Какво? — премигах аз. — Аз не търся нищо…
— Нищо, точно така! — закима Безумие. — Нищо не търсиш, момчето ми.
— Кажете ми!
— Няма! — отвърнаха те в хор.
— Последния път, когато ни накараха да кажем, беше ужасно — добави Безумие.
— Онзи хвърли окото в езерото! — извика Гняв.
— Трябваха ни години, за да го намерим отново — изстена Ужас. — И като стана дума за него, дай ми го!
— Няма! — изкрещя Безумие.
— Дай ми окото! — заповяда Ужас. — Веднага!
Тя халоса Безумие по гърба. Чу се едно отвратително „пльок“ и окото излетя от мястото си. Безумие заразмахва ръце, за да го хване, но без да иска го перна леко с дланта си. Лигавото зелено топче прелетя над рамото й и падна право в скута ми.
Така подскочих, че си ударих главата в тавана и окото се изтърколи на пода.
— Нищо не виждам! — изреваха в един глас трите сестри.
— Дайте ми окото! — занарежда Ужас.
— Дайте й окото! — заприглася Гняв.
— Къде е? — извиках.
— Ей го там, до крака ти — обади се Анабет. — Внимавай да не го настъпиш! Вземи го!
— За нищо на света няма да го пипна!
Разнесе се ужасяващо стържене, таксито задра по мантинелата. Колата потрепери, отнякъде се появи сив пушек, все едно всеки миг щяхме да се разпаднем.
— Ще повърна! — предупреди Тайсън.
— Анабет, дай му раницата си! — извиках аз.
— Луд ли си? Върни им окото!
Ужас завъртя волана и таксито зави наляво. Носехме се по моста към Бруклин с нечовешка скорост. Сестрите Грайи крещяха, размахваха ръце и нареждаха за окото си.
Най-накрая събрах смелост. Откъснах едно парче от разпадащата се от изгарянията тениска и хванах окото с парцала.
— Браво! — извика Гняв, сякаш по нещо беше разбрала, че окото е в мен. — Дай си ми го!
— Първо ми кажете за какво споменахте преди малко — настоях аз. — За мястото, което търся.
— Нямаме време! — извика Безумие. — Ускоряваме!
Погледнах навън. Дърветата, колите и сградите бяха потънали в сивкава мъгла. Вече бяхме подминали Бруклин.
— Пърси — обади се Анабет, — няма как да ни закарат без окото. Ще продължим да ускоряваме, докато не се разпаднем на частици.
— Първо да ми кажат за какво говореха — упорствах аз. — Иначе ще отворя прозореца и ще хвърля окото под гумите на някоя кола.
— Недей! — извикаха сестрите. — Опасно е!
— Ето, отварям…
— Почакай! — спряха ме сестрите. — 30,31; 75,12.
Изреваха числата така, както спортен коментатор отбелязва резултат от мач.
— Какво? — премигах. — Нищо не разбрах.
— 30,31; 75,12! — повтори Гняв. — Нищо повече не можем да ти кажем. Дай ни окото, вече сме почти до лагера.
Бяхме слезли от магистралата и се движехме по един тесен път. Пред нас се издигаше хълмът с огромната ела — дървото на Талия, в която се криеше жизнената сила на загиналата дъщеря на Зевс.
— Пърси! — извика изплашено Анабет. — Върни им окото веднага!
Реших да се подчиня. Хвърлих окото в скута на Ужас.
Бабата веднага го сграбчи, пъхна го в дупката на челото си, все едно си слагаше леща, и премига.
— Аааа!
Скочи с двата крака на спирачката. Таксито се завъртя няколко пъти, вдигна облак прахоляк и се спря в подножието на хълма.
Тайсън се оригна.
— Така е по-добре.
— Добре, кажете ми сега какво означават тези числа — подканих сестрите.
— Нямаме време! — Анабет отвори вратата. — Трябва да излезем.
Понечих да попитам защо, но в този миг погледнах навън и замълчах.
На билото имаше група лагерници. Които се отбраняваха.