ТЕРИ ПРАТЧЕТ

ЕМАНЦИПИРАНА МАГИЯ

Част 3 от „Светът на диска“

Превод от английски: Мирела Христова, 1994

chitanka.info

БЕЛЕЖКА НА АВТОРА

Благодаря на Нейл Гейман, който ни зае последния оцелял екземпляр на Liber Paginarum Fulvarum, както и мощен привет на всички хлапета от Ваканционния Клуб X. П. Лъвкрафт.

Бих искал да се разбере ясно, че тази книга не е откачена. Само безсловесните червенокоси от комедиите на положения от петдесетте години са откачени.

Нито пък е глупава.

Това е разказ за магията: за това къде отива тя и може би по-важното — откъде идва, и защо, макар че той няма претенциите да отговори на всички или на който и да е от тези въпроси.

Той би могъл, обаче, да помогне за обяснението на това защо Гандалф никога не се ожени и защо Мерлин беше мъж. Защото това е също така и разказ за секса, макар и може би не в атлетическия му, акробатичен и бройкаджийски смисъл, освен ако героите не се изплъзнат напълно от контрола на автора. А те биха могли.

Както и да е, това на първо място е разказ за един свят. Ето той се приближава. Наблюдавайте внимателно, специалните ефекти са важни.

Звучи басов тон. Това е дълбок, вибриращ акорд, който намеква, че брас секцията може да бъде нарушена всеки миг с фанфарен звън към космоса, защото пейзажът представлява мрака на дълбокото пространство с няколко звезди, трепкащи в него като пърхота по раменете на Господ.

После, като във въображението на мегаломан — кинорежисьор, горе, над главите се появява невиждано голям, ужасно въоръжен космически крайцер — костенурка, дълга десет хиляди мили. Това е Великата А’Туин, един от редките астрохелонавти от вселена, където нещата са далеч по-малко такива, каквито са и много повече такива, каквито хората си ги представят, че са, и носи върху насечената си от метеори черупка четири гигантски слона, които пък носят върху огромните си рамене величественото колело на Света на Диска.

Със завъртането на гледната точка целият свят може да се види на светлината на миниатюрното му, кръжащо около него слънце. Там има континенти, архипелази, морета, пустини, планински вериги и даже един мъничък централен заскрежен връх. Очевидно обитателите на това място нямат нищо общо с глобалните теории. Техният свят, заобиколен отвсякъде от океан, който пада във вечността на пространството в безкраен водопад, е кръгъл и плосък като геоложка пица, макар и без дребните рибки за гарнитурата.

Свят като този, който съществува само защото боговете си правят майтап, сигурно е място, където магията може да оцелее. И сексът, разбира се.

Той дойде през гръмотевичната буря и личеше, че е магьосник — отчасти поради дългото му наметало и жезъла с резба, но главно поради това, че дъждовните капки се спираха на няколко стъпки от главата му и се изпаряваха.

Това беше местност с чести гръмотевични бури, тук, горе в Планините Рамтоп — местност с остри, зъбчати върхове, гъсти гори и малки речни долини, толкова дълбоки, че слънчевата светлина едва успяваше да проникне до дъното им и идваше време да си тръгва отново. Парцалени ивици облаци обгръщаха по-ниските върхове под планинската пътека, по която се спускаше и плъзгаше магьосникът. Няколко кози го наблюдаваха с кротко любопитство през цепките на очите си. Не се иска кой знае колко за да събудиш любопитството на козите.

От време на време той спираше и хвърляше тежкия жезъл във въздуха. Жезълът неизменно падаше долу като сочеше една и съща посока, магьосникът въздъхваше, вдигаше го и продължаваше да шляпа нататък по пътя.

Бурята бродеше из хълмовете със стъпки от светкавици, викове и тътен.

Магьосникът изчезна зад завоя на пътеката и козите отново се заеха с мократа си паша.

Докато нещо друго не ги накара да погледнат нагоре. Те настръхнаха, очите им се уголемиха, а ноздрите им се разшириха. Това беше странно, защото на пътеката нямаше нищо. Но въпреки това козите го наблюдаваха, докато и то не се скри от погледа им.

Сгушено в една тясна долина между стръмните гори имаше село. То не беше голямо и едва ли би се забелязало на картата на планината. Едва се забелязваше и на картата на самото село.

Всъщност, то беше едно от онези места, които съществуват само за да може някой да се роди в тях. Светът е пълен с тях: скрити селца, брулени от ветровете малки градове под необятния небосвод, самотни колиби в хладни планини, чиито единствен принос към историята се състои в това, че са невероятно обикновеното място, където започва началото си нещо необикновено. Често пъти само една малка паметна плоча разкрива, че, напук на всяка генеалогична вероятност, някой много известен се е родил насред стената.

Мъглата се кълбеше между къщите, когато магьосникът прекоси тесния мост над придошлата река и се насочи към селската ковачница, макар че двата факта нямат нищо общо един с друг. Мъглата все едно щеше да продължи да си се кълби: беше опитна мъгла и беше усвоила това изкуство до съвършенство.

В ковачницата имаше доста хора, разбира се. Това е едно от местата, където можеш да разчиташ, че ще намериш приличен огън и някой, с когото да поговориш. Няколко от селските жители се излежаваха по топлите ъгли, но, щом магьосникът се приближи, се изправиха с очакване и се опитаха да докарат интелигентен вид на лицата си, общо взето с незадоволителен резултат.

Ковачът не се почувства длъжен да раболепничи чак толкова. Той кимна на магьосника, но това беше поздрав между равни, или равни, поне що се отнася до ковача. В края на краищата, всеки полукомпетентен ковач е много повече от бегло запознат с магията, или поне така му харесва да си мисли.

Магьосникът се поклони. Една бяла котка, която спеше до пещта се събуди и го погледна внимателно.

— Как се казва това място, господине? — попита магьосникът.

Ковачът сви рамене.

— Лошият Задник — отговори той.

— Лошият…?

— Задник — повтори ковачът, а тонът му подканваше някой да се заяде.

Магьосникът помисли.

— Името явно си има история, — най-сетне каза той — която, ако обстоятелствата бяха други, много бих се радвал да чуя. Но аз, ковачо, бих желал да поговоря с теб за сина ти.

— Кой от всичките? — попита ковачът, а висящите наоколо безделници се изкикотиха. Магьосникът се усмихна.

— Ти имаш седем сина, нали така? И ти самият си осми син?

Лицето на ковача се стегна. Той се обърна към селяните.

— Хайде, дъждът спира, — каза той. — Ей вие, разкарайте се. Аз и… — той сви вежди и погледна към магьосника.

— Драм Биллет — отвърна той.

— Аз и господин Биллет трябва да поговорим за някои неща — Той размаха неопределено чука си и, един след друг, като извръщаха вратове назад в случай, че магьосникът направеше нещо интересно, публиката се изнесе.

Ковачът измъкна две столчета изпод една пейка. Извади бутилка от един шкаф до цистерната с водата и напълни две съвсем малки чашки с прозрачна течност.

Двамата мъже седнаха и се загледаха в дъжда и мъглата, които се изливаха над моста. После ковачът каза:

— Знам какъв син имаш предвид. Старата Баба е горе при жена ми сега. Осмият син на осми син, разбира се. Минавало ми е през ума наистина, но да си кажа право, никога не съм се замислял много. Виж ти! Магьосник в семейството, а?

— Схващаш много бързо — каза Биллет. Бялата котка скочи от мястото си, прекоси бавно пода и се метна в скута на магьосника, където се сгуши на кълбо. Тънките му пръсти я загалиха разсеяно.

— Виж ти, виж ти — повтори ковачът. — Магьосник в Лошия Задник, а?

— Възможно е, възможно е — каза Биллет. — Естествено, той ще трябва да завърши първо Университета. Може да се справи добре, разбира се.

Ковачът обмисли идеята от всички страни и реши, че тя много му харесва. Една мисъл го озари.

— Чакай малко — каза той. — Опитвам се да си спомня какво ми казваше баща ми. Магьосник, който знае, че ще умре може… ъ-ъ… да предаде… ъ-ъ… магьосничеството си на… ъ-ъ… наследник, нали?

— Никога не съм чувал да го казват по-сбито, да — отвърна магьосникът.

— Значи ти… ъ-ъ… ще умреш?

— О, да. — Котката мъркаше, докато пръстите му я чешеха зад ушите.

Ковачът изглежда се притесни.

— Кога?

Магьосникът помисли един миг.

— След около шест минути.

— Ох.

— Не се тревожи — рече магьосникът. — Честно казано, чакам го с нетърпение. Чувал съм, че въобще не боли.

Ковачът се замисли върху това.

— Кой ти каза? — най-сетне попита той.

Магьосникът се престори, че не го е чул. Той гледаше моста и търсеше издайническия шум в мъглата.

— Чуй — каза ковачът. — Я по-добре ми кажи какво да направим, че да отгледаме магьосник, така де, понеже по тези места няма магьосници и…

— Всичко ще се нареди само — учтиво отвърна Биллет. — Магията ме доведе при вас и пак тя ще се погрижи за всичко. Така прави по принцип. Рев ли чух?

Ковачът погледна към тавана. Над плющенето на дъжда той различи шума от чифт нови дробове, работещи с все сила.

Магьосникът се усмихна.

— Нека го донесат тук — нареди той.

Котката се изправи и се загледа с интерес в широката врата на работилницата. Щом ковачът извика развълнувано по посока на горния етаж, тя скочи на земята и бавно се завлачи по пода, като бръмчеше като трион.

В дъното на стълбите се появи висока, беловласа жена, стиснала вързоп в одеяло. Ковачът я подкани да се приближи до мястото, където седеше магьосникът.

— Но… — започна тя.

— Това е много важно — важно каза ковачът. — Сега какво да направим, господине?

Магьосникът вдигна жезъла си. Беше висок колкото човек и дебел почти колкото китката му, покрит с резба, която сякаш се променяше под погледа на ковача, точно така, като че ли не искаше той да види каква е.

— Детето трябва да го подържи — каза Драм Биллет. Ковачът кимна и затършува из одеялото, докато не напипа малка розова ръчичка. Внимателно я приближи до дървото. Тя го сграбчи здраво.

— Но… — каза акушерката.

— Всичко е наред, Бабо, знам какво правя. Тя е вещица, господине, не й обръщайте внимание. Така. Сега какво? — попита ковачът.

Магьосникът мълчеше.

— Какво да направим се… — ковачът започна и млъкна. Той се наведе и се вгледа в лицето на стария магьосник. Биллет се усмихваше, но човек можеше само да предполага на какво точно.

Ковачът бутна бебето обратно в ръцете на обезумялата акушерка. После, възможно най-почтително, той откачи слабите, бледи пръстчета от жезъла.

Усещането беше странно и мазно, като статично електричество. Самото дърво беше почти черно, но резбата беше малко по-светла и човек го заболяваха очите, ако се опиташе да различи ясно какво всъщност трябваше да означава.

— Доволен ли си от себе си? — попита акушерката.

— Ъ? О, да. Всъщност, да. Защо?

Тя отметна настрани една гънка на одеялото. Ковачът погледна надолу, после преглътна.

— Не — промълви. — Той каза…

— Че какво може той да знае за това? — с насмешка попита Бабата.

— Но той каза, че ще е син!

— На мене хич не ми прилича на син, моето момче.

Ковачът се отпусна тежко върху стола и се хвана за главата.

— Какво направих? — простена той.

— Ти даде на света първата жена-магьосник — каза акушерката. — Кой-бил-алабала, а?

— Какво?

— Говорех на бебето.

Бялата котка измърка и изви гръбнак, като че ли се търкаше в краката на стар приятел. Което беше странно, защото там нямаше никой.

— Постъпих глупаво — говореше един глас, който никой смъртен не би могъл да чуе. — Предполагах, че магията знае какво прави.

— МОЖЕ БИ ЗНАЕ.

— Де да можех да направя нещо…

— НЯМА ВРЪЩАНЕ НАЗАД. НЯМА ВРЪЩАНЕ НАЗАД — каза дълбокият, тежък глас, тежък като затварянето на подземни врати.

Облачето „нищо“, което беше Драм Биллет помисли известно време.

— Но тя ще има много проблеми.

— ЗА ТОВА Е ЖИВОТЪТ. ТАКА СА МИ КАЗВАЛИ. АЗ НЕ БИХ МОГЪЛ ДА ЗНАМ, РАЗБИРА СЕ.

— Ами превъплъщението?

Смърт се поколеба.

— НЕ БИ ТИ ХАРЕСАЛО — каза той, — ПОВЯРВАЙ МИ.

— Чувал съм, че някои хора го правят непрекъснато.

— ТРЯБВА ДА БЪДЕШ НАУЧЕН ДА ГО ПРАВИШ. ТРЯБВА ДА ЗАПОЧНЕШ ОТ МАЛЪК И ДА РАБОТИШ ВЪРХУ НЕГО. НЯМАШ ПРЕДСТАВА КОЛКО УЖАСНО Е ДА СИ МРАВКА.

— Лошо ли е?

— ПРОСТО НЯМА ДА ПОВЯРВАШ. А С ТВОЯТА КАРМА И МРАВКА Е МНОГО ДА ОЧАКВАШ.

Бебето вече беше върнато на майка му, а ковачът седеше и неутешимо гледаше дъжда.

Драм Биллет почеса котката зад ушите и си помисли за живота си. Беше живял дълго, това бе едно от предимствата да си магьосник, и беше правил много неща, от които не винаги се беше гордял. Време беше той…

— ВИЖ КАКВО, НЯМАМ ЦЯЛ ДЕН ВРЕМЕ — каза Смърт укорително.

Магьосникът погледна надолу към котката и за първи път осъзна колко странно изглеждаше тя сега.

Живите често не си дават сметка колко сложен изглежда животът когато си мъртъв, защото, когато смъртта освобождава съзнанието от усмирителната риза на трите измерения, тя го отделя също така и от Времето, което е само друго, различно измерение. Така че, докато котката, която се търкаше в невидимите му крака, без съмнение беше същата котка, която той бе видял няколко минути по-рано, тя беше, съвсем ясно, и мъничко котенце, и дебела, полусляпа стара котка, както и всяко едно състояние между двете. Всичките наведнъж. Тъй като започваше от малка, тя приличаше на бял морков във формата на котка, описание, което ще трябва да ни задоволи, докато хората не измислят точните четириизмерни прилагателни имена.

Кокалестата ръка на Смърт го потупа лекичко по рамото.

— ХАЙДЕ, ОТКЪСНИ СЕ, СИНКО.

— Нищо ли не мога да направя?

— ЖИВОТЪТ Е ЗА ЖИВИТЕ. ВСЕ ЕДНО, ТИ ВЕЧЕ Й ДАДЕ ЖЕЗЪЛА.

— Да. Това е всичко.

Акушерката се казваше Баба Уедъруекс. Тя беше вещица. За Планините Рамтоп това беше доста приемливо и нямаше човек, който да каже лоша дума срещу вещиците. Най-малкото, ако искаше на сутринта да се събуди в същата форма, в която вечерта си е легнал.

Ковачът все още зяпаше мрачно дъжда, когато тя слезе обратно по стълбите и го потупа с покритата си с брадавици ръка по рамото. Той вдигна очи към нея.

— Какво да правя, Бабо? — попита той, неспособен да очисти гласа си от умоляващите нотки.

— Какво направи с магьосника?

— Изнесох го в склада за гориво. Правилно ли постъпих?

— Засега става — припряно отговори тя. — А сега трябва да изгориш жезъла.

И двамата се обърнаха да погледнат тежкия жезъл, който ковачът беше бутнал в най-тъмния ъгъл на работилницата. Той като че ли почти отвърна на погледа им.

— Но той е вълшебен — прошепна той.

— Е и?

— Дали ще гори?

— Никога не съм чувала за дърво, което не гори.

— Това не ми се струва съвсем редно!

Баба Уедъруекс затвори с трясък големите врати и ядосано се обърна към него.

— А сега ме чуй, Гордо Смит[1]! — каза тя. — Жени-магьосници също не е нещо, което е редно! Това не е магия за жените, тази на магьосниците, тя е само книги, звезди и гометрия. Тя никога няма да я схване. Да се е чуло някога жена-магьосник?

— Съществуват вещиците — несигурно каза ковачът. — И чародейки, поне така съм чувал.

— Вещиците са съвсем различно нещо — сряза го Баба Уедъруекс. — Това е магия от земята, а не от небето, а мъжете никога не биха могли да й хванат чалъма. А колкото до чародейките, — добави тя — и те не са стока. Послушай ме, просто изгори пръчката, зарови тялото и забрави, че това въобще е станало.

Смит кимна несигурно, мина в работилницата и наду духалото, докато се разхвърчаха искри. После се върна за жезъла. Не можа да го помръдне.

— Той не иска да мръдне!

Челото му се ороси с пот, докато дърпаше дървото. То си остана равнодушно неподвижно.

— Дай, нека опитам аз — каза Баба и се пресегна край него.

Нещо щракна и замириса на изгоряло тенеке.

Смит се втурна през работилницата, като хленчеше леко, към мястото, където Баба се беше приземила надолу с главата до отсрещната стена.

— Добре ли си?

Тя отвори очи като два сърдити диаманта и каза:

— Разбирам. Така, значи?

— Кое е така? — попита ковачът тотално объркан.

— Помогни ми да се изправя, глупак такъв. И ми донеси секира.

Тонът й подсказваше, че най-добре ще е да й се подчини. Ковачът затършува отчаяно из вехториите в задната част на работилницата, докато не откри една стара брадва с двойно острие.

— Добре. Сега си свали престилката.

— Защо? Какво възнамеряваш да правиш? — попита я ковачът, който започваше да губи нишката на събитията. Баба въздъхна, изгубила търпение.

— Това е кожа, идиот такъв. Ще я увия около дръжката. Няма да ме хване втори път така!

Той се измъкна трудно от тежката кожена престилка и много внимателно й я подаде. Тя я омота около брадвата и замахна веднъж-дваж във въздуха. После, една фигура, наподобяваща паяк на светлината от нажежената почти до бяло пещ, се развилня из стаята и с победоносно ръмжене стовари тежкото острие светкавично точно в средата на жезъла.

Нещо щракна. Чу се шум като от яребица. След това нещо тупна.

После настъпи тишина.

Много бавно, без да мърда глава, Смит протегна ръка и докосна острието на брадвата. То вече не беше на нея. Беше се забило във вратата до главата му, отнасяйки и късче от ухото му.

Баба стоеше леко замаяна от удара по абсолютно неподвижен предмет и гледаше дървения чукан в ръцете си.

— Ттттаккаааа — запъна се тя. — Ввввввв ттаккъвввв ссслууучайй…

— Не — твърдо каза ковачът, докато си търкаше ухото. — Каквото и да е това, което ще предложиш, не. Зарежи го. Ще натрупам това-онова около него. Никой няма да го забележи. Зарежи го. Това е само една пръчка.

— Само пръчка?

— Нямаш ли някоя по-добра идея? Някоя, която няма да ми отреже главата?

Тя погледна кръвнишки жезъла, който сякаш нищо не забеляза.

— Точно сега, не — призна тя. — Но само ми дай време…

— Добре, добре. Все едно, трябва да свърша някои неща, магьосници да погребвам, знаеш как е.

Ковачът взе една лопата някъде откъм задната врата и се поколеба.

— Бабо.

— Какво?

— Знаеш ли как обичат магьосниците да ги погребват?

— Да!

— Е, и как?

Баба Уедъруекс се спря в дъното на стълбището.

— С нежелание.

По-късно нощта се спусна леко, докато последната от бавната светлина на света изтичаше от долината, и бледа, окъпана от дъжда луна изгря в нощта, обсипана със звезди. А в пълната със сенки овощна градина зад ковачницата от време на време издрънчаваше лопата или се чуваше сподавена ругатня.

В люлката на горния етаж първата жена-магьосник в света не сънуваше нищо особено.

Бялата котка лежеше полузаспала на собствената си поличка близо до пещта. Единственият шум в топлата тъмна работилница беше пукането на въглищата, които гаснеха под пепелта.

Жезълът стоеше в ъгъла, където искаше да е, обвит в сенки, малко по-черни, отколкото по принцип са те.

Времето вървеше, което, основно, си му е работата.

Чу се лек звън и шумолене на въздух. След малко котката се изправи и загледа с интерес.

Зазори се. Тук, горе, в Планините Рамтоп, зората винаги беше внушителна, особено ако буря е прочистила въздуха. Долината, заемана от Лошия Задник, се издигаше над панорама от по-ниски планини и предпланини, оцветени в лилаво и оранжево на ранната утринна светлина, която спокойно се носеше над тях (тъй като светлината се движи със забавен ход в огромното магическо поле на Диска), а далеч оттам големите равнини бяха все още непроницаема мъгла от сенки. А още по-нататък, от време на време далечно проблясваше морето.

Всъщност, оттук се виждаше чак до края на света.

Това не беше художествена метафора, а чист факт, тъй като светът съвсем сигурно беше плосък и, още повече, знаеше се, че се носи през пространството върху гърбовете на четири слона, които пък от своя страна стояха върху черупката на Великата А’Туин, Огромната Небесна Костенурка.

Там долу някъде, в Лошия Задник, селото се будеше. Ковачът току-що беше влязъл в работилницата и я беше намерил по-разтребена отвсякога за последните сто години, всички сечива — поставени точно по местата им, подът — пометен и нов огън, стъкмен в пещта. Той седеше върху наковалнята, която бе преместена насред стаята, гледаше жезъла и се опитваше да мисли.

В продължение на седем години не се случи нищо особено, освен че едно от ябълковите дървета в овощната градина на ковача порасна забележимо по-високо от останалите и на него често се покатерваше малко момиченце с кафява коса, с липсващ преден зъб и лице, което обещаваше да се превърне, ако не в красиво, то поне в привлекателно и интересно.

Казваше се Ескарина, поради единствената причина, че на майка й харесваше звученето на думата, и макар че Баба Уедъруекс не я изпускаше от очи, не успяваше да забележи каквато и да било следа от магия. Вярно беше, че детето прекарваше повече време да се катери по дърветата, да тича насам-натам и да вика, отколкото обикновено правят това малките момиченца, но на едно момиче, което все още живее заедно с четиримата си по-големи братя, могат да се простят много неща. Всъщност, вещицата се поуспокои и започна да си мисли, че в крайна сметка магията не е хванала.

Но магията има навика да се спотайва, като камък в тревата.

Зимата отново се завъртя и се случи лоша. Облаците висяха над планината като големи дебели овце, запълваха деретата със сняг и превръщаха горите в мълчаливи, мрачни пещери. Високите проходи бяха затворени и керваните щяха да дойдат пак чак напролет. Лошият Задник се превърна в малък оазис на топлината и светлината.

Докато закусваха, майката на Еск каза:

— Тревожа се за Баба Уедъруекс. Не е идвала скоро насам.

Ковачът я погледна над лъжицата си с овесена каша.

— Не се оплаквам — каза той. — Тя…

— Има дълъг нос — каза Еск.

Родителите й я погледнаха гневно.

— Не е необходимо да казваш такива неща — строго каза майка й.

— Но татко казва, че тя винаги си пъха…

— Ескарина!

— Но той каза…

— Аз казах…

— Да, но той наистина каза, че тя…

Ковачът посегна и я шляпна. Не беше много силно, но той моментално съжали. Момчетата опитваха опакото на ръката му и даже от време на време здравината на колана му, винаги когато си го заслужеха. Проблемът с дъщеря му, обаче, беше не обикновеното непослушание, а вбесяващият начин, по който тя неумолимо следваше нишката на спора дълго след като би трябвало да се е укротила. Това винаги го объркваше.

Тя избухна в сълзи. Смит се изправи, ядосан и засрамен от самия себе си, и се измъкна в работилницата.

Чу се силно пукване, после нещо се сгромоляса на земята.

Намериха го неподвижен на пода. По-късно той винаги щеше да твърди, че си е ударил главата в прага на вратата. Което беше странно, тъй като не беше висок човек и винаги преди това му беше оставало много място до тавана, но Смит беше сигурен, че каквото и да се е случило, то нямаше нищо общо с неясното движение, дошло от най-тъмния ъгъл на ковачницата.

Някакси този ден беше ознаменуван със събития. Той се превърна в ден на изпочупените грънци, точно през него всички се настъпваха един друг по краката и бяха станали свадливи. Майката на Еск изпусна една кана, която бе принадлежала чак на баба й и цяла щайга ябълки в зимника се оказа, че са се сплули. Пещта в ковачницата се заинати и отказа да тегли. Джеймс, най-големият син, се подхлъзна върху натрупания лед на пътя и си удари ръката. Бялата котка, или може би някой от потомството й, тъй като котките водеха отделен, сложен живот в плевнята до работилницата, взе, че се качи на комина в кухнята и отказа да слезе оттам. Даже небето ги притисна като стар матрак и въздухът стана душен, въпреки снега.

Въздухът бучеше като гръмотевична буря от изтънелите нерви, от скуката и лошото настроение.

— Така! Това е! Стига толкова! — извика майката на Еск. — Сърн, ти, Гулта и Еск може да идете и да видите как е Баба и… къде е Еск?

Двете най-малки момчета погледнаха изпод масата, където вяло и без особен ентусиазъм се биеха.

— Излезе в градината — каза Гулта. — Пак.

— Иди и я доведи тогава, и тръгвайте.

— Ама, то е студено!

— И пак ще завали сняг!

— Само на една миля е и пътят е разчистен, пък и кой нямаше търпение да излезе навън, когато заваля първият сняг? Хайде, махайте се, и да не сте се върнали преди да ви се е оправило настроението.

Намериха Еск седнала в чатала на голямото ябълково дърво. Момчетата не го обичаха много. Причината беше следната: така беше покрито с имел, че даже посред зима изглеждаше зелено, плодовете му бяха малки и за една нощ от разкъсващо червата кисели ставаха захарно сплути, и макар че на пръв поглед изглеждаше лесно за катерене, имаше навика да си чупи клоните и да подхлъзва краката в най-неподходящи моменти. Сърн веднъж даже се закле, че някакъв клон се е огънал само и само, за да го изтърси на земята. Но то допускаше до себе си Еск, която имаше навика да отива и да сяда в него, когато беше ядосана, или й писнеше, или когато просто искаше да остане сама със себе си, и момчетата усещаха, че правото на всеки брат леко да тормози сестра си свършваше в подножието на дървото. И така, те я замериха със снежна топка. Не улучиха.

— Отиваме да видим старата Уедъруекс.

— Но ти няма нужда да идваш.

— Защото само ще ни забавиш, а и сигурно ще се разплачеш.

Еск ги погледна надуто отгоре. Тя не плачеше много, така изглежда никога не се постигаше кой знае колко.

— Щом не ме искате да дойда, тогава ще дойда — каза тя. Това нещо минава за логика между братята и сестрите.

— О, ние те искаме да дойдеш — бързо каза Гулта.

— Много се радвам да го чуя — отвърна Еск и тупна върху натрупания сняг.

Носеха пълна кошница с пушени наденички, консервирани яйца и — тъй като майка им беше не само щедра, но и разсъдлива — голям буркан конфитюр от праскови, който никой от семейството не обичаше особено много. Но тя все едно продължаваше да го прави всяка година, когато малките диви праскови така или иначе узрееха.

Жителите на Лошия Задник се бяха научили как да преживяват дългите зимни снегове и пътищата извън селото бяха оградени с дъски, които да ограничават преспите и, което е по-важно, да не позволяват на пътниците да се отклоняват от пътя. Ако те бяха местни хора, даже и да се изгубеха, това едва ли би имало голямо значение, тъй като на някой невъзпят гений от селската управа преди няколко поколения бе хрумнала идеята да се маркира всяко десето дърво в гората край селото на разстояние почти две мили. Това бе отнело векове, а повтарянето на резките по дърветата винаги създаваше работа на някой мъж, комуто е останало свободно време, но зиме, когато в снежната виелица човек можеше да се изгуби и на няколко стъпки от собствения си дом, животът на много хора е бил спасяван от вдлъбнатинките, които пръстите напипваха под заскрежения лед.

Снегът беше започнал отново да вали, когато децата оставиха пътя и тръгнаха по пътеката, където лете сред гъст малинак и странни треволяци се гушеше къщата на вещицата.

— Няма никакви следи — отбеляза Сърн.

— Освен от лисици — добави Гулта. — Казват, че тя може да се превръща в лисица. Или в нещо друго. Даже в птица. Във всичко. И така винаги знае какво става.

Те се огледаха предпазливо. Една рошава гарга наистина ги наблюдаваше от далечен дънер.

— Разправят, че отвъд Пукнатия Връх имало цяло семейство, което може да се превръща във вълци, — каза Гулта, който не беше от онези, дето ще зарежат многообещаваща тема, — защото една нощ някой стрелял по вълк, а на следващия ден леля им куцала с рана от стрела на крака, и…

— Не мисля, че хората могат да се превръщат в животни — бавно каза Еск.

— Така ли, Госпожице Умница?

— Баба е доста голяма. Ако се превърне в лисица, какво ще стане с онази част, дето ще остане навън?

— Просто ще я омагьоса да изчезне — каза Сърн.

— Аз не мисля, че магията действа така — каза Еск. — Не можеш просто да накараш нещата да стават, има нещо като… като климушка — ако единият край слезе надолу, другият се вдига… — Гласът й заглъхна.

Те я погледнаха.

— Не мога да си представя Баба на климушка — каза Гулта.

Сърн се изкикоти.

— Не, искам да кажа, че всеки път, когато нещо се случва, трябва да се случи и нещо друго… струва ми се — несигурно каза Еск, пробирайки си път около по-дълбока от обикновено преспа. — Само че в… обратната посока.

— Това е глупаво — каза Гулта, — защото, абе, спомняш ли си когато миналото лято дойде оня панаир и магьосника, дето беше с него и караше всички онези птици и разни други неща да се появяват от нищото? Искам да кажа, то просто ставаше, той само казваше думите и махаше с ръце, и то ставаше. Нямаше никакви климушки.

— Имаше въртележка — обади се Сърн. — И едно нещо, дето трябваше да се целиш с разни неща в други неща, за да спечелиш други неща.

— И ти не уцели нищо, Гул.

— Нито пък ти. Ти каза, че нещата били залепени едно за друго, така че да не можеш да ги събориш, така каза…

Отплеснаха се в препирня като две кученца. Еск ги слушаше с половин ухо. Знам какво имам предвид, говореше си тя. Магията е лесна, трябва само да намериш точното място, където всичко е уравновесено и да бутнеш. Всеки би могъл да го направи. В това няма никакво вълшебство. Всичките онези смешни думи и размахването на ръцете са само… те са само за…

Тя се спря, изненадана от самата себе си. Знаеше какво има предвид. Мисълта беше точно там, най-отпред в съзнанието й. Но не знаеше как да я изкаже с думи, даже и пред самата себе си.

Усещането беше ужасно — да намираш разни неща в главата си и да не знаеш как да ги подредиш. То…

— Хайде, цял ден ще изгубим.

Тя поклати глава и забърза след братята си.

Къщата на вещицата се състоеше от толкова много пристройки и навеси, че беше трудно да се различи как е изглеждала първоначалната сграда и даже, дали въобще е имало такава. През лятото тя беше заобиколена от гъсти лехи от нещо, което Баба най-общо наричаше „Билките“ — странни растения, космати, тантурести или усукани, с чудати цветове, ярко блестящи плодове или с неприятно изпъкнали семенници. Само Баба си знаеше за какво служеха всичките те и някой гривяк, достатъчно гладен, за да се нахвърли отгоре им, общо взето после се появяваше хилейки се сам на себе си, като се блъскаше в разни предмети, (или пък, понякога, въобще не се появяваше).

Сега всичко беше дълбоко под снега. Самотен ветропоказател се вееше около оста си. Баба не одобряваше летенето, но някои от приятелките й все още използваха метли.

— Изглежда запустяло — каза Сърн.

— Няма пушек — добави Гулта.

Прозорците приличат на очи, помисли си Еск, но си замълча.

— Това е просто къщата на Баба — каза тя. — Всичко е наред.

От къщата лъхаше празнота. Усещаха я. Прозорците наистина приличаха на очи — черни и заплашителни на фона на снега. А и никой в Планините Рамтоп не допускаше огънят му да угасне през зимата — това беше въпрос на чест.

Еск искаше да каже „Хайде да се връщаме вкъщи“, но знаеше, че ако го направи, момчетата ще се хванат за това и ще офейкат. Вместо това тя каза:

— Мама каза, че на пирон в клозета има ключ, — и това се оказа почти също толкова лошо.

Даже и най-обикновеният, чужд клозет беше пълен с дребни ужасии като гнезда на оси, огромни паяци, тайнствени шумолящи неща по покрива и, една особено лоша зима, даже и малка зимуваща там мечка, която причини страхотен запек у цялото семейство, докато не я придумаха да се премести в хамбара със сламата. В клозета на една вещица можеше да има всичко.

— Да ида да видя, а? — добави тя.

— Щом искаш — небрежно отвърна Гулта, като почти успя да прикрие облекчението си.

Всъщност, когато тя най-сетне успя да отвори вратата срещу натрупаната купчина сняг, клозетът беше чист и подреден и в него нямаше нищо по-зловещо от един стар алманах, или по-точно, около половин стар алманах, внимателно окачен на гвоздей. Възражението на Баба срещу четенето беше от философско естество, но тя щеше да е последният човек, който би казал, че книгите, особено тези с хубави, тънки страници, нямат своето предназначение.

Ключът си поделяше една поличка до вратата заедно с какавида и остатъка от някаква свещ. Еск го взе предпазливо, като се опитваше да не обезпокои какавидата, и се върна бързо при момчетата.

Беше безполезно да опитват входната врата. Входните врати в Лошия Задник се използваха само от младите невести и от мъртвите, а Баба винаги се беше старала да избегне и двете състояния. От задната страна снегът се беше струпал пред вратата и никой не беше разчупвал леда върху бъчвата с водата.

Светлината започваше вече да се изнизва от небето, когато те най-после си пробиха път до вратата и успяха да накарат ключа да се превърти.

Вътре голямата кухня беше тъмна и хладна, и миришеше само на сняг. Тя винаги си беше тъмна, но те бяха свикнали да виждат големия огън в широката камина и да усещат мириса на гъстите пари на каквото се случеше там тя да вари, което понякога причиняваше главоболие или те караше да ти се привиждат разни неща.

Те пообиколиха несигурно наоколо, викайки, докато Еск реши, че повече не могат да отлагат и че трябва да се качат на горния етаж. Резето на вратата, която водеше към тясното стълбище, щракна доста по-силно, отколкото би трябвало.

Баба лежеше на леглото с ръце, здраво скръстени на гърдите. Малкото прозорче беше отворено. Вятърът беше навял ефирен снежец по пода и по леглото.

Еск се вгледа в съшития от разни парчета юрган под старицата, защото понякога някой дребен детайл можеше да се разрасне и да изпълни целия свят. Тя едва-едва чу, че Сърн започна да реве: спомни си баща си, който — много странно — бе направил юргана преди две зими, когато снегът беше почти толкова много, колкото и сега, и в ковачницата нямаше кажи-речи никаква работа, и как беше използвал за него всякакви парчетии, озовали се по някакъв начин в Лошия Задник от всички кътчета на земята, като коприна, дилемна кожа, воден памук и вълна от тарга, и тъй като и шиенето не му се удаваше много, резултатът, естествено, представляваше странно, подуто като буца нещо, което приличаше по-скоро на плоска костенурка, отколкото на юрган, и майка й великодушно бе решила да го подари на Баба миналата Новогодишна Нощ на Прасетата, и…

— Мъртва ли е? — попита Гулта, като че ли Еск беше експерт по тези неща.

Еск се втренчи в Баба Уедъруекс. Лицето на старицата изглеждаше старо и сиво. Така ли изглеждаха умрелите? Не би ли трябвало гърдите й да се движат нагоре-надолу?

Гулта се посъвзе.

— Трябва да отидем и да извикаме някого и трябва да отидем веднага, защото всеки миг ще се стъмни — категорично каза той.

— Но Сърн ще остане тук.

Брат му го погледна с ужас.

— Защо? — попита той.

— Някой трябва да седи при умрелите — отвърна Гулта. — Спомняш ли си, когато старият Чичо Дергхарт умря и татко трябваше да иде и да седи там цяла нощ при свещите и разните му работи? Иначе идва нещо отвратително и ти взима душата на… нанякъде — неубедително завърши той. — И после хората се връщат и духовете им те преследват.

Сърн зина да зареве отново. Еск припряно се намеси:

— Аз ще остана. Нямам нищо против. Това е просто Баба.

Гулта я погледна с облекчение.

— Запали си, такова, няколко свещи — каза той. — Мисля, че това се предполага да направиш. А след това…

Чу се драскане откъм перваза на прозореца. Една гарга беше кацнала и примигваше подозрително срещу тях. Гулта извика и я замери с шапката си. Птицата отлетя с укоряващ грак и той затвори прозореца.

— И преди съм я виждал наоколо — каза той. — Сигурно Баба я храни. Хранеше — поправи се той. — Все едно, ще доведем хора, няма да усетиш кога ще се върнем. Хайде, Сърн.

Те изтрополиха надолу по тъмните стълби. Еск ги видя да излизат от къщата и залости вратата след тях.

Слънцето беше червена топка над планините, а на небето вече се бяха показали няколко подранили звезди.

Тя пообиколи тъмната кухня, докато не откри късче лоена свещ и кутийка с огниво. С много усилия успя да запали свещта и я закрепи върху масата, макар че тя всъщност не освети стаята, а просто насели тъмнината със сенки. След това Еск намери бабиния стол-люлка до изстиналата камина и седна да чака.

Времето минаваше. Не се случваше нищо.

После някой почука на прозореца. Еск вдигна парченцето свещ и надникна през дебелите обли стъкла.

Малко, лъскаво, жълто око премигна срещу нея.

Свещта потече и изгасна.

Тя се закова на място, като едва дишаше. Почукването започна отново и пак спря. Настъпи кратка тишина, а след това резето на вратата хлопна.

Идва нещо отвратително, бяха казали момчетата.

Тя заопипва пътя си назад през стаята, докато за малко не се препъна в стола-люлка, после го довлече обратно и го препречи колкото можа пред вратата. Резето щракна за последен път и млъкна.

Еск чакаше и се ослушваше, докато тишината не закрещя в ушите й. После нещо започна да блъска по малкото прозорче в килера до кухнята, леко, но настойчиво. След малко спря. Миг по-късно се поднови в спалнята над Еск — леко дращене, нещо като скърцане с нокът.

Еск чувстваше, че се иска храброст, но в нощ като тази храбростта удържаше точно толкова, колкото гореше свещта. Тя налучка пътя си обратно през тъмната кухня, здраво стиснала очи, докато не стигна до вратата.

Откъм камината се чу тупване и в нея падна голяма буца сажди, и когато чу отчаяното дращене, идващо от комина, тя бутна резето, отвори широко вратата и хукна навън в нощта.

Студът режеше като нож. Снегът се беше заскрежил. Не я интересуваше къде отива, но безмълвният ужас пораждаше изгарящата й решимост да стигне там възможно най-бързо.

Вътре в къщата гаргата се приземи тежко в камината, обвита в сажди и като си мърмореше раздразнено сама на себе си. Тя заподскача в сенките, а миг по-късно резето на вратата към стълбището тракна и се чу шум от криле, пърхащи нагоре.

[1] Смит (smith. англ.) — ковач. — Бел.прев. ↑

Еск протегна ръка докъдето стигаше и опипа дървото за следата. Този път щастието й се усмихна, но разположението на точките и резките й подсказа, че се е отдалечила на повече от миля от селото и че е тичала в погрешна посока.

Светеше бяла като сирене луна и тук-таме разпръснати звезди — малки, ярки и безмилостни. Гората наоколо представляваше мозайка от черни сенки и блед сняг, при това не всички сенки — Еск го усещаше — стояха неподвижни по местата си.

Всички знаеха, че в планините има вълци, защото понякога нощем воят им отекваше надолу от високите върхове, но те рядко се приближаваха до селото — днешните вълци бяха наследници на поколение, оцеляло само защото се беше научило, че човешкото месо причинява и болка.

Но времената бяха трудни, пък и тази глутница беше достатъчно гладна, за да забрави напълно за естествения подбор.

Еск си спомни какво казваха на всички деца. Покатери се на дърво. Запали огън. Ако нищо друго не ти остава, намери пръчка и поне се опитай да ги нараниш. Никога не се опитвай да им избягаш.

Дървото зад гърба й беше бук — гладко и невъзможно да бъде изкатерено.

Еск видя как една дълга сянка се откъсна от бездната на тъмнината пред нея и започна да се приближава. Тя коленичи, уморена, изплашена, неспособна да мисли и задращи под парещия от студ сняг за пръчка.

Баба Уедъруекс отвори очи и се втренчи в тавана, който беше напукан и набъбнал като палатка.

Съсредоточи се върху това да си спомни, че има ръце, а не крила, и че не е необходимо да подскача. Препоръчително беше винаги след Заемане да се полежи малко, за да може съзнанието на човека да привикне към собственото му тяло, но тя знаеше, че няма време.

— Да му се не види и детето, дано — измърмори тя и се опита да долети до рамката на кревата. Гаргата, която беше минавала през тази процедура десетки пъти преди това, и която мислеше — доколкото птиците могат да мислят каквото и да било, което всъщност е съвсем малко, — че солидното меню от резенчета бекон и отбрани отпадъци от кухнята, както и топъл подслон за през нощта, си струва неудобството от време на време да споделя с Баба главата си, я наблюдаваше с мило любопитство.

Баба намери ботушите си и затрополи надолу по стълбата, като стоически удържа на порива да полети. Вратата беше широко отворена и вътре вече беше надухало тънка пелена от снежец.

— Мамка ти! — възкликна тя. Помисли си дали си заслужаваше да се опита да намери съзнанието на Еск, но човешките мозъци никога не бяха така остри и ясни, като мозъците на животните, пък и, все едно, свръхсъзнанието на самата гора правеше импровизираното търсене почти толкова трудно, колкото и усилието да се чуе шума от водопад в гръмотевична буря. Но даже и без да търси, тя чувстваше съзнанието на глутницата вълци — остро, отчетливо ясно усещане, което пълнеше устата с вкуса на кръв.

Тя едва успя да различи малките следи по ледената кора, вече наполовина запълнени с пресен сняг. Като проклинаше и мърмореше, Баба Уедъруекс омота шала около себе си и излезе навън.

Бялата котка се събуди на поличката си в работилницата, когато чу шума, идващ от най-тъмния ъгъл. Ковачът беше затворил внимателно голямата врата след себе си, когато излезе с почти истеричните момчета, и котката загледа с интерес как една тънка сянка ръчка в ключалката и изпробва пантите.

Вратите бяха дъбови, заякнали от горещината и времето, но това не им попречи да бъдат издухани директно отсреща през улицата.

Смит чу шума в небето, докато бързаше по пътеката. Чу го и Баба. Представляваше целенасочено, устремно бръмчене, като полет на гъски, а снежните облаци завряха и се огънаха, когато премина през тях.

Вълците също го чуха, когато то се завъртя ниско над върховете на дърветата и се заби в сечището. Чуха го, но твърде късно.

Баба Уедъруекс не се нуждаеше от следите вече. Насочи се към далечните отблясъци особена светлина, към странното свистене и бумтене и към виенето от болка и ужас. Няколко вълка се стрелнаха покрай нея, присвили уши с мрачната решимост да си плюят на петите, независимо какво би се изпречило на пътя им.

Изпращяха счупени клони. Нещо голямо и тежко се приземи в една ела до Баба и се заби, хленчейки, в снега. Друг вълк прелетя край нея в хоризонтална траектория приблизително на височината на главата, тресна се и отскочи от ствола на едно дърво.

Настъпи тишина.

Баба си проправи път през покритите със сняг клони.

Видя, че снегът е отъпкан в бял кръг. Няколко вълка лежаха по края му или мъртви, или решили мъдро да не помръднат.

Жезълът стоеше изправен в снега и Баба изпита усещането, че той се извърна да я погледне, когато тя внимателно мина край него.

В центъра на кръга имаше и малка купчинка, свита здраво на кълбо. Баба коленичи с известно усилие и леко протегна ръка.

Жезълът се раздвижи. Това беше само леко потрепване, но ръката й се спря точно преди да докосне рамото на Еск. Старицата погледна заплашително към дървената резба, после смело посегна пак.

Въздухът се сгъсти. После, като че ли жезълът леко отстъпи назад, макар и без да се движи, докато в същото време нещо доста неясно даваше на старата вещица недвусмислено да се разбере, че що се отнася до него, това не е поражение, а просто тактическо съображение, и че не би искал тя да си помисли, че е победила по някакъв начин, защото не е.

Еск потрепери. Баба я потупа неопределено.

— Това съм аз, малката ми. Аз съм Баба.

Топката не се разви.

Баба прехапа устни. Тя никога не беше много сигурна с децата, като си помислеше за тях, когато въобще се сетеше за тях — те заемаха някакво средно място между животните и хората. Разбираше бебетата. Даваш мляко в единия край и се мъчиш да държиш другия възможно най-чист. С възрастните беше даже по-лесно, защото сами се грижеха за храненето и почистването си. Но между тези две състояния се намираше един свят от изживявания, от който тя никога не се беше интересувала особено. Доколкото имаше някаква представа, трябваше просто да се опиташ да ги предпазиш да не се разболеят от нещо фатално и да се надяваш, че всичко ще се нареди добре.

Баба всъщност не знаеше какво да направи, но знаеше, че трябва да направи нещо.

— К’во, исплашили ли съ ми гу гадните вълци, а? — реши да опита тя.

Поради съвсем нелогична причина, това изглежда помогна.

Един приглушен глас откъм сърцевината на топката каза:

— Аз СЪМ на осем години, ако искаш да знаеш.

— Хората, които са на осем години, не се свиват на топка насред снега — отговори Баба, като си проправяше път през сложните трудности на разговора между възрастни и деца.

Топката не отговори.

— Може би имам малко мляко и бисквити вкъщи — осмели се да пробва Баба.

Това очевидно не помогна.

— Ескарина Смит, ако не започнеш да се държиш както подобава на часа, така ще те напляскам!…

Еск предпазливо подаде глава.

— Няма защо да се държиш така — каза тя.

Когато ковачът стигна до къщата й, Баба тъкмо беше пристигнала, като водеше Еск за ръката. Момчетата надничаха иззад гърба му.

— Хм — каза Смит, без да е много сигурен как да започне разговор с някой, който се предполага да е умрял. — Хм, те ми казаха, че си… болна. — Той се обърна и изгледа кръвнишки синовете си.

— Само си почивах и трябва да съм задрямала. Аз спя много здраво.

— Да — несигурно отвърна ковачът. — Добре, всичко е наред тогава. Какво й е на Еск?

— Малко се поуплаши — каза Баба и стисна ръката на момиченцето. — Сенки и такива ми ти работи. Има нужда добре да се затопли. Тъкмо щях да я сложа в моето легло, малко е замаяна, ако не възразяваш.

Ковачът не беше абсолютно сигурен дали не възразява. Но беше съвсем сигурен, че жена му, както и всички останали жени в селото, почитаха, даже боготворяха Баба Уедъруекс, и че ако тръгнеше да й противоречи, много скоро щеше да се озове в небрано лозе.

— Чудесно, чудесно — каза той, — стига да не те притеснява. Ще изпратя да я вземат на сутринта, става ли?

— Става — каза Баба. — Бих те поканила да влезеш, но огънят ми е угаснал и…

— Не, не, няма нужда — припряно отвърна ковачът. — Оставих си вечерята вкъщи. Отяде ми се — добави той, поглеждайки към Гулта, който отвори уста да каже нещо, но поразмисли и мъдро се отказа.

Когато си заминаха, както и шумът от протестите на момчетата кънтящ сред дърветата, Баба отвори вратата, бутна Еск вътре и я залости след тях. Взе две свещи от запасите си върху кухненския бюфет и ги запали. После извади няколко стари, но годни за употреба одеяла, все още миришещи на нафталинени билки, от един стар сандък, уви Еск в тях и я настани в стола-люлка.

След това коленичи, под съпровода на много цъкания и мърморене, и започна да кладе огъня. Това беше сложна работа, която изискваше изсъхнали дървесни гъби, дървени стърготини, подпалки, както и доста пухтене и проклетисване.

Еск се обади:

— Не е необходимо да го правиш така, Бабо.

Баба се наостри, после погледна към стената зад камината. Беше хубава стена — ковачът й я беше отлял специално преди години, с мотив от бухали и прилепи по нея. В този момент обаче, дизайнът хич не я интересуваше.

— О-о, така ли? — равнодушно попита тя. — Да не би да знаеш по-добър начин?

— Би могла да го запалиш с магия.

Баба продължаваше с най-голямо внимание да подрежда клонки върху колебливите пламъци.

— И как, за бога, бих могла да го направя? — попита тя, очевидно адресирайки въпроса си към гърба на камината.

— Ъ-ъ — започна Еск. — Аз… аз не си спомням. Но ти, обаче, трябва да знаеш как, нали? Всички знаят, че можеш да правиш магии.

— Има магии, и магии — каза Баба. — Важното, момичето ми, е да знаеш за какво е магията, и за какво не е. И, от мен да го знаеш, предназначението й никога не е било да пали огън, в това можеш да бъдеш абсолютно сигурна. Ако Създателят е искал да използваме магия, за да си палим огъня, тогава той не би ни дал… ъ-ъ-ъ, кибрита.

— Но ти би ли могла да запалиш огън с магия? — попита Еск, докато тя окачи някакъв стар, черен чайник на куката му. — Искам да кажа, ако поискаш. Ако беше позволено.

— Може би — отвърна Баба, която не можеше: огънят нямаше съзнание и не беше жив, а това бяха две от трите причини.

— Тогава би могла да го запалиш далеч по-добре, Бабо.

— Ако едно нещо си заслужава да го направиш, заслужава си да го направиш зле — каза Баба, като прибягна до афоризмите — последното спасение на възрастните в обсадно положение.

— Да, но…

— Никакво „но“.

Баба затършува из една тъмна дървена кутия върху кухненския бюфет. Тя се гордееше с несравнимото си познание на свойствата на всички билки от Планините Рамтоп — никой не знаеше по-добре от нея многобройните приложения на Ушната трева, Моминското Желание и на Изпаряването На Любовните Измами — но понякога й се налагаше да прибегне до малкия си запас от ревниво търгувани и внимателно съхранявани лекарства от Чуждите Земи (което, що се отнася до нея, беше там някъде, на разстояние повече от един ден път), за да постигне желания резултат.

Тя натроши малко сухи червени листа в едно канче, заля ги отгоре с мед и гореща вода от чайника, и го бутна в ръцете на Еск. После пъхна един голям объл камък под решетката на камината — по-късно, увит в парче одеяло, щеше да послужи за грейка — и със строгото нареждане към момичето да не мърда от стола, отиде в килера.

Еск потропваше с пети по краката на стола и си сърбаше пиенето. Имаше особен, лютив вкус. Чудеше се какво ли е. И по-рано беше опитвала, разбира се, бабините отвари, с повече или по-малко мед в тях, в зависимост от това дали тя решаваше, че вдигаш твърде много шум, а Еск знаеше и че Баба беше известна из цялата планина със специалните си рецепти за болести, за които майка й, както и някои други млади жени от време на време, само намекваха с повдигнати вежди и на тих глас…

Когато старата жена се върна, тя беше заспала. Еск не си спомняше как я е сложила да спи, нито кога е затворила прозорците.

Баба Уедъруекс слезе на долния етаж и си примъкна стола-люлка по-близо до огъня.

Имаше нещо, което се прокрадваше в съзнанието на детето, говореше си тя. Не й беше приятно да мисли какво точно беше то, но си спомняше какво се случи с вълците. И всичките тези приказки за палене на огън с магия. Това го правеха магьосниците — то беше едно от първите неща, които научаваха.

Баба въздъхна. Имаше само един начин да го разбере със сигурност, а тя започваше да остарява за такива неща.

Взе свещта и излезе през килера под навеса, където спяха козите й. Те я погледнаха без страх, всяка си седеше в кошарката като космата топка — три усти, които ритмично преживяха пашата от деня. Въздухът миришеше на топло и леко спарено.

Горе, в гредите имаше малка кукумявка — едно от всичките животни, които смятаха, че съжителството с Баба си заслужава неудобствата от време на време. Тя дойде и кацна на ръката й на секундата и Баба замислено започна да я гали по кръглата глава, докато се оглеждаше за удобно място да легне. Явно щеше да се наложи това да е само купчина сено.

Тя духна свещта и легна по гръб, а кукумявката кацна на пръста й.

Козите дъвчеха, оригваха се и преглъщаха в уюта на нощта. Това беше единственият шум в къщата.

Тялото на Баба замря. Кукумявката я усети, че влиза в съзнанието й и любезно й направи място. Вещицата знаеше, че ще съжалява за това — Заемането два пъти на ден щеше да я разсипе на следващата сутрин и да породи у нея ужасното желание да яде мишки. Естествено, когато беше по-млада, пет пари не даваше за това и се надбягваше със сърните, ловуваше с лисиците, изучаваше странните, тъмни пътища на къртиците, и почти никога не нощуваше в собственото си тяло. Но сега започваше да става все по-трудно, особено връщането. Може би щеше да дойде един ден, когато тя няма да може да се върне, може би тялото й, останало у дома, ще бъде твърде мъртво, но, може би, в крайна сметка това нямаше да е толкова лошо.

Това беше едно от нещата, които магьосниците не можеха да знаят. Даже и да им минеше през ума да влязат в съзнанието на някое животно, те биха го направили като крадци и то не от проклетия, а защото никога не биха се сетили да го направят по друг начин, тъпите му копелета. А каква полза да приемеш и тялото на кукумявка? Не би могъл да полетиш, животът ти щеше да мине да се учиш. Елегантният начин беше да се возиш в съзнанието й и само леко да я насочваш, така, както лекият ветрец поклаща листото.

Кукумявката се размърда, изпърха с криле до малката рамка на прозореца и безшумно се плъзна в нощта.

Облаците се бяха прояснили и планината блестеше на крехката лунна светлина. Баба надникна през очите на кукумявката, докато тя тихо летеше между редиците на дърветата. Това беше единственият начин да пътуваш, стига веднъж да му хванеш цаката! Тя най обичаше да Заема птици, като ги използваше да изследва високите, скрити долини, където никой не стъпваше, потайните езера между черните скали, малките оградени поля по късчетата равна земя, закътани в отвесните скали, които бяха собственост на скрити и тайнствени същества. Веднъж тя беше летяла с ятото гъски, които прелитаха над планината всяка пролет и есен, и си изкара акъла, когато почти премина отвъд границата за връщане.

Кукумявката излезе от гората и се плъзна над покривите на селото, след което се приземи сред водопад от сняг върху най-голямото ябълково дърво в градината на ковача. То беше обрасло с имел.

Вещицата разбра, че е права още в мига, щом ноктите й докоснаха кората на дървото. То не я приемаше, усещаше го как се опитва да я отблъсне.

— Няма да се махна — помисли си тя.

В тишината на нощта дървото каза:

— Тормози ме тогава, само защото съм дърво. Типична жена.

— Сега поне си полезен — помисли си Баба. — По-добре дърво, отколкото магьосник, а?

— Не е чак толкова лошо — помисли пак дървото. — Слънце. Чист въздух. Време за размисъл. Пък и пчели, през пролетта.

Имаше нещо похотливо в начина, по който дървото каза „пчели“, което почти отблъсна Баба — а тя имаше няколко кошера — от идеята за меда. Беше като да ти припомнят, че яйцата са неродени пиленца.

— Дошла съм заради момиченцето, Еск — изсъска тя.

— Многообещаващо дете — помисли дървото. — Наблюдавам я с интерес. Освен това обича ябълки.

— Звяр такъв — шокирано каза Баба.

— Какво казах? Извинявай, че не дишам, сигурно.

Баба се примъкна още по-близо до ствола му.

— Трябва да я пуснеш — помисли тя. — Магията започва да прониква.

— Вече? Впечатлен съм — каза дървото.

— Но това не е магията, която трябва! — изкрещя Баба. — Това е магьосническа, а не женска магия! Тя още не знае какво е това, но то уби десетина вълка тази вечер!

— Страхотно! — отвърна дървото.

Баба побесня от гняв.

— Страхотно ли? Ами я си представи, че се беше спречкала с братята си и се беше ядосала, а?

Дървото сви рамене. От клоните му се посипаха снежинки.

— Тогава трябва да я обучиш — каза то.

— Да я обуча? Че какво разбирам аз от обучаване на магьосници!

— Тогава я прати в университета.

— Та тя е жена! — изкрещя Баба и заподскача нагоре-надолу по клона.

— Е и? Кой казва, че жените не могат да бъдат магьосници?

Баба се поколеба. По същата логика дървото би могло да попита и защо рибите не могат да бъдат птици. Тя си пое дълбоко дъх и понечи да заговори. После спря. Знаеше, че съществува остър, хаплив, унищожителен и най-вече очевиден отговор. Само че, за свое най-голямо раздразнение, тя въобще не можа да си го спомни.

— Жените никога не са били магьосници. Това е неестествено. Все едно да кажеш, че вещиците могат да бъдат мъже.

— Ако твоето определение за вещица е някой, който почита панкреативното начало, т.е. боготвори основното… — започна дървото и продължи в същия дух още няколко минути. Баба Уедъруекс слушаше с нетърпеливо раздразнение изрази като „Богините Майки“ и „примитивно боготворене на луната“ и си мислеше, че тя много добре знае какво е да си вещица — ставаше дума за билки и клетви, за летене насам-натам нощем и, най-общо, за спазване на традицията, а това със сигурност не предполагаше да се замесва с богини, майки или някакви други, които явно прибягваха до някои много съмнителни трикове. А когато дървото заговори, че „танцували голи“, тя се опита да не слуша, защото, макар и да знаеше, че някъде, под сложните пластове на ризите и фустите й има и някаква кожа, това съвсем не означаваше, че го одобрява.

Дървото свърши монолога си.

Баба почака, докато се убеди, че то няма да добави нищо друго, и попита:

— Та това са вещиците, така ли?

— Да, теоретичната основа.

— Вие магьосниците наистина имате някои странни идеи.

Дървото каза:

— Вече не съм магьосник, а само дърво.

Баба напери криле.

— А сега ме чуй добре, Господин Дърво Теоретична-Основа, или както там ти е името, ако на жените им беше писано да стават магьосници, щяха да могат да им растат дълги бели бради, и тя няма да стане магьосник, ясно ли ти е, не е тоя начина да се използва магията, чу ли ме, магьосничеството не е нищо друго освен светлини и огън и игра със силата, а тя в тия работи няма да се меси и лека ти нощ.

Кукумявката се омете от клона. Само защото това щеше да попречи на полета, Баба не се тресеше от ярост. Магьосници! Те говореха твърде много и забождаха магиите в книги като пеперуди, но най-лошото — мислеха си, че тяхното е единствената магия, която си заслужава да се практикува.

Баба беше абсолютно сигурна за едно нещо. Жените никога не са били магьосници и Еск нямаше да сложи началото.

Тя стигна обратно вкъщи на бледите остатъци от нощта. Тялото й поне беше отпочинало след съня в сеното и Баба се надяваше да прекара няколко часа в стола-люлка и да подреди мислите си. Това беше моментът, когато нощта още не беше свършила напълно, а денят още не беше започнал съвсем и когато мислите се изправяха ясни, чисти и непресторени. Тя…

Жезълът се опираше на стената до бюфета.

Баба се закова на място.

— Ясно — най-сетне каза тя. — Такава била работата, значи? И то в собствената ми къща?

Като се движеше много бавно, тя се приближи до огнището, хвърли няколко цепеници върху въглените и наду духалото, докато пламъците не забумтяха нагоре по комина.

Когато реши, че е доволна, тя се обърна, измърмори под носа си няколко предохранителни, защитни магии и сграбчи жезъла. Той не оказа никаква съпротива и тя за малко не се просна на земята. Но сега го държеше в ръцете си, усещаше трептенето му, отчетливото буреносно пукане на магията в него, и се засмя.

Значи толкова просто било. Сега той въобще не се противеше.

Като прокле магьосниците и всичките им дела, тя вдигна жезъла над главата си и го стовари със звън върху саджака, в най-горещата част от огъня.

Еск изпищя. Викът се втурна през дъсчения под на спалнята и прониза тъмната къща.

Баба беше стара, уморена и не разбираше нещата съвсем ясно след такъв дълъг ден, но за да оцелееш като вещица се изисква способността да правиш много големи заключения, така че, докато тя зяпаше жезъла в пламъците и до ушите й стигна писъка, ръцете й вече посягаха към големия черен чайник. Тя го обърна в огъня, измъкна жезъла изпод облака от пара и се втурна нагоре по стълбите, ужасена от това, което може би щеше да види.

Еск седеше изправена в тясното легло без никакви изгаряния, но пищеше от ужас. Баба взе детето в ръцете си и се опита да го успокои; не беше сигурна как се прави, но неопределеното потупване по гърба и неясните насърчителни думи сякаш помогнаха, след което писъците преминаха в плач и, най-сетне, в хълцане. От време на време вещицата долавяше думи като „огън“ и „горещо“ и устните й се свиха в тънка, горчива линия.

Най-накрая тя успокои детето, зави го и тихичко се измъкна долу.

Жезълът се беше върнал обратно до стената. Тя не се изненада, когато видя, че огънят не е оставил никаква следа върху него.

Баба завъртя стола-люлка с лице към него и седна, подпряла брадичка с ръка и с израз на сурова решимост върху лицето си.

Междувременно столът започна да се люлее по своя собствена инициатива. Това беше единственият звук в тишината, която се сгъстяваше, разстилаше и изпълваше стаята като ужасна, черна мъгла.

На следващата сутрин преди Еск да стане, Баба скри жезъла в сламения покрив, далеч от всяка възможност да причини вреда.

Еск си изяде закуската и изпи половин кило козе мляко, без какъвто и да било помен за събитията от последните двайсет и четири часа. Това беше първият случай, когато тя оставаше в къщата на Баба по-дълго време, отколкото за кратко посещение, и докато старицата миеше съдовете и доеше козите, Еск се постара да разучи максимално от онова, което й беше позволено.

Тя откри, че животът в къщата не е съвсем прост. Например, по въпроса за имената на козите.

— Но те трябва да имат имена! — каза тя. — Всяко нещо си има име.

Баба я погледна иззад крушовидния хълбок на първата коза, докато млякото църкаше в плиткото ведро.

— Бих казала, че на „Козешки“ си имат имена — неопределено каза тя. — За какво са им имена на „Човешки“?

— Ами — започна Еск и спря. Помисли малко. — Как тогава ги караш да правят това, което искаш?

— Просто го правят, а когато имат нужда от мен — вряскат.

Със сериозен вид Еск даде на козата водачка една стиска сено. Баба я гледаше замислено. Козите си имаха имена между тях си, тя го знаеше много добре: имаше „козата, която е моето дете“, „козата, която е моята майка“, „козата, която води стадото“ и половин дузина други имена, не на последно място от които беше „козата, която е тази коза“. Те имаха сложна стадна уредба, четири стомаха и храносмилателна система, която издаваше много деен шум в спокойните нощи, и Баба винаги беше имала усещането, че да ги кръщаваш с разни имена като Пъструшка беше обида за благородните животни.

— Еск? — повика я тя, като се реши.

— Да?

— Каква искаш да станеш като пораснеш?

Еск я погледна неразбиращо.

— Не знам.

— Е — продължи Баба, а ръцете й все още бяха заети с доенето, — какво мислиш, че ще правиш, когато пораснеш?

— Не знам. Сигурно ще се омъжа.

— Искаш ли?

Устните й започнаха да се оформят около „Не з…“-то, но очите й уловиха погледа на Баба и тя се спря и помисли.

— Всички възрастни, които познавам, са женени — най-сетне каза тя, после помисли още малко и добави предпазливо: — Освен теб.

— Точно така — отвърна Баба.

— Ти не си ли искала да се омъжиш?

Сега дойде ред на Баба да се замисли.

— Никога не стигнах до това — най-после каза тя. — Как да ти кажа, имаше твърде много други неща да се свършат.

— Татко казва, че си вещица — каза Еск, рискувайки да получи шамар.

— Наистина съм.

Еск кимна. В Планините Рамтоп на вещиците бе отреден статут, подобен на този, който други цивилизации дават на монахините, данъчните инспектори или на чистачите на помийни ями. Това ще рече, уважаваха ги, понякога им се възхищаваха, по принцип ги аплодираха за работата им, която, логично, все някой трябваше да свърши, но хората никога не се чувстваха съвсем удобно в една стая с тях.

Баба попита:

— Ти би ли искала да се изучиш за вещица?

— Магията ли имаш предвид? — попита на свой ред Еск, а очите й светнаха.

— Да, магията. Но не тази за палене на огън. Истинската магия.

— Ти можеш ли да летиш?

— Има и по-добри неща от летенето.

— И аз ще мога да ги науча?

— Ако родителите ти се съгласят.

Еск въздъхна.

— Татко няма да се съгласи.

— Тогава ще си поприказвам с него — рече Баба.

— А сега ме чуй, Гордо Смит!

Ковачът отстъпи назад в работилницата си, вдигнал наполовина ръце, за да се предпази от гнева на старата жена. Тя настъпваше срещу него и размахваше осъдително пръст във въздуха.

— Аз те докарах на бял свят, глупак такъв, а в главата си сега имаш толкова ум, колкото имаше и тогава…

— Но… — опита се да каже той, докато заобикаляше наковалнята.

— Магията я е намерила! Магьосническата магия! Погрешна магия, не разбираш ли? Тя никога не е била предназначена за Еск!

— Да, но…

— Имаш ли случайно някаква представа какво може да направи тя?

Ковачът отпусна рамене.

— Не.

Баба замълча и поомекна.

— Не — повтори тя, този път по-кротко. — Не, как би могъл.

Тя седна върху наковалнята и се опита да помисли спокойно.

— Чуй, магията си има нещо като… собствен живот. Това няма значение, защото… все едно, виж какво, магьосническата магия… — тя погледна към голямото му, неразбиращо лице и опита втори път. — Добре, нали знаеш какво е сайдер[1]?

Ковачът кимна. Усещаше, че тук почвата е по-здрава, но не беше сигурен къде ще го отведе.

— Така, после се получава ликера. Ябълковата ракия — каза вещицата. Той кимна. Всички в Лошия Задник правеха ябълкова ракия през зимата, като оставяха бъчвите със сайдер навън за една нощ и махаха леда, докато не останеше само малкото количество алкохол.

— Така, можеш да изпиеш цяла бъчва сайдер, но само ще се почувстваш по-добре, и това е всичко, нали?

Ковачът пак кимна.

— Но ябълковата ракия, нея я пиеш в малки чашки, по малко и не особено често, защото се качва право в главата ти, нали?

Ковачът кимна пак и, давайки си сметка, че не допринася кой знае колко за разговора, добави:

— Точно така.

— Там е разликата — каза Баба.

— Коя разлика?

Баба въздъхна.

— Разликата между магията на вещиците и на магьосниците — каза тя. — Та тя е намерила Еск, и ако Еск не я овладее, тогава има Кой да овладее нея. Магията може да бъде нещо като врата, а от другата страна чакат неприятни Неща. Разбираш ли?

Ковачът кимна. Той всъщност не разбираше, но правилно предположи, че ако си признае, Баба ще се впусне в ужасни подробности.

— Тя е умна и това може да ги позабави — продължи Баба. — Но рано или късно Те ще я предизвикат.

Смит взе някакъв чук от тезгяха си, погледна го така, сякаш го виждаше за първи път, и го върна обратно на мястото му.

— Но… — започна той, — ако я е хванала магьосническата магия, тогава въобще няма да й помогне, ако се учи за вещица, нали? Нали каза, че са различни.

— И двете са магии. Ако не можеш да се научиш да яздиш слон, поне можеш да се научиш да яздиш кон.

— Какво е слон?

— Вид язовец — отговори Баба. Цели четиридесет години беше поддържала доверието на гората към себе си, като нито веднъж не се беше признала за некомпетентна.

Ковачът въздъхна. Знаеше, че е победен. Жена му показа ясно, че одобрява идеята и сега, като поразмисли, той откри, че имаше и някои добри страни. В края на краищата, Баба нямаше да живее вечно, а това, да си баща на единствената вещица в околността, можеше и да не е чак толкова лошо, все пак.

— Добре — каза той.

[1] Ябълково вино — Бел.прев. ↑

И така, докато зимата се завъртя и започна дългото си, несигурно катерене към пролетта, Еск прекара дни наред с Баба Уедъруекс да изучава занаята на вещиците.

Той изглежда се състоеше главно от неща за запомняне.

Уроците бяха съвсем практически. Включваха почистване на кухненската маса и Основни Билки. Имаше още почистване на козите и Приложения на Гъбите. Имаше и пране и Призоваване на Малките Богове. Неизменно присъстваше и поддържането на големия меден казан в килера и Теорията и Практиката на Дестилирането. По времето, когато задухаха топлите ветрове от Ръба и снегът остана само на малки ивици киша по онази страна на дърветата, която гледаше по посока към Центъра, Еск знаеше вече как да приготвя цял куп мехлеми, няколко лечебни ракии, двайсетина специални билкови настойки и известен брой загадъчни церове, чиято употреба, по думите на Баба, тя може би щяла да научи, когато му дойде времето.

Това, което въобще не беше правила, беше магия.

— Всяко нещо с времето си — неопределено повтаряше Баба.

— Но нали съм вещица!

— Още не си. Назови ми три билки, които лекуват червата.

Еск прибра ръце зад гърба си, затвори очи и започна:

— Цъфналите връхчета на По-голямата Пеахана, сърцевината на корена на Панталоните на Стареца, стъблата на Кървавоводната Лилия, семенните кутийки на…

— Добре. Къде могат да се намерят водните краставички?

— Торфени блата и застояли мочурища, от месеците…

— Добре. Напредваш.

— Но това не е магия!

Баба седна до кухненската маса.

— Повечето магия не е — каза тя. — Тя е просто това да познаваш точните билки, да се научиш да наблюдаваш времето и да откриеш нрава на животните. И на хората, разбира се.

— Това ли е всичко! — ужасено извика Еск.

— Всичко? Това е доста голямо всичко — отвърна Баба. — Но не, това не е всичко. Има и други неща.

— Можеш ли да ме научиш?

— Всяко нещо по реда си. Няма нужда да се перчиш още.

— Да се перча ли? Пред кого?

Очите на Баба се стрелнаха към сенките по ъглите на стаята.

— Не те интересува.

После дори и последните останали следи от снега се стопиха и пролетните вихрове завилняха из планината. Въздухът в гората замириса на плесен и терпентин. Няколко ранни цветя се осмелиха да излязат срещу нощния мраз и пчелите полетяха.

— Пчелите — каза Баба Уедъруекс — това вече е истинска магия.

Тя внимателно повдигна капака на първия кошер.

— Пчелите ти — продължи тя — това са ти медовината, восъка, пчелния клей, меда. Чудесно нещо е това пчелата ти. Освен това, управлява я пчела-майка — добави тя с нотка на одобрение в гласа.

— Не те ли жилят? — попита Еск и се отдръпна малко назад. Пчелите извираха от восъчната пита и преливаха през грубите дървени стени на кошера.

— Почти никога — отвърна Баба. — Нали искаше магия. Гледай.

Тя пъхна ръка във врящата маса от насекоми и започна да издава пронизителен, леко писклив звук дълбоко от гърлото си. В общата маса настъпи раздвижване и една голяма пчела, по-дълга и по-дебела от останалите, изпълзя върху ръката й. Няколко пчели-работнички я последваха, като я побутваха и общо взето й помагаха.

— Как го направи? — попита Еск.

— А — отвърна Баба, — би ли искала да разбереш?

— Да. Искам. Затова те попитах, Бабо — строго отвърна Еск.

— Мислиш ли, че използвах магия?

Еск погледна към пчелата-майка. После вдигна очи към вещицата.

— Не — отговори тя. — Мисля, че ти просто знаеш много за пчелите.

Баба се засмя.

— Съвършено правилно. Но това, разбира се, е един вид магия.

— Какво, само да знаеш нещо?

— Да знаеш нещо, което другите не знаят — уточни Баба. Тя внимателно пусна царицата обратно при поданиците й и затвори капака на кошера.

— Струва ми се, че е време да научиш някои тайни — добави тя.

Най-сетне, помисли си Еск.

— Но най-напред трябва да отдадем, почит на Кошера — каза Баба. Тя успя да произнесе главно „К“.

Без да мисли, Еск направи реверанс.

Ръката на вещицата натисна главата й надолу.

— Поклони се, ти казах — рече тя, без злоба. — Вещиците се покланят. — Тя й показа.

— Но защо? — оплака се Еск.

— Защото вещиците трябва да са различни, а това е част от тайната — отвърна Баба.

Те седнаха на една избеляла пейка пред стената на къщата, която сочеше посока към Ръба. Пред тях Билките бяха вече педя високи — зловеща колекция от бледозелени листа.

— Така — каза Баба, докато се наместваше. — Нали знаеш шапката на куката до вратата? Иди и я донеси.

Еск послушно влезе вътре и откачи Бабината шапка. Беше висока, със заострен връх и, разбира се, черна.

Баба я завъртя в ръцете си и я погледна внимателно.

— Вътре в тази шапка — тържествено каза тя — е една от тайните на нашия занаят. Ако не можеш да ми кажеш каква е тя, по-добре да спра да те уча, защото научиш ли веднъж тайната на шапката, връщане назад няма. Кажи ми какво знаеш за шапката.

— Мога ли да я подържа?

— Заповядай.

Еск надникна в нея. Вътре имаше малко тел, за да я придържа във форма, и няколко игли за шапка. Това беше всичко.

Около шапката нямаше абсолютно нищо изключително, освен че никой друг в селото нямаше такава. Но това не я правеше вълшебна. Еск прехапа устни; мислено се видя как безславно я отпращат вкъщи.

На пипане не беше странна и нямаше скрити джобове. Беше само типична шапка на вещица. Баба винаги я носеше, когато ходеше в селото, но в гората носеше само кожена качулка.

Тя се опита да си припомни откъслечните уроци, които Баба стиснато й бе преподавала. Не е това, което ти знаеш, а това, което другите хора не знаят. Магията може да е нещо правилно на погрешно място, или нещо погрешно на точното място. Може да е…

Баба винаги я носеше в селото. Както и голямото черно наметало, което със сигурност не беше вълшебно, тъй като по-голямата част от зимата служеше за одеяло на козите и напролет Баба го изпираше.

Еск започна да напипва формата на отговора и той не й хареса особено. Беше като повечето от Бабините отговори. Само игра на думи. Тя просто казваше неща, които винаги си знаел, но по различен начин, така че да прозвучат важно.

— Мисля, че знам — най-сетне каза тя.

— Казвай тогава.

— Тя е нещо като в две части.

— Е?

— Тя е вълшебна шапка, защото ти я носиш. Но ти си вещица, защото носиш шапката. Хм.

— Така че… — подскача й Баба.

— Така че, хората виждат, че идваш с шапка и наметало и знаят, че си вещица и затова магията ти действа? — каза Еск.

— Точно така — каза Баба. — Нарича се Главология. — Тя опипа сребърната си коса, прибрана в здрав кок, който би могъл да разбие скала.

— Но тя не е истинска! — запротестира Еск. — Това не е магия, това е… това е…

— Слушай — каза Баба. — Ако дадеш на някого бутилка червен сироп срещу газове, той може да помогне, да, възможно е, но ако искаш да подейства със сигурност, остави съзнанието на човека да го НАКАРА да му помогне. Кажи му там, че е сноп лунни лъчи, затворени в бутилка вълшебно вино или нещо такова. Побай малко над него. Същото е и с клетвите.

— Клетвите? — немощно попита Еск.

— Ами да, клетвите, моето момиче, и недей да се шокираш толкова! И ти ще кълнеш, когато ти се наложи. Когато си сама и няма кой да ти помогне, и… — Тя се поколеба и, изпитвайки неудобство от питащия поглед на Еск, завърши неубедително: — … и когато хората не проявяват уважение. Кажи я високо, кажи я сложно, направи я дълга и ако трябва даже си я измисли, но тя ще подейства безотказно. На следващия ден, когато си ударят палеца, когато паднат от стълбата или им умре кучето, ще си спомнят за теб. И следващия път ще се държат по-добре.

— Но това продължава да не ми прилича на магия — каза Еск, докато тъпчеше праха с крака.

— Веднъж спасих живота на един човек — каза Баба. — Специално лекарство, два пъти на ден. Преварена вода с малко сок от ягоди. Казах му, че съм го купила от джуджетата. Това е най-голямата част от лечението, наистина. Повечето хора ще преболедуват повечето неща, стига да си го наложат, трябва само да ги примамиш.

Тя потупа ръката на Еск колкото можа по-нежно.

— Малко си млада за това — каза тя, — но като поостарееш ще видиш, че повечето хора не виждат по-далече от носа си. И ти също — дидактично добави тя.

— Не разбирам.

— Много бих се учудила, ако беше разбрала — строго каза Баба, — но можеш да ми кажеш пет билки, подходящи за суха кашлица.

Пролетта се разбърза. Баба започна да извежда Еск на дълги разходки, които траеха по цял ден, до скрити езера или високо, горе до планинския сипей, да събират редки треви. На Еск това й харесваше — високо на хълмовете, където слънцето грееше силно, но въпреки това въздухът беше ледено студен. Тревите растяха нагъсто и скриваха земята. От някои от най-високите върхове тя можеше да види целия път до Океана на Ръба, който опасваше краищата на света; в другата посока Планините Рамтоп се губеха в далечината, обвити във вечна зима. Те стигаха чак до центъра на света, където, както всички знаеха, в една висока десет мили планина от скали и сняг, живееха Боговете.

— С Боговете няма проблеми — каза Баба, докато си ядяха обяда и гледаха пейзажа. — Ти не ги тормозиш и те не те тормозят.

— Познаваш ли много богове?

— Виждала съм няколко пъти боговете на гръмотевиците — отвърна Баба — и Хоки, разбира се.

— Хоки?

Баба дъвчеше сандвич без кора.

— О, той е бог на природата — каза тя. — Понякога се появява като дъбово дърво, или като получовек — полукоза, но аз го виждам главно в качеството му на отвратителен досадник. Можеш да го намериш само вдън горите, естествено. Свири на флейта. Много лошо, ако трябва да бъдем точни.

Еск лежеше по корем и гледаше земите долу под нея, докато няколко безразсъдни и работещи за своя сметка земни пчели обикаляха туфите мащерка. Слънцето топлеше гърба й, но тук горе, по онази страна на скалите, която гледаше към Центъра, все още стояха преспи сняг.

— Разкажи ми за земите там, долу — лениво каза тя.

Баба се взря неодобрително в пейзажа от десет хиляди мили.

— Просто други места — каза тя. — Съвсем като тукашните, само че по-различни.

— Има ли градове и разни работи?

— Сигурно.

— Никога ли не си ходила да разгледаш?

Баба се отпусна назад, като внимателно надипли полите си, така че откри няколко сантиметра от достопочтения си бархет на слънцето и остави топлината да погали старите й кости.

— Не — отговори тя. — Тук си имам достатъчно грижи, че да ходя да си търся и други по чуждите земи.

— Веднъж сънувах един град — каза Еск. — В него живееха стотици хора, и имаше едно такова здание с големи врати, и това бяха вълшебни врати…

Иззад гърба й долетя звук като от разкъсване на плат. Баба беше заспала.

— Бабо!

— Уфхм?

Еск помисли един миг.

— Хубаво ли ти е? — хитро попита тя.

— Хмф.

— Беше казала, че ще ми покажеш малко истинска магия, като му дойде времето — каза Еск, — е, сега дойде такова време.

— Хмф.

Баба Уедъруекс отвори очи и погледна право към небето; тук, горе, то беше по-тъмно, повече лилаво, отколкото синьо. Помисли си: защо пък не? Тя схваща бързо. Знае повече за билките, отколкото аз знам. На нейната възраст старата Гемър Тюмулт ме караше да Заемам, Премествам и да Изпращам по цял ден. Може би съм твърде предпазлива.

— Съвсем мъничко? — помоли се Еск.

Баба премисли наум. Не можа да измисли повече извинения. Сигурно ще съжалявам за това, — каза си тя — като прояви забележителна прозорливост.

— Добре — кратко каза тя.

— Истинска магия? — възкликна Еск. — Край на билките и главологията?

— Да, истинска магия, както ти я наричаш.

— Заклинание?

— Не. Заемане.

Лицето на Еск беше цялото в очакване. На Баба й се стори, че тя стана по-жива отвсякога.

Вещицата се загледа в долините, простиращи се долу пред тях, докато не откри това, което търсеше. Един сив орел кръжеше лениво над далечно, замъглено в синьо петно гора. В момента съзнанието му беше спокойно. Щеше да свърши чудесна работа.

Тя го Повика нежно и той закръжи към тях.

— Първото нещо, което трябва да запомниш за Заемането е, че трябва да се отпуснеш и да си на някое безопасно място — каза тя, докато заглаждаше тревата зад себе си. — Най-добре в леглото.

— Но какво е Заемането?

— Легни и хвани ръката ми. Виждаш ли орела там горе?

Еск се взря в тъмното, горещо небе.

Имаше… Останаха две безжизнени тела долу в тревата, когато тя се понесе с вятъра…

Чувстваше шибането и пронизването на въздуха през перата си.

Тъй като орелът не ловуваше, а само се наслаждаваше на усещането от слънцето по крилете си, земята под него беше просто една маловажна форма. Но въздухът, въздухът беше сложно, променящо се, триизмерно нещо, сложен модел от спирали и дъги, който се простираше далеч в пространството, зигзаговидна линия от потоци, построена около термични стълбове. Тя…

… усети лек натиск, който я възпираше.

— Следващото нещо, което трябва да запомниш — каза гласът на Баба, съвсем наблизо, — е да не притесняваш собственика. Ако му покажеш, че си там, той или ще се опълчи срещу теб, или ще се паникьоса, а ти и в двата случая няма да имаш никакъв шанс. Той цял живот е бил орел, а ти — не.

Еск не каза нищо.

— Не те е страх, нали? — попита Баба. — Страхът може да те завладее първия път и…

— Не ме е страх — отвърна Еск и попита: — Как мога до го подчиня?

— Не можеш. Още не. Пък и да подчиниш абсолютно диво животно не се научава лесно. Ти трябва… някакси да му подскажеш, че то би могло да поиска да прави разни неща. С питомно животно, разбира се, е съвсем различно. Но не можеш да накараш нито едно създание да направи нещо, което абсолютно противоречи на природата му. А сега се опитай да намериш съзнанието на орела.

Еск усещаше Баба като разлат сребърен облак в задната част на собственото си съзнание. След кратко търсене тя откри орела. За малко не го пропусна. Съзнанието му беше малко, остро и лилаво, като връх на стрела. То беше съсредоточено изцяло върху летенето и не я забеляза.

— Добре — одобрително каза Баба. — Няма да ходим надалече. Ако искаш да го накараш да завие, трябва…

— Да, да — отвърна Еск. Тя сви пръсти, където и да бяха те, и птицата се наклони във въздуха и зави.

— Много добре — каза Баба, слисана. — Как го направи?

— Не… не знам. Стори ми се съвсем ясно.

— Хмх. — Баба внимателно опита мъничкото съзнание на орела. Той все още не подозираше нищо за пътниците си. Тя се впечатли искрено — нещо, което й се случваше много рядко.

Те се носеха над планината, докато Еск развълнувано изследваше усещанията на орела. Бабиният глас мърмореше монотонно през съзнанието й и даваше инструкции, напътствия и предупреждения. Тя слушаше с половин ухо. Звучеше й твърде сложно. Защо да не може да овладее съзнанието на орела? Това няма да го нарани.

Виждаше как може да го направи, искаше се само малко ловкост, като да щракнеш с пръсти — нещо, което всъщност тя никога не бе успяла да направи, — и тогава щеше да изпита истинското летене, а не „от втора ръка“.

Тогава би могла…

— Недей — спокойно рече Баба. — Нищо добро няма да излезе от това.

— Какво?

— Да не мислиш, че ти си първата, момичето ми? Да не мислиш, че ние всичките не сме си мислили колко хубаво би било да вземем нечие тяло и да подгоним вятъра, или да подишаме във водата? И да не би наистина да мислиш, че ще е толкова лесно?

Еск я погледна сърдито.

— Няма защо да ме гледаш така — каза Баба. — Един ден ще ми бъдеш благодарна. Не почваш ли да си играеш, преди да знаеш какво искаш, а? Преди да се захванеш с номерата, трябва да се научиш какво да правиш, ако нещо се обърка. Не се опитвай да ходиш, преди да можеш да бягаш.

— Аз усещам как да го направя, Бабо.

— Може и така да е. По-трудно е отколкото изглежда, това, Заемането, макар че, признавам, удава ти се. Достатъчно за днес, закарай ни над нас и ще ти покажа как да се Върнеш.

Орелът раздвижи въздуха над двете проснати на земята тела и Еск видя с очите на съзнанието си, че за тях се отварят два канала. Фигурата на Бабиното съзнание изчезна.

Сега…

Баба беше сбъркала. Съзнанието на орела не оказа никаква съпротива, а и не му остана време да се паникьоса. Еск го обгърна здраво в собственото си съзнание. То се погърчи един миг и после се разтвори в нея.

Баба отвори очи тъкмо навреме, за да види как птицата нададе сипкав победоносен вик, изви се ниско над обраслия с трева сипей и се плъзна надолу по планинския склон. За момент тя представляваше чезнеща точка, след което се изгуби, като остави само още един ехтящ писък след себе си.

Вещицата погледна надолу към безжизненото тяло на Еск. Момичето не беше тежко, но до вкъщи беше далече, а и следобедът клонеше към края си.

— По дяволите — каза тя, без особено чувство. Изправи се, поизтупа се и, като изпъшка от усилието, метна неподвижното детско телце на рамо.

Високо над планината, в кристалния въздух на залеза орелът-Еск набра още височина, опиянен от неподправената жизненост на полета.

По обратния път Баба срещна гладна мечка. Болеше я гърба, пък и не беше в настроение да й ръмжат. Тя измърмори няколко думи под носа си и мечката, за свое съвсем кратко учудване, се отправи към едно дърво, заби се тежко в него и изгуби съзнание за няколко часа.

Когато стигна до вкъщи, Баба сложи тялото на Еск в леглото и стъкна огъня. Вкара козите и ги издои, после довърши работата си за вечерта.

Провери дали всички прозорци са отворени и, когато започна да се стъмва, запали фенер и го сложи на рамката на прозореца.

По правило Баба Уедъруекс не спеше повече от няколко часа нощем и се събуди в полунощ. Стаята не се беше променила, макар че фенерът си беше създал своя собствена малка слънчева система от много глупави нощни пеперуди.

Когато призори се събуди отново, свещта отдавна беше изгоряла, а Еск продължаваше да спи лекия, непробуден сън на Заемателя.

И когато изведе козите на ливадката им, тя се вгледа напрегнато в небето.

Дойде пладне и постепенно светлината се изцеди от още един ден. Тя безцелно измерваше с крачки пода на кухнята. От време на време изпадаше в яростни пристъпи на къщовност; невероятно стари налепи бяха безцеремонно изчегъртани от пукнатините в плочките, а задната стена на камината беше изтъркана от зимните сажди и намазана с боя до дупка. Едно гнездо мишки зад кухненския бюфет учтиво, но твърдо бяха изхвърлени в навеса за козите.

Мръкна се.

Светлината на Свят Диск беше стара, бавна и тежка. От прага на къщата си Баба наблюдаваше как тя се изцежда от планините и тече в златни реки през гората. Тук-там завиряваше вдлъбнатините, докато не избледнееше и не изчезнеше.

Вещицата барабанеше нервно с пръсти по рамката на вратата и си тананикаше тихо горчива, къса мелодийка.

Зазори се, а къщата беше празна с изключение на тялото на Еск — тихо и неподвижно върху леглото.

Но докато златната светлина течеше бавно през Диска, също както първия свеж прилив по калните мочурища, орелът кръжеше все по-високо в купола на небето и пореше въздуха с бавен и мощен замах.

Целият свят се простираше под Еск — всички континенти, всички острови, всички реки и особено — огромният пръстен на Океана на Ръба.

Тук, горе, нямаше нищо друго, нито дори звук.

Еск ликуваше от усещането и насилваше уморените си мускули да се напрегнат повече. Но нещо не беше наред. Мислите й сякаш се разбягваха, вън от контрола й, и изчезваха. Болка, опиянение и изтощение се вливаха в съзнанието й, но сякаш едновременно с това други неща се изливаха. Спомените се стопяваха с вятъра. В мига, в който успееше да се закачи за някоя мисъл, тя се изпаряваше, безследно.

Губеше части от себе си, но не можеше да си спомни какво губи. Паникьоса се, заравяйки се обратно в нещата, в които беше сигурна…

Аз съм Еск и откраднах тялото на един орел и усещането на вятъра в крилата, глада, търсенето на безнебие долу…

Опита отново. Аз съм Еск и търся пътеката на вятъра, болката в мускулите, режещият въздух, студът му…

Аз съм Еск, високо над въздушно — влажното — мокро — бяло, над всичко, небето е тънко…

Аз съм, аз съм.

Баба беше в градината, сред кошерите, а ранният утринен вятър развяваше полите й. Тя вървеше от кошер на кошер и потропваше по капаците им. После тя застана с протегнати напред ръце сред гъсталака от пореч и маточина, които беше насадила около тях и изпя нещо толкова високо, че никой нормален човек не би могъл да го чуе.

Но от кошерите се надигна бучене, а след това въздухът внезапно се изпълни от тежките фигури на търтеите с огромни очи и дълбоки гласове. Те закръжиха над главата й, като прибавиха собственото си басово жужене към монотонното й пеене.

После изчезнаха и се зареяха в увеличаващата се светлина над сечището, и се понесоха над дърветата.

Добре известно е — поне на вещиците е добре известно, — че всички пчелни колонии са, така да се каже, само една част от създанието, наречено Рояк, по същия начин, както отделната пчела представлява градивната клетка на съзнанието на кошера. Баба не си бъркаше много често мислите с пчелите, отчасти защото съзнанието на насекомите беше странно, непознато нещо, което имаше вкус на тенеке, но най-вече, понеже подозираше, че Роякът е доста по-интелигентен от нея самата.

Тя знаеше, че търтеите скоро ще стигнат до дивите пчелни колонии в гъстата гора и че за броени часове всяко кътче от планинските ливади ще бъде подложено на най-строга проверка. Единственото, което й оставаше, беше да чака.

По пладне търтеите се завърнаха и Баба прочете в острите, кисели мисли на съзнанието на кошера, че от Еск няма и следа.

Тя се прибра в хладината на къщата, седна в стола-люлка и се втренчи във вратата.

Знаеше какво следва. Мразеше самата мисъл за него. Но донесе една къса стълба, покачи се със скърцане на покрива и извади жезъла от скритото му място в сламата.

Беше ледено студен. От него се вдигаше пара.

— Над линията на вечния сняг тогава — каза Баба.

Тя слезе долу и забучи жезъла в една цветна леха. Изгледа го кръвнишки. Обзе я гадното усещане, че той й отвръща със същия поглед.

— Не си мисли, че си победил, защото не си — отяде му се тя.

— Просто нямам време да се мотая. Ти трябва да знаеш къде е тя. Заповядвам ти да ме заведеш при нея!

Жезълът реагира като дърво.

— С… — Баба спря — заклинанията й бяха малко поостарели, — с огън и камък, заповядвам ти!

Действие, движение, оживление — всички тези думи биха били абсолютно неточни описания на отговора на жезъла.

Баба се почеса по брадичката. Припомни си малкия урок, който получават всички деца: коя е вълшебната думичка?

— Моля? — предположи тя.

Жезълът трепна, измъкна се малко над земята и се завъртя във въздуха така, че увисна подканящо на височината на кръста.

Баба беше чула, че метлите са пак много на мода сред по-младите вещици, но самата тя не си падаше по това. По никой начин тялото не би могло да изглежда благоприлично, докато се носи из въздуха, яхнало домакински уред. Освен това, определено изглеждаше ветровито.

Но сега не му беше времето да мисли за благоприличието. Като се спря само, за да си откачи шапката от куката зад вратата, тя се покатери на жезъла и кацна върху него възможно най-добре, странично, разбира се, и здраво стиснала поли между коленете си.

— Така — каза тя. — А сега каа-аааак…

Животните из гората се разбягваха и разпръсваха, когато сянката й минаваше над главите им с викове и клетви. Кокалчетата на ръцете й бяха побелели от стискане, тя размахваше диво кльощавите си крака и в същото време, високо над върховете на дърветата, учеше важни уроци за центровете на гравитацията и въздушните течения. Жезълът летеше стремително напред, без да обръща внимание на писъците й.

По времето, когато той излезе над високопланинските ливади, Баба криво-ляво се беше спогодила с него, което ще рече, че просто можеше да се държи с ръце и колене, в случай, че не възразява да е обърната надолу с главата. Поне шапката й беше от някаква полза, тъй като имаше аеродинамична форма.

Жезълът се гмурна между черните скали и покрай високите голи долини, където — както се говореше, — някога, по времето на Ледените Гиганти бяха текли реки от лед. Въздухът изтъня и започна да реже в гърлото.

Пътуването им свърши внезапно над една снежна пряспа. Баба се катурна и остана да лежи задъхана в снега, докато се опитваше да си спомни защо се подлага на всичко това.

Под надвиснала скала на няколко стъпки оттам лежеше топка пера. Щом Баба се приближи, рязко се вдигна една глава и орелът я прониза със свирепи, изплашени очи. Опита се да полети, и рухна. Когато тя посегна да го докосне, той откъсна триъгълно парче плът от ръката й.

— Ясно — тихо рече Баба, без да се обръща конкретно към никого. Огледа се и откри един объл камък с горе-долу необходимите размери. За няколко секунди тя изчезна зад него, от благоприличие, и после се появи отново с фуста в ръка. Птицата се мяташе насам-натам, съсипвайки плода на няколкоседмично добросъвестно бродиране на „дребен бод“, но тя успя да я омотае и да я хване така, че да избегне спорадичните й атаки.

Баба се обърна към жезъла, който сега стоеше забучен в снежната пряспа.

— На връщане ще ходя пеш — хладно му каза тя.

Оказа се, че се намират върху издаден хребет, който надвисваше над остри черни скали на височина от около няколкостотин стъпки.

— Добре, тогава — съгласи се тя, — но ще летиш бавно, разбра ли? И няма да се издигаш нависоко.

Всъщност, защото вече имаше малко повече опит и, може би, защото и жезълът внимаваше повече, обратното пътуване мина почти спокойно. Баба почти се убеди, че стига да й дадат време, би могла да се научи просто да не харесва летенето, вместо да й се повдига от него. Това, което не достигаше, беше някакъв начин, който да те възпира да гледаш надолу към земята.

Орелът се просна върху парцаливото чердже пред празното огнище. Беше пийнал малко вода, над която Баба беше измънкала няколко от заклинанията, които обикновено казваше, за да впечатли пациентите си, но човек никога не знае, може пък и да имаха някаква сила; беше погълнал и няколко къса сурово месо.

Това, което не беше направил, бе да прояви поне малък признак на интелигентност.

Тя започна да се чуди дали е хванала птицата, която трябваше. Рискува да бъде ухапана още веднъж и се вгледа силно в злите му, оранжеви очи, и се опита да убеди самата себе си, че някъде, в дълбините им, почти невъзможно да се види, блещука странно пламъче.

Тя опипа вътре из главата на орела. Неговото съзнание си беше още там, както трябваше да се очаква, ярко и остро, но имаше и нещо друго. Съзнанието, разбира се, е безцветно, но, все пак, нишките на орловото съзнание изглеждаха лилави. Около тях и преплетени в тях имаше и ефирни сребърни нишки.

Еск беше научила твърде късно, че съзнанието оформя тялото, че Заемането е едно нещо, но мечтата напълно да се приеме чуждо тяло е неизбежно осъдена на наказание.

Баба седна и се залюля. Беше в безизходица, знаеше това. Да се Разплетат оплетените едно в друго съзнания не беше по силите й, не беше по силите на никой в Планините Рамтоп, нито даже на…

Нямаше никакъв шум, но може би настъпи промяна в структурата на въздуха. Вещицата вдигна очи към жезъла, когото беше изтърпяла да се върне в къщата.

— Не — отсече тя.

После си помисли: кой има полза от това, което казах? Аз? Там има сила, но не е моя вид сила.

Но друг вид тук няма. А даже и сега може би съм закъсняла.

Може никога да не съм била навреме.

Тя посегна пак в главата на орела, за да успокои страховете му и да разсее паниката му. Той й позволи да го вземе и застана несигурно на китката й, а ноктите му се впиха здраво до кръв.

Баба взе жезъла и се отправи към горния етаж, където Еск лежеше на тясното легло в ниската спалня със стария й набразден таван.

Тя накара птицата да кацне на рамката на леглото и насочи вниманието си към жезъла. Още веднъж резбата върху него се измести под погледа й и отказа да покаже същинската си форма.

На Баба не й беше чуждо използването на силата, но тя знаеше, че залага само на лек натиск, за да раздвижи едва-едва вълната на нещата. Тя не би го казала така, разбира се, — тя би казала, че винаги има ръчка, стига да знаеш къде да я потърсиш. Силата в жезъла беше груба, жестока, суровата есенция на магията, извлечена от силите, които управляваха самата вселена.

Щеше да има цена. А Баба разбираше достатъчно от магьосничество, за да е сигурна, че ще бъде висока. Но ако се притесняваш за цената, какво търсиш в магазина?

Прочисти си гърлото и се зачуди какво по дяволите трябва да направи сега. Може би ако…

Силата я удари като тухла. Усети как я хваща и я повдига, така че, беше много учудена, когато погледна надолу и видя, че краката й още стоят здраво на пода. Опита се да направи крачка напред и въздухът около нея запращя от магическо разреждане. Тя протегна ръка да се облегне на стената и старата дървена греда под пръстите й се размърда и по нея покараха листа. Магически циклон се развихри из стаята, като вдигаше праха и за кратко му придаваше някои много обезпокоителни форми; каната и легена на умивалника, с изключително подходящия мотив на розички, се пръснаха на парчета. Под леглото третият член на традиционното порцеланово трио се превърна в нещо ужасно и изпълзя нанякъде.

Вещицата отвори уста да прокълне, но после размисли, щом думите й избуяха в обрамчени с дъги облаци.

Тя погледна надолу към Еск и към орела, които изглежда бяха далеч от всичко това, и се опита да се съсредоточи. Вмъкна се в главата му и още веднъж различи нишките на съзнанието — сребърните жички бяха прилепнали така плътно до лилавите, че бяха придобили същата форма. Но сега успя да види и къде свършваха нишките и къде едно добре премерено дръпване или бутане щеше да започне да ги разплита. Беше толкова очевидно, че тя се чу да се смее, а смехът се изви в сенки от оранжево и червено, и изчезна в тавана.

Времето минаваше. Даже и със силата, пулсираща в главата й, задачата беше болезнено трудна, като да вденеш игла на лунна светлина, но най-сетне тя успя да събере цяла шепа сребро. В бавния, тежък свят, в който й се стори сега че е, тя взе чилето и бавно го хвърли към Еск. То се превърна в облак, завъртя се като въртоп и изчезна.

Усещаше присъствието на пронизителен, чуруликащ шум и сенки в крайчеца на полезрението си. Е, рано или късно това се случваше на всички. Те бяха дошли, привлечени, както винаги, от разреждането на магията. Трябваше просто да се научиш да не им обръщаш внимание.

Баба се събуди от яркото слънце, което бодеше в очите и. Беше се строполила до вратата и цялото тяло я болеше, като че ли имаше зъбобол.

Тя посегна наслуки с една ръка, напипа края на умивалника и се изтегли до седнало положение. Не беше съвсем изненадана, когато видя, че каната и легена изглеждат точно така, както винаги са изглеждали; всъщност, от най-искрено любопитство превъзмогна болките и надникна под леглото да провери, че, да, нещата бяха съвсем нормални.

Орелът още стоеше свит отстрани на кревата. Еск спеше на леглото и Баба видя, че това е истински сън, а не безжизнеността на празно тяло.

Единственото, което можеше да направи сега, беше да се надява, че Еск няма да се събуди с неудържимото желание да се нахвърли върху зайци.

Старицата свали долу омаломощената птица и я пусна на свобода през задната врата. Тя тежко долетя до най-близкото дърво и кацна да си почине. Имаше чувството, че би трябвало да се разсърди на някого, но да пукнеше, ако можеше да си спомни защо.

Еск отвори очи и дълго време лежа, загледана в тавана. През всичките тези месеци тя се беше запознала с всяка бучка и цепнатинка в мазилката, които създаваха един фантастичен, обърнат наопаки пейзаж, и който тя бе населила със своя собствена и сложна цивилизация.

Съзнанието й гъмжеше от сънища. Тя извади ръка изпод юргана и я загледа, учудена защо не е покрита с пера. Всичко беше много странно.

Тя отметна завивките назад, провеси крака на края на леглото, разпери криле в устрема на вятъра, и се плъзна плавно над света…

Тупването върху пода на спалнята доведе Баба на бегом по стълбите; тя я пое в ръцете си и я прегърна силно, докато се тресеше от страх. Баба се клатеше напред-назад на краката си и издаваше безсмислени, успокояващи звуци.

Еск вдигна към нея очи, изпълнени с ужас.

— Усещах как изчезвам!

— Да, да. Сега е по-добре — мърмореше Баба.

— Ти не разбираш! Не можех да си спомня даже как се казвам! — пищеше Еск.

— Но сега си спомняш.

Еск се поколеба и провери.

— Да — каза тя. — Да, разбира се.

Сега вече да.

— Значи нищо лошо не се е случило.

— Но…

Баба въздъхна.

— Ти научи нещо — каза тя, но помисли, че е по-безопасно да вмъкне и малко строгост в гласа си. — Казват, че малкото знание е опасно нещо, но не е и наполовина толкова лошо, колкото огромното невежество.

— Но какво се случи?

— Помисли си, че Заемането не е достатъчно. Помисли си, че ще е чудесно да откраднеш чуждо тяло. Но трябва да знаеш, че тялото е като… като формичка за желе. Придава форма на съдържанието, разбираш ли? Не можеш да побереш съзнанието на момиченце в тялото на орел. Поне не за дълго, във всеки случай.

— Аз съм станала орел?

— Да.

— И въобще не съм била аз?

Баба помисли малко. Винаги й се налагаше да спира, когато разговорите й с Еск я отвеждаха отвъд границите на речника на порядъчните хора.

— Не — каза тя най-после, — не в този смисъл, който ти имаш предвид. Просто орел с някои странни сънища понякога, може би. Както когато ти сънуваш, че летиш, може бе той би си припомнял как ходи и говори.

— Уфх.

— Но сега вече всичко свърши — каза Баба и й се усмихна леко. — Ти си вече собственото си аз, а орелът си получи обратно съзнанието. Кацнал е на големия бук до клозета, бих искала да му занесеш малко храна.

Еск седна на пети и се загледа в една точка покрай главата на Баба.

— Имаше някои странни неща — диалогично каза тя. Вещицата се завъртя като пумпал.

— Исках да кажа, че като насън видях неща — каза Еск. Шокът на старицата беше толкова очевиден, че тя се поколеба, уплашена, че е казала нещо нередно.

— Какви неща? — равнодушно попита Баба.

— Нещо като големи създания, във всякакви форми. Мотаеха се наоколо.

— Тъмно ли беше? Имам предвид, Тези Неща в тъмното ли бяха?

— Струва ми се, че имаше звезди. Бабо?

Баба Уедъруекс се беше втренчила в стената.

— Бабо? — повтори Еск.

— Ммфмх? Да? Оо. — Баба се окопити. — Да. Ясно. Сега бих искала да слезеш долу, да вземеш бекона, дето е в килера и да го занесеш на птицата, разбра ли? Няма да е зле и да й благодариш. Човек никога не знае.

Когато Еск се върна, Баба мажеше филии с масло. Тя си примъкна столчето до масата, но старата жена размаха кухненския нож.

— Всяко нещо по реда си. Изправи се. Погледни ме.

Еск направи каквото й казаха, озадачена. Баба заби ножа в дъската за рязане на хляб и поклати глава.

— Дявол да те вземе! — каза тя най-общо на целия свят. — Не знам какъв им е обичаят, но доколкото познавам магьосниците, трябва да има някаква церемония, те винаги усложняват нещата…

— Какво искаш да кажеш?

Баба като че ли не я забеляза и отиде до тъмния ъгъл до бюфета.

— Може би трябва да стъпиш с единия крак в кофа със студена каша, да си сложиш една ръкавица и всички подобни глупости — продължи тя. — Не исках да го правя, но Те ме карат насила.

— За какво говориш, Бабо?

Старата вещица измъкна жезъла от сянката и го размаха неопределено срещу Еск.

— Заповядай. Твой е. Вземи го. Само се надявам, че постъпвам правилно.

Всъщност връчването на жезъл на магьосник-чирак обикновено представлява много внушителна церемония, особено ако жезълът е наследен от по-стар маг, по древна традиция следва дълго и страшно изпитание, което предполага маски и качулки, саби и страховити клетви за това, как езиците на разни хора ще бъдат отрязани, вътрешностите им ще бъдат разкъсани от дивите птици, а прахът им ще бъде разпилян в осемте посоки на света и т.н. След няколко часа подобни неща, чиракът може да бъде допуснат в братството на Мъдрите и Просветлените.

Също така, произнася се и дълга реч. По чиста случайност Баба знаеше същината й вкратце.

Еск взе жезъла и се вгледа в него.

— Много е хубав — неуверено каза тя. — Резбата е красива. За какво служи?

— Сега седни. И поне веднъж слушай добре. В деня, в който ти се роди…

— … и това е в общи линии.

Еск погледна сериозно към жезъла, после към Баба.

— И аз трябва да стана магьосник?

— Да. Не. Не знам.

— Това не е отговор, Бабо — укорително каза Еск. — Да или не?

— Жените не могат да бъдат магьосници — глухо рече Баба. — Противоречи на природата. Все едно да искаш жена-ковач.

— Всъщност, аз съм гледала татко, когато работи и не виждам защо…

— Виж какво — прекъсна я Баба, — не може да има жена-магьосник, така както не може да има мъж-вещица, защото…

— Аз съм чувала за мъже-магьосници — хрисимо каза Еск.

— Вещери!

— Мисля, че да.

— Искам да кажа, че няма мъже-вещици, има само глупаци — разгорещено каза Баба. — Ако мъжете бяха вещици, щяха да са магьосници. Всичко се свежда до… — тя си почука по главата — главологията. Как ти работи мозъкът. Мъжките мозъци работят различно от нашите, разбираш ли. Тяхната магия е само числа, ъгли, ръбове и какво правят звездите, като че ли това има някакво значение. Всичко се свежда до силата. Всичко е… — Баба поспря и изрови от съзнанието си любимата си дума, с която описваше всичко, което презираше у магьосниците, — гометрия.

— Добре тогава — облекчено каза Еск. — Ще си стоя тук и ще се уча за вещица.

— Ох — мрачно въздъхна Баба, — лесно ти е да го кажеш. Но не мисля, че ще е толкова лесно.

— Но ти каза, че мъжете могат да са магьосници, а жените — вещици, и че не може да е обратното.

— Точно така.

— Добре тогава — тържествуващо каза Еск, — всичко е решено, нали? Не ми остава нищо друго, освен да стана вещица.

Баба посочи жезъла. Еск сви рамене.

— Това е само една стара пръчка.

Баба поклати глава. Еск премигна.

— Не?

— Не.

— И аз не мога да стана вещица?

— Не знам какво можеш да станеш. Вземи жезъла.

— Какво?

— Вземи жезъла. Така, стъкмила съм огъня в камината. Запали го.

— Кутията с огнивото е… — започна Еск.

— Веднъж ти ми каза, че имало и по-добри начини да се запали огън. Покажи ми.

Баба се изправи. В полумрака на кухнята тя сякаш започна да расте, докато не го изпълни с подвижни, парцаливи сенки, заредени с омраза. Очите й искряха гневно срещу Еск.

— Покажи ми — заповяда тя, а гласът й беше леден.

— Но… — отчаяно започна Еск, притиснала жезъла до себе си, и прекатури стола си в бързината да отстъпи назад.

— Покажи ми.

Еск се завъртя с нисък. От пръстите й лумна огън и описа дъга през стаята. Пламъкът експлодира с такава сила, че запокити мебелите в другия край на стаята, а топка яростна зелена светлина се пръсна върху огнището.

Менливи шарки заиграха по нея, докато тя се въртеше и цвърчеше по камъните, които запукаха, а след това се разтопиха. Задната стена на огнището, която беше от желязо, храбро се съпротивлява няколко секунди, преди да се разтопи като восък; за последен път тя се появи като червено петно пред огнената топка и после изчезна. Миг по-късно чайникът замина по същия начин.

Точно когато изглеждаше, че и коминът ще ги последва, старата каменна плоча на огнището не издържа и с едно последно пращене огнената мълния изчезна от погледа.

Случайно изпукване или облаче пара издаваше придвижването й под земята. Като изключим това, наоколо цареше тишина — огромната, съскаща тишина, която настъпва след пронизващия ушите шум, а след ултравиолетовия, ослепителен блясък, в стаята беше тъмно като в рог.

Най-после Баба се измъкна иззад масата и допълзя толкова близо, колкото й стискаше, до дупката, която все още беше обградена от кора от лава. Тя рязко се отдръпна назад, когато още един облак свръхнагрята пара избуя като гъба.

— Казват, че под Планините Рамтоп има рудници на джуджета — непоследователно каза тя. — Божичко, ама и малките копеленца, каква изненада им се готви.

Тя разръчка малката локвичка от охлаждащо се желязо, където по-рано беше стоял чайникът, и добави:

— Жалко за стената на огнището. А пък на нея имаше кукумявки.

Предпазливо приглади опърлената си коса с трепереща ръка.

— Мисля, че това плаче за една голяма чаша… голяма чаша студена вода.

Еск седеше и удивено гледаше ръката си.

— Това беше истинска магия — най-накрая каза тя. — И аз я направих.

— Един вид истинска магия — поправи я Баба. — Не го забравяй. Нито пък трябва да го правиш непрекъснато. Ако ти идва отвътре, трябва да се научиш да го контролираш.

— Можеш ли да ме научиш?

— Аз? Не!

— Как да се науча тогава, щом никой не иска да ме научи?

— Трябва да отидеш там, където могат. В училището за магьосници.

— Но ти каза…

Баба спря, както пълнеше каната от кофата с вода.

— Да, да — сопна се тя. — Няма значение какво съм казала, нито здравия разум, нито нищо. Понякога просто трябва да вървиш натам, накъдето те водят нещата, пък и струва ми се, ти така или иначе си тръгнала към училището за магьосници.

Еск помисли върху последното.

— Искаш да кажеш, че така ми било писано? — най-после попита тя.

Баба вдигна рамене.

— Нещо такова. Вероятно. Кой знае?

Същата нощ, дълго след като изпрати Еск да си лете, Баба си сложи шапката, запали нова свещ, разчисти масата и извади малка дървена кутийка от тайното й скривалище в кухненския шкаф. Тя съдържаше шишенце мастило, една стара перодръжка и няколко листа хартия.

Не може да се каже, че Баба се чувстваше кой знае колко щастлива, когато се изправеше пред света на писмата. Очите й изскочиха, изплези език, капчици пот избиха върху челото й, но писалката продължаваше да дращи по страницата, съпроводена от спорадичните тихи „мътните да те вземат“ или „копелдачето му“.

Писмото гласеше следното, макар че в тази му версия липсват восъкът от свещта, мастилените петна, задраскванията и мокрите места от оригинала:

Ду Главнйъ Магьосник, Нивидимия Уневерситет, Поздрави, Нъдйавъм се си дубре, Пращъм ти тукъ идна Ескарина Смит, тйъ имъ дарбъ зъ магьосник, ну къкво можи дъ съ нъправи повичи ут нейъ не знъм тйъ ръботи дубре и спретнътъ същу и умеи ръзните рабути пу къщата, аз ши пратйъ Пъратъ пу нейъ Жевей длгу и с миръ, И задлъженъ,

Есмерелдер Уедъруекс (Гца)

Вещицъ.

Баба го вдигна на светлината на свещта и го огледа критично. Беше хубаво писмо. Тя беше извадила думата „ръзни“ от Алманаха, който четеше всяка вечер. Той винаги предсказваше „ръзни чуми“ или „ръзни нещастия“. Баба не беше съвсем сигурна какво точно означаваше, но все едно, думата беше адски хубава.

Тя запечати писмото с восък и го сложи на бюфета. Когато утре иде в селото да си потърси нов чайник, можеше да го остави на пощальона да го занесе.

На следващата сутрин Баба се потруди върху облеклото си и избра черна рокля на жаби и прилепи, голямо кадифено наметало или поне наметало, изработено от вида материя, която представлява кадифето след трийсет години яко носене, и островърхата професионална шапка, опъната от иглите в нея.

Първата им спирка беше при каменоделеца, за да му поръчат нова плоча за огнището. После се отбиха при ковача.

Срещата беше дълга и бурна. Еск излезе навън в овощната градина и се покатери на старото си място върху ябълката, докато от къщата долитаха виковете на баща й, риданията на майка й, както и дълги, мълчаливи паузи, които означаваха, че Баба Уедъруекс говори меко с това, което Еск наричаше, „просто обичайния“ й глас. Старата жена понякога придобиваше равен, премерен маниер на говорене. Сигурно Създателят е говорил с такъв глас. Независимо дали в него имаше магия, или само главология, той изключваше всяка възможност за възражение. Даваше ясно да се разбере, че за каквото и да говореше, то беше точно така, както трябва да е.

Ветрецът леко клатеше дървото. Еск седеше на един клон, лениво провесила крака.

Мислеше си за магьосниците. Те не идваха често в Лошия Задник, но за тях се разказваха доста приказки. Бяха мъдри, спомни си тя, обикновено бяха много стари, правеха мощни, сложни и загадъчни магии, и почти всички имаха бради. Освен това, всички, без изключение, бяха мъже.

С вещиците беше по-наясно, тъй като Баба я беше мъкнала със себе си на посещение при няколко селски вещици малко по-нататък по хълмовете, пък и вещиците битуваха нашироко в Рамтопския фолклор. Те бяха хитри, спомни си тя, обикновено бяха много стари, или поне се опитваха да изглеждат стари, правеха малко подозрителни, домашни и органични магии, и някои от тях имаха бради. Освен това бяха, без изключение, жени.

Във всичко това имаше някакъв фундаментален проблем, който тя не можеше да разреши. Защо не…

Сърн и Гулта профучаха по пътеката, блъснаха се, тупнаха и спряха под дървото. Вгледаха се в сестра си горе със смесица от удивление и презрение. Вещиците и магьосниците бяха обект на страхопочитание, но не и сестрите. Някакси, като знаеш, че собствената ти сестра се учи за вещица, това омаловажава цялата професия.

— Ти всъщност не можеш да правиш магии, нали? — каза Сърн.

— Естествено, че не можеш — каза и Гулта. — Каква е тази пръчка?

Еск беше оставила жезъла, подпрян на дървото. Сърн го ръгна предпазливо.

— Не искам да го пипате — бързо каза Еск. — Моля ви. Той е мой.

Сърн обикновено притежаваше чувствителност колкото сачмен лагер, но ръката му — за негова изненада — се спря така, както беше посегнала.

— Аз и без това не исках — измърмори той, за да прикрие собственото си объркване. — Това е само една стара пръчка.

— Истина ли е, че можеш да правиш магии? — попита Гулта. — Чухме Баба да казва, че можеш.

— Подслушвахме на вратата — добави Сърн.

— Вие казахте, че не мога — небрежно отвърна Еск.

— Е, можеш ли или не? — попита Гулта като се изчерви.

— Може би.

— Не можеш!

Еск погледна надолу към лицето му. Тя обичаше братята си, когато се подсетеше, че трябва да го прави, нещо като по задължение, макар че, общо взето, си ги спомняше като маса от силни крясъци, напъхани в панталони. Но имаше нещо ужасно свинско и неприятно в начина, по който Гулта я зяпаше отдолу, като че ли тя лично го беше обидила.

Усети как тялото й започва да изтръпва, а светът внезапно стана много остър и ясен.

— Мога — каза тя.

Гулта премести погледа си от нея към жезъла и присви очи. После го ритна злобно.

— Стара пръчка!

Той прилича досущ на малко ядосано прасе, помисли си тя.

Писъците на Сърн изкараха Баба и родителите им първо на задната врата, а после ги накараха да се втурнат по покритата със сгурия пътека.

Еск беше кацнала на чатала на ябълковото дърво, а на лицето й беше изписан израз на замечтано съзерцание. Сърн се криеше зад дървото, а лицето му представляваше само рамката около един червен, раздираш сливиците рев.

Гулта седеше доста пообъркан сред купчина дрехи, които вече не му ставаха и си бръчкаше зурлата.

Баба се отправи с големи крачки към дървото, докато кривият й нос не се изравни с този на Еск.

— Не е позволено да превръщаш хора в прасета — изсъска тя. — Било то и братя.

— Аз не го направих, то просто се случи. Все едно, трябва да признаеш, че тази форма повече му подхожда — спокойно отвърна Еск.

— Какво става? — попита Смит. — Къде е Гулта? Какво търси това прасе тук?

— Това прасе — каза Баба Уедъруекс, — е синът ти.

Чу се въздишка и майката на Еск леко припадна назад, но ковачът се оказа малко по-подготвен. Той погледна остро от Гулта, който беше успял да се освободи от дрехите си и сега ентусиазирано риеше със зурла ранните попадали плодове, към единствената си дъщеря.

— Тя ли направи това?

— Да. Или то беше направено чрез нея — каза Баба и гледаше подозрително жезъла.

— Оо! — Ковачът погледна към петия си син. Трябваше да признае, че тази форма му подхожда. Пресегна се без да гледа и тупна пищящия Сърн по темето.

— Можеш ли да го превърнеш обратно? — попита той. Баба се завъртя светкавично и заплашително изгледа Еск със същия въпрос, а тя сви рамене.

— Той не вярваше, че мога да направя магия — спокойно каза тя.

— Е, добре, мисля, че си постигнала целта си — рече Баба. — А сега ще го превърнеш обратно, госпожице. Веднага. Чуваш ли?

— Не искам. Той беше груб.

— Разбирам.

Еск упорито заби поглед в земята. Баба сурово святкаше с очи. Волите им задрънчаха като цимбали и въздухът между тях се сгъсти. Но целият живот на Баба беше преминал да кара непокорни създания да се подчиняват на заповедите й и, макар че Еск се оказа изненадващо силен противник, ясно беше и, че ще се предаде преди края на изречението.

— Ох, добре — изскимтя тя. — Не виждам защо някой трябва да си прави труда да го превръща в прасе, когато и той самият се справяше чудесно.

Тя не знаеше откъде е дошла магията, но мислено се обърна в същата посока и изказа предположение. Гулта се появи отново, гол и с ябълка в устата.

— К’во с’а? — попита той.

Баба се обърна срещу ковача.

— Ще ми повярваш ли сега? — заяде го тя. — Наистина ли мислиш, че тя би могла да си остане тук и да забрави напълно за магията? Можеш ли да си представиш горкия й съпруг, ако се омъжи?

— Но ти винаги си казвала, че е невъзможно жените да бъдат магьосници — каза Смит. Всъщност той беше силно впечатлен. Никой никога не беше чул Баба Уедъруекс да е превърнала някого в нещо.

— Това сега няма значение — отговори Баба, като се поуспокои малко. — Тя има нужда от обучение. Трябва да се научи как да се контролира. За бога, дай някакви дрехи на това дете!

— Гулта, облечи се и престани да хленчиш! — заповяда баща му, после се обърна пак към Баба.

— Ти каза, че имало някакво училище? — осмели се да попита той.

— Да, Невидимия Университет. За подготовка на магьосници.

— И ти знаеш къде се намира?

— Да — излъга Баба, чиито познания по география бяха малко по-лоши от познанията й по квантова физика.

Ковачът погледна от нея към дъщеря си, която се цупеше.

— И те ще направят от нея магьосник? — попита той.

Баба въздъхна.

— Не знам какво ще направят от нея — отговори тя.

И така, една седмица по-късно Баба заключи вратата на къщата и окачи ключа на пирона в клозета. Козите бяха изпратени при една вещица — посестрима малко по-нататък по хълмовете, която беше обещала и да държи къщата под Око. Щеше да се наложи Лошият Задник да се оправя някакси без вещица за известно време.

Баба смътно си даваше сметка, че човек не може да намери Невидимия Университет, ако самият Университет не иска това, и че единственото място, откъдето да започне търсенето беше градът Охулан Куташ — стотина къщи, струпани на около петнайсет мили разстояние. Това беше мястото, където човек отиваше веднъж-два пъти в годината, ако беше истински космополитен Лош Задниковец: през целия си живот Баба бе ходила там само веднъж по-рано и никак не й беше харесало. Там миришеше не така, както трябва, тя се беше изгубила и, освен това, нямаше вяра на градските хора с тяхната безвкусица.

Те се качиха в каруцата, която караше периодично желязо за ковачницата. Беше неудобно, но по-добре от ходенето пеша, особено след като Баба беше опаковала малкото им вещи в една голяма торба. За по-сигурно седеше върху нея.

Еск седеше, стиснала жезъла в скута си, и наблюдаваше редуващите се гори. Когато се бяха отдалечили на няколко мили от селото, тя каза:

— Струва ми се, че ти ми беше казала, че растенията в Чуждите земи са различни.

— Наистина са.

— Тези дървета ми изглеждат съвсем същите.

Баба ги погледна презрително.

— Съвсем не ми се струват хубави — рече тя.

Всъщност, тя вече усещаше, че я обзема лека паника. Обещанието й да придружи Еск до Невидимия Университет бе направено без да мисли и Баба, която събираше и малкото, което знаеше за останалата част на Диска, от слухове и от страниците на Алманаха си, беше убедена, че те се отправят към земетресения, приливи, чуми и кланета, много от които „ръзни“, че даже и по-лоши. Но тя беше твърдо решена да издържи докрай. Една вещица залага твърде много на думите, че да си позволи някога да се отметне от тях.

Тя беше облечена в практично черно, а скрити по себе си носеше цял куп игли за шапки и един кухненски нож. Беше скрила малкия им запас от пари, неохотно отпуснат им от ковача, из тайнствените пластове на бельото си. Джобовете на полата й дрънчаха от талисмани за късмет, а току-що изкована подкова, винаги мощно предпазно средство в мигове на опасност, висеше от ръчната й чанта. Чувстваше се по-неподготвена от всякога да се втурне срещу света.

Пътеката се виеше из планината. Като никога небето беше ясно, високите Планини Рамтоп стърчаха свежи и бели като невести на небето (а чеизът им беше натъпкан с гръмотевични бури), многобройните малки поточета, които се движеха край или пресичаха пътеката, течаха мудно през туфи ливадниче и бързо растящи корени.

До обяд те стигнаха предградието на Охулан (той беше твърде малък град, за да има повече от едно, което се състоеше само от кръчма и шепа къщи, принадлежащи на хора, които не издържаха напрежението на градския живот) и няколко минути по-късно каруцата ги стовари на главния, и всъщност единствен площад на града.

Случи се пазарен ден.

Баба Уедъруекс стоеше неуверено на калдъръма, стиснала Еск здраво за рамото, докато тълпата се носеше край тях. Беше чувала, че на селските жени, току-що пристигнали в големите градове, могат да се случат порочни неща и затова тя сграбчи ръчната си чанта така, че чак кокалчетата й побеляха. Ако някой непознат мъж случайно се беше осмелил дори да й кимне, щеше сериозно да си изпати.

Погледът на Еск светеше. Площадът беше мозайка от шум, цветове и миризми. От едната му страна се намираха храмовете на по-капризните богове на Диска и странни аромати се измъкваха от тях и се присъединяваха към търговската смрад в сложен килим от благоухания. Тук имаше сергии, пълни със съблазнителни чудеса, които непреодолимо я изкушаваха да ги разгледа.

Баба остави да ги носи тълпата. Сергиите озадачаваха и нея. Тя се взираше сред тях, макар и нито за миг да не отслабваше бдителността си срещу джебчии, земетресения и хора, отдадени на сладострастието, докато не забеляза нещо бегло познато.

Това беше една малка, покрита сергия, остаряла и с черна драперия, вклинена в тясното пространство между две къщи. Макар и незабележима, тя изглежда въртеше много оживена търговия. Клиентите й бяха главно жени, на всякаква възраст, при все че Баба забеляза и няколко мъже. Все едно, всички те имаха едно общо нещо. Никой не се приближаваше до сергията направо. Те всички като че ли почти я подминаваха, и после внезапно се шмугваха под сенчестия навес. Миг по-късно вече отново бяха навън, като просто измъкваха бързо ръка от чантата или от джоба си и се състезаваха за титлата „Най-Небрежната Походка В Света“ толкова успешно, че страничният наблюдател наистина би се усъмнил какво е видял или видяла току-що.

Удивително беше, че една такава сергия, за чието съществуване там толкова много хора не подозираха, може да е така известна.

— Какво има вътре? — попита Еск. — Какво купуват всички?

— Лекарства — твърдо отговори Баба.

— В градовете трябва да има много болни хора — тъжно каза Еск.

Отвътре сергията представляваше множество кадифени сенки, а мирисът на билки беше толкова тежък, че можеше да се бутилира. Баба побутна няколко връзки сухи листа с опитен пръст. Еск се отскубна от нея и се опита да прочете драсканиците върху етикетите по бутилките пред себе си. Тя беше експерт по повечето от нещата, които приготвяше Баба, но тук не познаваше нищо. Имената бяха доста забавни, като Тигрово Масло, Девича Молитва и Помощник на Съпруга, а една-две от запушалките миришеха като килера на Баба, след като е правила в него някоя и друга от тайните си дестилации.

В мрачните дълбини на сергията се раздвижи някаква сянка и една кафява, набръчкана ръка се плъзна леко върху нейната.

— Мога ли да ти помогна, госпожичке? — попита дрезгав глас, захаросан в сироп от смокини. — Бъдещето ти ли искаш да предскажа, или бъдещето ти да променя, а?

— Тя е с мен — пресече я Баба и се завъртя, — а очите ти изневеряват, Хилта Гоутфаундър[1], ако не можеш да познаеш възрастта й.

Фигурата пред Еск се наведе напред.

— Есме Уедъруекс? — попита тя.

— Съвсем същата — отвърна Баба. — Още продаваш гръмотевични капки и паричка-желания, а, Хилта? Как върви?

— Много се радвам да те видя — отговори фигурата. — Какво те води насам от планините, Есме? А детето… сигурно ти е помощничка?

— Какво е това, което продавате, моля? — попита Еск.

Фигурата се засмя.

— О, неща, които пречат на разни нежелани неща и друга, които помагат за желани неща, сладурче — каза тя. — Нека само да затворя, скъпи мои, и съм на ваше разположение.

Фигурата се шмугна покрай Еск в обонятелен калейдоскоп от аромати и затвори завесата в предната част на сергията. После отметна завесите в задната част и пусна вътре следобедното слънце.

— Самата аз не мога да понасям тъмнината и задуха — обясни Хилта Гоутфаундър, — но клиентите очакват точно това. Знаете как е.

— Да — сериозно кимна Еск. — Главология.

Хилта, ниска, дебела жена, с огромна шапка с цвете на главата, погледна от нея към Баба и се ухили.

— Така е — съгласи се тя. — Ще пийнете ли чай?

Те седнаха върху бали от непознати билки в непристъпния, личен кът на Хилта, оформен в ъгъла от сергията между стените на къщите, и пиха нещо ароматно и зелено от изненадващо изящни чаши. За разлика от Баба, която се обличаше като много порядъчна гарга, Хилта беше цялата в дантели, шалове, шарени цветове, обици и толкова много гривни, че едно-единствено движение на ръцете й звучеше като ударни инструменталисти, падащи от скала. Но Еск виждаше приликата между двете.

Трудно беше да се, опише. Не би могъл да си ги представиш да се поклонят на когото-и-да-било.

— Така — каза Баба, — как я караш?

Другата вещица сви рамене, от което барабанистите се откачиха отново, след като току-що почти бяха успели да се изкачат горе.

— Като припряния любовник, идва и си тръг… — започна тя и спря, щом видя многозначителния поглед на Баба към Еск.

— Не е зле, не е зле — поправи се тя бързо. — Абе, градският съвет се опитаха да ме изхвърлят веднъж-дваж, но всичките имат жени и някакси все не се получава. Те викат, че не съм била най-доброто, но аз пък им викам, че ако не бяха Билковите Предпазни Средства на Мадам Гоутфаундър, доста семейства в този град щяха да са бая по-големи и по-бедни. Знам аз кой ми идва в магазина, знам. Спомням си кой купува говедарски капки и УтМрел Мехлем, спомням си. Не е лош животът. А как я карате във вашето село с онова, смешното име?

— Лошия Задник — услужливо се обади Еск. Тя взе малко глинено гърне от тезгяха и подуши съдържанието му.

— Доста добре — отвърна Баба. — Плодовете на природата винаги се търсят.

Еск подуши пак праха, който приличаше на див джоджен с основа, която не можа съвсем точно да определи, после внимателно го захлупи пак. Докато двете жени си обменяха клюки, използвайки някакъв женски код, пълен със странни погледи и смигвания, и с неизречени прилагателни, тя се зае да изследва другите екзотични лекарства, които бяха изложени на показ. Или по-точно, които не бяха на показ. По някакъв странен начин те сякаш бяха майсторски полускрити, като че ли Хилта не искаше много да продава.

— Не познавам нито едно от тези — каза тя, почти само на себе си. — Какво дават на хората?

— Свобода — отговори Хилта, която имаше добър слух. После се обърна пак към Баба. — Колко си я научила?

— Не чак толкова — отвърна тя. — Тук има сила, но не съм сигурна каква. Магьосническа, може би.

Хилта се обърна много бавно и изгледа Еск от горе до долу.

— Аха! — каза тя. — Това обяснява жезъла. Чудех се за какво говореха пчелите. Така, така. Дай ми ръката си, дете.

Еск протегна ръка. Пръстите на Хилта бяха така отрупани с пръстени, че беше като да бръкнеш в торба с орехи.

Баба се изправи на стола си, цялата излъчваща неодобрение, докато Хилта започна да изследва дланта на Еск.

— Наистина, не мисля, че това е необходимо — строго каза тя. — Не и между нас.

— Ти го правиш, Бабо — обади се Еск, — на село. Виждала съм те. И с чаени чаши. И с карти.

Баба се размърда неудобно.

— Да, добре — каза тя. — Всичко зависи. Просто им хващаш ръката и хората сами си предсказват бъдещето. Но не е необходимо да се хващаш и да му вярваш, ще си навлечем белята, ако започнем да вярваме на всичко.

— Силите, Които Са, притежават много странни качества, и озадачаващи и разнообразни са пътищата, по които известяват те желанията си в този кръг огнена светлина, който ние наричаме физически свят — тържествено каза Хилта. Тя смигна на Еск.

— Да, наистина — сопна се Баба.

— Не, направо — каза Хилта. — Вярно е.

— Хмх.

— Виждам, че си тръгнала на дълъг път — рече Хилта.

— Ще срещна ли висок, тъмен непознат? — попита Еск, докато изучаваше дланта си. — Баба винаги казва това на жените, тя казва…

— Не — отвърна Хилта, а Баба сумтеше. — Но ще бъде много странно пътуване. Ще изминеш дълъг път, а в същото време ще седиш на едно и също място. И посоката ще е странна. Това ще бъде изследване.

— Можете да кажете всичко това по ръката ми?

— Е, главно само се досещам — отговори Хилта, облегна се назад и посегна към чайника (металният барабанист, който се бе изкачил наполовина нагоре, падна върху мъчещите се цимбалисти). Тя погледна внимателно към Еск и добави: — Жена-магьосник, а?

— Баба ме води в Невидимия Университет — каза Еск.

Хилта повдигна вежди.

— Знаеш ли къде е това?

Баба се намръщи.

— Не толкова подробно — призна си тя. — Надявах се, че ти ще можеш да ми дадеш по-конкретни указания, след като си по-добре запозната с тухлите и т.н.

— Казват, че има много врати, но вратите му в този свят са в град Анкх-Морпорк — каза Хилта. Баба я погледна неразбиращо. — На Кръглото Море — добави тя. Бабиният поглед продължаваше настойчиво и любезно да пита. — На петстотин мили оттук — довърши Хилта.

— Ох! — възкликна Баба.

Тя се изправи и изтупа въображаема прашинка от дрехата си.

— По-добре да тръгваме тогава — добави.

Хилта се засмя. На Еск й хареса звука. Баба никога не се смееше, тя само повдигаше ъгълчетата на устните си, а Хилта се смееше като някой, който е помислил сериозно върху Живота и е схванал шегата.

— Все едно, тръгнете утре — предложи тя. — У дома има място, можете да преспите при мен, пък и утре ще е светло.

— Не бихме искали да злоупотребяваме — каза Баба.

— Глупости. Защо не поразгледате наоколо, докато си прибера сергията?

[1] Goatfounder (англ.) — откривателка на кози. — Бел.прев. ↑

Охулан беше пазарният център на една голяма, обширна територия и пазарният ден не свършваше със залез-слънце. Вместо това, на всяка палатка и всяка сергия светваха фенери, а от отворените врати на кръчмите бликваше ярка светлина. Дори и храмовете окачваха многоцветни лампи отвън, за да привличат нощни богомолци.

Хилта се промъкваше из тълпата като тънка змия през суха трева, цялата й сергия и всичката й стока — сведени до изненадващо малък вързоп на гърба й, а бижутата й дрънчаха като цял куп танцьори на фламенко. Баба стъпваше тежко след нея, а краката я боляха, непривикнали към боцкането на калдъръма.

А Еск се изгуби.

Беше малко трудно, но тя успя. Трябваше да се шмугне между две сергии, а после да изприпка по една странична уличка. Баба надълго и нашироко я беше предупредила за неописуемите неща, които се спотайват из градовете, което показваше, че на старата жена й липсваше напълно разбиране за главологията, тъй като сега Еск бе твърдо решила да види едно-две от тях с очите си.

Всъщност, тъй като Охулан беше доста примитивен и нецивилизован град, единствените неща, които продължаваха донякъде и след като се стъмнеше, бяха малко кражби, малко аматьорска търговия в сферата на похотта, и пиене, докато паднеш под масата или се разпееш, или пък и двете.

Съгласно стандартните поетични инструкции, човек би трябвало да се придвижва през панаир така, както бял лебед се разхожда вечер през залив, но поради определени практически затруднения, Еск пое през тълпата като малка електрическа количка, блъскаше се от тяло в тяло и размахваше върха на жезъла трийсетина сантиметра над главата си. Това накара няколко глави да се обърнат и не само, защото жезълът ги беше ударил; през града от време на време минаваха магьосници, но това беше първият случай, в който виждаха магьосник, висок едва четири стъпки и с дълга коса.

Ако някой се загледаше внимателно, щеше да забележи, че там, откъдето минеше тя, се случваха странни неща.

Да вземем, например, мъжа с трите захлупени надолу чаши, който приканваше малка групичка хора да изпробват с него вълнуващия свят на късмета и вероятностите, олицетворен в определяне на мястото на едно сухо грахово зърно. Той смътно усещаше как някаква фигурка го наблюдава тържествено няколко мига, след което цял куп грахчета се изсипаха от всяка чаша, която рече да повдигне. За броени секунди той потъна до колене в зърна. Беше затънал далеч повече в проблеми — изведнъж се оказа, че дължи на всички много пари.

Имаше една малка, нещастна маймунка, която години наред се беше мъчила да танцува, завързана за верига, докато собственикът й свиреше нещо ужасно на гайда. Тя внезапно се обърна, присви малките си червени очички, ухапа силно господаря си по крака, изскубна се от веригата си и се изгуби над покривите, като отнесе със себе си и тенекията с припечеленото от вечерта. Историята пази в тайна за какво са били изразходвани тези пари.

Пълна кутия с марципанени патета от една съседна сергия оживяха и изпърхаха край продавачката си, след което се приземиха, квакайки щастливо, в реката (където до зори се разтопиха до едно: това е то естественият подбор!)

Самата сергия се измъкна боязливо по една уличка и ни се чу, ни се видя повече.

Всъщност, Еск се движеше през пазара по-скоро както подпалвач се движи през ливада, или както неутрон подскача из реактор, метафората настрана, но предполагаемият наблюдател би могъл да разпознае произволните й стъпки, като проследеше изблиците на истерия и насилие. Но, като всички добри катализатори, тя в действителност не беше замесена в процесите, които започваше, и докато всички непредполагаеми, потенциални наблюдатели успееха да откъснат погледите си от тях, тя вече беше нанесла удар някъде другаде.

Освен това започваше да се изморява. Освен че Баба Уедъруекс харесваше нощта, изхождайки от общоизвестни принципи, тя определено не си падаше и по разни там свещи. Така че, ако се наложеше да чете нещо след като се стъмни, тя обикновено придумваше кукумявката да дойде и да кацне на гърба на стола й, и четеше през нейните очи. И така, Еск очакваше да си легне около залез-слънце, а това се беше случило доста отдавна.

Пред нея имаше вход, който изглеждаше дружелюбно. Весели звуци се изплъзваха на жълтата светлина и се забиваха в калдъръма. С жезъл, който все още като демоничен фар излъчваше от време на време магия, тя се запъти към него, изтощена, но целенасочена.

Стопанинът на „Решетото На Цигуларя“ се считаше за светски човек, и това беше точно така, защото той беше твърде глупав, за да е наистина жесток, и твърде мързелив, за да е истински подъл, и, въпреки че тялото му си беше походило доста, мозъкът му никога не се беше отдалечавал повече от границите на собствената му глава.

Не беше свикнал пръчки да се обръщат към него. Особено пък, когато говореха с нисък, писклив глас и искаха козе мляко.

Предпазливо, тъй като осъзнаваше, че всички в кръчмата го гледат и се хилят, той се набра през бара, за да погледне надолу. Оттам го зяпна Еск. Гледай ги право в очите, бе казвала винаги Баба: фокусирай силата си върху тях, накарай ги да сведат очи, никой не може да издържи на погледа на вещица, освен коза, разбира се.

Кръчмарят, който се казваше Скилър, се оказа очи в очи с едно малко дете, което изглежда му намигаше.

— Какво? — попита той.

— Мляко — каза детето, като продължаваше да го фокусира. — Дои се от кози. Сещаш ли се?

Скилър продаваше само бира, която, клиентите му твърдяха, че доял от котки. Никоя уважаваща себе си коза не би издържала миризмата на „Решетото На Цигуларя“.

— Нямаме — каза той. Погледна твърдо към жезъла, а веждите му се сключиха съзаклятнически над носа му.

— Би могъл да потърсиш — каза Еск.

Скилър се отдръпна назад през бара, отчасти за да избегне втренчения поглед, който караше очите му да се навлажнят от съчувствие, но и отчасти, защото едно ужасно подозрение започваше да се оформя в съзнанието му.

Даже и второкласните бармани притежават способността да резонират с бирата, която сервират, а вибрациите, идващи от големите варели зад гърба му, вече не съдържаха звука на хмел и пяна. Те предаваха общо взето по-млечен тон.

Той завъртя една канелка за опит и видя как тънка струйка мляко се пресече в кофата отдолу.

Жезълът още стърчеше над ръба на тезгяха, като перископ. Скилър би могъл да се закълне, че и го зяпа.

— Не го прахосвай — каза някакъв глас. — Един ден ще си благодарен за това.

Това беше същият глас, който Баба използваше, когато Еск не беше особено въодушевена по въпроса за някоя чиния, пълна с питателна зелена салата, сварена до жълто, така че и последните няколко витаминчета да се стопят, но за свръхчувствителните уши на кръчмаря това беше не нареждане, а предсказание. Той потрепери. Не знаеше къде би трябвало да се озове, че да се почувства благодарен за чаша стара бира с пресечено мляко. Предпочиташе преди това да е умрял.

Може би щеше да е умрял преди това.

Той много внимателно обърса една почти чиста халба с палец и я напълни от канелката. Даваше си сметка, че голяма част от клиентите му тихичко се изнизват. Никой не обичаше магии, особено пък в ръцете на жена. Човек никога не знае какво ще им щукне да направят.

— Млякото ти — каза той, после добави: — Госпожице.

— Имам малко пари — отвърна Еск. Баба викаш й беше казвала: бъди готова винаги да си платиш и няма да ти се наложи, на хората винаги им се иска да имаш добри намерения спрямо тях, това е главология.

— Не, не бих си и помислил такова нещо — припряно рече Скилър. Надвеси се през бара. — Макар че, не би ли могла, ъ-ъ-ъ, да се погрижиш да превърнеш останалото обратно, а? По тези места млякото много не върви.

Той плахо се попремести. Еск беше опряла жезъла о бара, докато си изпие млякото, и той го караше да се чувства неудобно.

Тя го погледна през мустака от мляко.

— Не съм го превръщала в мляко, просто знаех, че ще е мляко, защото това исках — рече тя. — Ти какво мислеше, че е?

— Ъ-ъ. Бира.

Еск помисли върху това. Тя смътно си спомни, че веднъж беше опитвала бира, и че вкусът й не беше особено хубав. Но си припомни нещо, което всички в Лошия Задник смятаха за далеч по-добро от бирата. Това беше една от най-строго пазените бабини рецепти. Полезно беше, защото в него имаше само плодове, плюс много замразяване, варене и внимателно изпробване на малки капчици с горящ огън.

Ако нощта се случеше наистина студена, Баба слагаше една съвсем малка лъжичка от него в млякото й. Лъжицата трябваше да е дървена, като се вземе предвид какво причиняваше то на метала.

Еск се съсредоточи. Представи си вкуса в съзнанието си, и с малкото умения, които започваше да придобива, но не можеше да разбере, откри, че може да раздели вкуса на малки, цветни фигурки…

Кльощавата жена на кръчмаря излезе от задната стая да види защо всичко утихна така изведнъж, а той я отпрати с ръка, онемяла от изненада, докато Еск стоеше и се олюляваше лекичко със затворени очи и мърдаше с устни.

… малките фигурки, които не ти трябваха, се връщаха в големия океан на формите, а след това човек намираше допълнителните, които му трябваха, и ги съединяваше, после се появяваше нещо като кука, което означаваше, че те биха могли да превърнат всяко подходящо нещо в нещо, подобно на тях, а след това…

Скилър се обърна много внимателно и погледна варела зад себе си. Миризмата в стаята се беше променила и той усещаше как чистото злато леко се поти върху старата дървения.

Доста предпазливо взе една малка стъклена чашка от купчината под тезгяха и пусна няколко капки от тъмната златна течност през канелката. Огледа я замислено на светлината от лампата, методично завъртя чашата, подуши я няколко пъти, след което гаврътна съдържанието й на една глътка.

Лицето му остана непроменено, макар че очите му се навлажниха и от гърлото му излезе нещо неясно. Жена му и Еск видяха как тънка броеница капчици пот изби на челото му. Минаха десет секунди, но той очевидно беше решил да счупи някой велик рекорд. Може от ушите му да излизаше пара, но това би могло да е и само слух. Пръстите му барабаняха странна мелодия върху плота на бара.

Най-сетне той преглътна, изглежда стигна до някакво решение, обърна се тържествено към Еск и каза:

— Хааърл, иш гнишсаааарггх ишгх уугш?

Той прокара изречението още веднъж през съзнанието си, от което челото му се сбръчка, и опита пак.

— Аарх аргх шъъ гук?

Отказа се.

— Маргхш наах!

Жена му изсумтя и отне чашата от безволевата му ръка. Помириса я. Погледна към варелите, всичко десет. Срещна несигурния му поглед. В един само техен рай за двама те безмълвно запресмятаха продажната цена на шестстотин галона тройно дестилирано бяло планинско прасковено бренди и не им стигнаха числата.

Госпожа Скилър схващаше по-бързо от съпруга си. Тя се наведе и се усмихна на Еск, която беше твърде уморена, за да примижи срещу нея. Това не беше особено добра усмивка, тъй като на госпожа Скилър й липсваше практика.

— Как се озова тук, момиченце? — попита тя с глас, който подсказваше за шоколадови къщички и за затръшване на вратите на огромни пещи.

— Изгубих се от Баба.

— И къде е сега Баба, миличко? — Издрънчаха пак вратите на пещите; нощта щеше да е тежка за всички пътници в горите на приказките.

— Просто някъде, струва ми се.

— Би ли искала да поспиш в голямо, пухено, хубаво и топло легло, а?

Еск я погледна с благодарност, макар че в същия миг си даде сметка, че лицето на жената приличаше досущ на нетърпелив пор, и кимна.

Прави сте. Само случайно минаващ дървар няма да стигне, за да се оправи това.

Междувременно Баба беше на две преки оттам. Освен това, съгласно разбиранията на другите хора, се беше изгубила. Тя не би го нарекла така. Тя знаеше къде е, само че всичко наоколо не знаеше то къде е.

Вече беше споменато, че е много по-трудно да се определи мястото на човешко съзнание, отколкото, да речем, съзнанието на лисица. Човешкият мозък, който приема това като някаква обида, иска да знае защо. Ето защо.

Животинският мозък е прост и, следователно, остър. Животните никога не си губят времето да делят преживяното на малки части и да разсъждават върху всички части, които са пропуснали. Цялата паноплия на вселената им се представя прегледно като неща, (а) с които се чифтосват, (б) които ядат, (в) от които бягат, и (г) скали. Това освобождава мозъка им от ненужни мисли и го прави остър като бръснач за съществените неща. Едно нормално животно, например, никога не се опитва да върви и да дъвче дъвка едновременно.

Обикновеният човек, от друга страна, мисли за всякакви неща двайсет и четири часа в денонощието, на всякакви нива, с прекъсвания от десетки биологични календари и часовници. Има, например, мисли, които трябва да бъдат казани, и собствени мисли, истински мисли и мисли за мислите, както и цял куп подсъзнателни мисли. За телепата човешката глава е какофония. Тя е крайна жп гара, на която са включени високоговорителите от всички спирки. Тя е пълен FM-обхват, а някои от тези спирки са презрени, те са пирати в забранени морета, които пускат среднощни грамофонни плочи с отхвърлена лирика.

Баба, която се опитваше да открие Еск само с магия на съзнанието, все едно се опитваше да намери игла в купа сено.

Тя не успяваше засега, но достатъчно сигнални светлинки от разум достигаха до нея през хетеродинните вопли на хиляда мозъка, всички наведнъж решили да я убедят, че светът наистина е толкова глупав, колкото винаги си го е мислила.

Срещна Хилта на ъгъла на улицата. Тя носеше метлата си, за да претърсят по-добре от въздуха (но много скришно, обаче; мъжете на Охулан бяха с две ръце „за“ за Мехлема „Действай Дълго“, но не понасяха жени, които летят). Беше объркана.

— Няма и следа от нея — рече Баба.

— Слиза ли до реката? Може да е паднала в нея!

— Тогава реката просто щеше да я изхвърли отново навън. Пък и тя може да плува. Мисля, че се крие, дяволите да я вземат.

— Какво ще правим?

Баба я изгледа със смразяващ поглед.

— Хилта Гоутфаундър, срамувам се заради теб, държиш се като страхливка. Изглеждам ли ти притеснена?

Хилта се вгледа в нея.

— Да. Малко. Устните ти съвсем са побелели.

— Просто съм ядосана, това е всичко.

— Циганите винаги идват тук за панаира, може те да са я взели.

Баба беше подготвена да повярва на всичко, що се отнася до градското население, но по този въпрос си имаше собствено мнение.

— Тогава са много по-глупави, отколкото съм мислила — сопна се тя. — Виж какво, тя има жезъла.

— Каква полза от него? — попита Хилта, която беше готова да се разреве.

— Струва ми се, че не си разбрала нищо от това, което ти казах — сурово рече Баба. — Единственото, което трябва да направим, е да се върнем у вас и да чакаме.

— Какво да чакаме?

— Писъците, трясъците, мълниите или каквото и да е — неопределено отвърна Баба.

— Това е жестоко!

— О-о, предполагам, че си го заслужават. Хайде, тръгвай напред и сложи чайника.

Хилта я изгледа озадачено, после се покатери върху метлата си и бавно и несигурно се издигна в сенките между комините. Ако метлите бяха коли, нейната щеше да е Мини Морис със счупени стъкла.

Баба я проследи с поглед и се помъкна по мокрите улици след нея. Твърдо беше решила, че за нищо на света няма да я качат на едно от тези неща.

Еск лежеше в големите, пухкави и леко влажни завивки на свободното легло в таванската стая на „Решетото“. Беше уморена, но не можеше да заспи. Първо на първо, леглото беше твърде студено. Зачуди се неспокойно дали да не опита да го затопли, но после размисли. Изглежда не можеше да хване чалъма на магиите за огън, колкото и внимателно да експериментираше. Те или въобще не действаха, или пък действаха прекалено добре. Гората край бабината къща започваше да става опасна, поради дупките, изровени от изчезващите кълбовидни мълнии; ако не друго, ако цялата тая магьосническа работа не стане — казваше вещицата, — то поне те очаква бляскаво бъдеще да строиш клозети или да копаеш кладенци.

Обърна се на другата страна и се опита да не мисли за слабия дъх на гъби в леглото. После протегна ръка в тъмнината, докато не напипа жезъла, подпрян на леглото до възглавницата й. Госпожа Скилър беше настояла доста да го свали на долния етаж, но Еск удържа здраво. Той беше единственото нещо на света, за което беше абсолютно сигурна, че й принадлежи.

Полираната повърхност със странната си резба й подейства неочаквано успокояващо. Еск заспа и сънува гривни, странни денкове и планини. И далечни звезди над планините, и една студена пустиня, където странни създания се лутаха из сухия пясък и я гледаха втренчено през насекомовидните си очи…

Стълбите изскърцаха. После пак. Последва тишина — тази задушаваща, космата тишина, причинена от някой, който с все сили се старае да не вдига шум.

Вратата се отвори. Скилър оформи една по-тъмна сянка на фона на светлината от свещта по стълбите, след което се чу едва-едва прошепнат разговор, преди той да се приближи възможно най-тихо на пръсти до леглото. Жезълът се плъзна настрани, тъй като той го бутна с първото си предпазливо опипване в тъмнината, но Скилър го улови бързо и после много бавно издиша.

Така че почти не му беше останал въздух да изкрещи, когато жезълът се раздвижи в ръцете му. Усети най-външния му слой, намотките и силата му…

Еск скочи в леглото тъкмо навреме, за да види как Скилър се изтърколи заднешком по стръмната стълба, като все още продължаваше да замахва отчаяно към нещо невидимо, което се гърчеше в ръцете му. Отдолу се чу още един писък, когато той се приземи върху жена си.

Жезълът тупна на пода и остана да лежи там, ограден от слаба октаринова светлина.

Еск стана от леглото и босите й крака изтопуркаха по пода. Чу се ужасна ругатня, сякаш породена от болка. Тя надникна през вратата и погледът й падна върху лицето на госпожа Скилър.

— Дай ми тази пръчка!

Еск се пресегна зад себе си и сграбчи полираното дърво.

— Не — каза тя. — Той е мой.

— Той не е подходящ за малки момиченца — скара се жената на бармана.

— Той ми принадлежи — отвърна Еск и тихо затвори вратата. Послуша един миг мърморенето, което идваше отдолу и се опита да измисли какво да прави сега. Ако превърнеше двамата в нещо, това вероятно само щеше да вдигне шум, пък и не беше съвсем сигурна как да го направи.

Истината беше, че магията действаше наистина само тогава, когато тя не мислеше за нея. Мозъкът й изглежда пречеше.

Еск прекоси стаята и отвори малкото прозорче. Странните нощни миризми на цивилизацията се вмъкнаха вътре — влажният мирис на улиците, ароматът на градински цветя, далечният дъх на препълнен клозет. Отвън имаше мокри керемиди.

Скилър вече тръгваше пак нагоре по стълбите, когато тя избута жезъла върху покрива и изпълзя след него, като се закрепи върху свода над прозореца. Покривът се наклоняваше надолу към някаква пристройка и тя горе-долу успя да се задържи изправена, докато полу- се плъзна, полу- се спусна по неравните керемиди. Скок от шест стъпки височина върху купчина стари бъчви, бързо слизане по хлъзгавото дърво и Еск припкаше вече леко през двора на кръчмата.

Стъпките й разбутваха уличната мъгла, а в същото време до ушите й долитаха виковете от кавгата в „Решетото“.

Скилър се втурна покрай жена си и сложи ръка върху канелката на най-близката бъчва. Спря и после я завъртя.

Миризмата на прасковено бренди изпълни стаята, остра като нож. Той запуши струята и си отдъхна.

— Уплаши се да не се е превърнало в нещо гадно, а? — попита жена му.

Той кимна.

— Ако не беше толкова несръчен… — започна тя.

— Казвам ти, че ме ухапа!

— Можеше да си магьосник и нямаше да има нужда да се тормозим за всичко това. Толкова ли нямаш никакви амбиции?

Скилър поклати глава.

— Струва ми се, че трябва не само жезъл, за да си магьосник — каза той. — Все едно, чувал съм, дето на магьосниците не им е позволено да се женят, не им е позволено даже… — Той се поколеба.

— Какво? Не им е позволено какво?

Скилър се сви.

— Е, ти знаеш. Онова.

— Сигурна съм, че не знам за какво говориш — сопнато каза госпожа Скилър.

— Да, сигурно.

Той я последва колебливо вън от тъмния бар. Стори му се, че в крайна сметка, животът на магьосниците не е чак толкова лош.

Мнението му се потвърди, когато на следващата сутрин се оказа, че десетте бъчви прасковено бренди все пак са се превърнали в нещо гадно.

Еск скиташе безцелно из сивите улици, докато не стигна до малкото речно пристанище на Охулан. Големи, плоскодънни баржи се полюшваха плавно на пристана, а над една-две от тях се виеха струйки дим от приветливи кюнци. Еск се покатери леко върху най-близката от тях и използва жезъла, за да повдигне мушамата, която покриваше по-голямата част от нея.

Лъхна я топъл мирис, смесица от ланолин и мръсотия. Баржата беше натоварена с вълна.

Глупаво е да заспиш на непозната баржа, без да знаеш какви странни скали може да се движат край теб, когато се събудиш, без да знаеш, че собствениците на баржите по традиция тръгват рано (потеглят преди още слънцето да се е показало), без да знаеш какви нови хоризонти могат да те срещнат на сутринта…

Ти, читателю, знаеш това. Но Еск — не.

Еск се събуди от подсвиркването на някой. Тя остана да лежи неподвижно, докато прехвърляше през съзнанието си събитията от предишната нощ и докато не си спомни защо беше тук, след което се обърна много внимателно и повдигна едва-едва мушамата.

Ето тук беше, значи. Но „тук“ се беше преместило.

— Значи това е, което наричат плаване — каза тя, докато далечният бряг се плъзгаше пред очите й. — Не ми изглежда нищо особено.

И през ум не й мина да започне да се безпокои. През първите осем години от живота й светът се беше оказал изключително скучно място и сега, когато почваше да става интересен, Еск нямаше намерение да се държи неблагодарно.

Към далечното подсвиркване на човека се присъедини и лаят на куче. Еск се отпусна назад във вълната и се пресегна, докато не откри съзнанието на животното, после внимателно го Зае. От неособено добрия му и дезорганизиран мозък научи, че на баржата има поне четирима души, и още много други на другите лодки, които бяха подредени в редица по реката. Някои от тях май бяха деца.

Тя пусна животното и отново дълго оглежда пейзажа — сега баржата минаваше между високи, оранжеви скали, нашарени с толкова разноцветни камъни, че изглеждаха, като че ли някой гладен Бог си е направил двоен сандвич за вечни времена — и се опита да избегне следващата мисъл. Но тя напираше и пристигна в съзнанието й като неочакван танцьор на лимбо под тоалетната врата на живота. Рано или късно ще трябва да излезе навън. Не стомахът й я принуждаваше да направи това, а пикочният й мехур, който не търпеше никакво отлагане. Може би ако…

Някой рязко отметна настрана мушамата над главата й и една голяма брадата глава се надвеси над нея.

— Виж ти, виж ти — каза тя. — И какво си имаме тук, а? Пътник без билет, така ли?

Еск я зяпна.

— Да — отвърна. Нямаше никакъв смисъл да отрича. — Бихте ли ми помогнали да изляза?

— Не те ли е страх, че ще те изхвърля на… щуките? — попита главата. Забеляза неразбиращия й поглед и добави услужливо: — Голяма сладководна риба. Бърза. С много зъби. Щука.

Тази мисъл изобщо не й беше минавала през ума.

— Не — честно си призна тя. — Защо? Ще го направиш ли?

— Не. Не, наистина. Няма защо да се плашиш.

— Аз не се плаша.

— О-о! — Появи се една кафява ръка, прикрепена към главата по обичайния начин, и й помогна да се измъкне от гнезденцето в руното.

Еск стъпи на палубата на баржата и се огледа. Небето беше по-синьо и от пълнител на химикалка и пасваше чудесно на обширната равнина, през която реката течеше мудно, като предварителните проучвания за строеж.

Зад Еск Планините Рамтоп все още изглеждаха преграда за облаците, но вече не надвисваха над нея така, както го бяха правили през целия й съзнателен живот. Разстоянието ги беше размило.

— Къде сме? — попита тя, докато вдишваше новите миризми на блато и острица.

— Горната Долина на Река Анкх — отговори човекът, който я беше заловил. — Какво ще кажеш за нея?

Еск огледа нагоре-надолу реката. Тя вече беше далеч по-широка, отколкото в Охулан.

— Не знам. Определено е много. Това вашият кораб ли е?

— Лодка — поправи я той. Той беше по-висок от баща й, макар и не чак толкова стар и беше облечен като циганин. Повечето от зъбите му бяха станали златни, но Еск реши, че не му е сега времето да пита защо. Притежаваше оня естествен, силен тен, за получаването на който, богатите хора губят сума ти време по скъпи почивки и разни мазила, когато всъщност единственото, от което се нуждаеш, за да го постигнеш, е да си съдереш задника от работа на открито и то всеки ден. Челото му се набръчка.

— Да, моя е — каза той, като реши да си възвърне инициативата. — А ти какво търсиш на нея, ако мога да попитам? Бягаш от къщи, така ли? Ако беше момче, щях да кажа, че си тръгнала да си търсиш късмета?

— Момичетата не могат ли да си търсят късмета?

— Струва ми се, че те се предполага да си търсят момче с късмет — рече мъжът и се ухили с усмивка — двеста карата. Протегна кафявата си ръка, обсипана с пръстени. — Ела да закусиш.

— По-скоро бих искала да използвам клозета ви — отговори тя. Долната му устна увисна от учудване.

— Това е баржа, нали така?

— Да?

— Това означава, че на разположение е само реката. — Той я потупа по ръката. — Не се безпокой — добави, — свикнала е.

Баба стоеше на пристана, а ботушът й потропваше нервно по дървото. Дребният мъж — най-близкото нещо до „началник на пристанището“, който имаше Охулан, беше подложен на пълното въздействие на един от погледите й и явно си отиваше. Изражението на лицето й може би не беше толкова жестоко, колкото инструментите за мъчения, но определено подсказваше, че те представляват реална възможност.

— Та казваш, заминаха преди изгрев — рече тя.

— Д-ддда — каза той. — Ъ-ъ. Не знаех, че не е трябвало да го правят.

— Видя ли едно малко момиченце на борда? — Туп, туп, туп, продължаваше да потропва кракът й.

— Хм. Не. Много съжалявам. — Той се оживи. — Те са Зуни — рече. — Ако детето е с тях, няма да му се случи нищо лошо. Казват, че винаги можеш да имаш вяра на един Зун. Много държат на семейния живот.

Баба се обърна към Хилта, която трепереше като объркана пеперуда, и вдигна вежди.

— О, да — изписка Хилта. — Зуните се ползват с много добро име.

— Хмм — отвърна Баба. Тя се завъртя на пети и се запъти обратно към центъра на града. Началникът на пристанището рухна, сякаш току-що бяха свалили закачалка от ризата му.

Жилището на Хилта се намираше над един билков магазин и зад кожарска работилница и от него се откриваше очарователна гледка към покривите на Охулан. Тя си го харесваше, защото гарантираше необезпокоеност — нещо, винаги оценявано по достойнство от, както тя се изразяваше, „по-изисканите ми клиенти, които предпочитат да правят специалните си покупки в спокойна атмосфера, където дискретността е вечната парола“.

Баба Уедъруекс огледа всекидневната с едва прикрито презрение. Общо взето тук имаше твърде много пискюли, завеси с мъниста, астрологически карти и черни котки. Баба не можеше да понася котки. Тя изсумтя.

— Това от кожарската работилница ли е? — обвинително попита тя.

— Тамян — отвърна Хилта. Тя храбро се засмя срещу бабиното презрение. — Клиентите го ценят високо. Настройва мозъците им. Знаеш как е.

— Аз пък си мислех, че човек може да се занимава със съвършено почтен бизнес, без да прибягва до козметични трикове, Хилта, — каза Баба, седна и започна дългата и сложна процедура по свалянето на иглите от шапката си.

— В градовете е по-различно — отвърна Хилта. — Човек трябва да се движи в крак с времето.

— Сигурна съм, че не разбирам защо. Сложила ли си чайника? — Баба се пресегна през масата и свали кадифеното покривало от кристалното кълбо на Хилта — кварцова сфера, голяма колкото главата й.

— Така и не можах да му хвана чалъма на това проклето силиконово нещо — каза тя. — Когато бях малка, и купа вода с капка мастило в нея вършеше чудесна работа. Я да видим, така…

Тя се взря в танцуващата сърцевина на топката, като се опитваше с нейна помощ да фокусира съзнанието си върху местонахождението на Еск. В най-добрия случай да се работи с кристал беше трудно и обикновено взирането в него означаваше, че единственото нещо, което със сигурност може да бъде гарантирано за бъдещето е, че ще ти докара жестока мигрена. Баба не им се доверяваше, смяташе, че „миришат на магьосници“; много просто, винаги й се струваше, че проклетото нещо ще ти изсмуче мозъка като мида от черупката й.

— По дяволите, цялото е искрящо — рече тя, като се намръщи срещу сферата и я обърса с ръкава си. Хилта надникна през рамото й.

— Това не са искри, това означава нещо — бавно каза тя.

— Какво?

— Не съм сигурна. Мога ли аз да опитам? Свикнала е с мен. — Хилта изгони една котка от другия стол и се надвеси напред, за да се вгледа в дълбините на стъклото.

— Хфм. Давай свободно — рече Баба, — но няма да намериш…

— Чакай. Нещо преминава.

— Оттук ми изглежда само искри — настояваше Баба. — Малки сребърни светлинки, които се носят наоколо, като в онези малки стъклени играчки със затворена буря в тях. Хубави са, наистина.

— Да, но погледни отвъд снежинките.

Баба погледна.

Ето какво видя.

Мястото, откъдето се виждаше, беше много високо и под него лежеше обширна ивица земя, синя от разстоянието, през която една широка река се гърчеше като пияна змия. На преден план се виждаха плаващи сребърни светлини, но те бяха, така да се каже, само няколко снежинки в огромната буря от светлини, която се превръщаше в огромна ленива спирала, като остаряло торнадо със силен снеговалеж, и като фуния, стигаща до земята, до мъгливия пейзаж. Баба присви очи и едва-едва успя да различи някакви точки по реката.

От време на време някое припламване хвърляше краткотрайни искри в плавно извиващата се фуния от прашинки.

Баба примигна и вдигна очи. Стаята й се стори много тъмна.

— Странно време — каза тя, защото всъщност не можа да измисли нищо по-добро. Даже и със затворени очи, пред погледа й продължаваха да танцуват бляскави прашинки.

— Не мисля, че това е времето — каза Хилта. — Всъщност, струва ми се, че хората не могат да го видят, но кристалът го показва. Мисля, че това е магия и тя се кондензира от въздуха.

— В жезъла?

— Да. Ето това е, което прави магьосническият жезъл. Един вид дестилира магия.

Баба се осмели да погледне още веднъж в кристала.

— У Еск — внимателно каза тя.

— Да.

— Изглежда е много.

— Да.

Не за първи път Баба съжали, че не знае повече за това как магьосниците правят магиите си. Представи си Еск — как се изпълва с магия, докато всяка една тъкан и всяка една пора се подува от нея. После щеше да започне да изтича — отначало бавно, извивайки се към земята с малки пуквания, а след това щеше да се разрасне в огромно излъчване на окултна потенциалност. Можеше да направи всякакви поразии.

— По дяволите! — извика тя. — Никога не съм харесвала тая пръчка.

— Поне върви към Университета — каза Хилта. — Там ще знаят какво да направят.

— Може би. Колко надолу по реката мислиш че са?

— Към двайсет мили. Тези баржи едва-едва се влачат. Зуните въобще не бързат.

— Така — Баба се изправи, стиснала предизвикателно челюсти. Посегна за шапката си и грабна торбата с вещите си.

— Смятам, че мога да се движа по-бързо от една баржа — каза тя. — Реката криволичи, а аз мога да вървя направо.

— Ти ще вървиш след нея? — ужасена попита Хилта. — А горите и дивите животни?

— Чудесно, бих искала да се върна пак към цивилизацията. Тя има нужда от мен. Онзи жезъл започва да я овладява. Приказвах го аз, ама кой да слуша?

— И не слушаха ли? — попита Хилта, като все още се опитваше да разбере какво имаше предвид Баба под „връщане към цивилизацията“.

— Не — студено отвърна Баба.

Той се казваше Амшат Б’хал Зун. Живееше на сала с трите си жени и с трите си деца. Беше Лъжец.

Това, което винаги дразнеше враговете на Зунското племе, беше не просто тяхната честност, която беше вбесяващо абсолютна, а съвършено директния им подход. Зуните никога не бяха чували за евфемизми, а даже и да знаеха някой, щяха да се чудят какво да го правят, освен че сигурно щяха да го нарекат „хубав начин да се каже нещо гадно“.

Безкомпромисната им привързаност към истината очевидно не им беше наложена от някой бог, както обикновено става, а явно имаше генетична основа. Обикновеният Зун можеше да излъже точно толкова, колкото можеше да диша под водата и, всъщност, самата идея за това беше достатъчна, за да го разстрои значително; да се изрече Лъжа беше равносилно на това вселената да бъде променена тотално.

Това представляваше солидна пречка за племе, занимаващо се с търговия и затова, с течение на хилядолетията, старейшините на Зуните изучиха странната сила, която всички останали притежаваха в такива огромни количества, и решиха, че и те трябва да я притежават.

Младите мъже, които проявяваха и най-слаби признаци, че притежават този талант, бяха окуражавани на специални церемонии да продължават да пречупват Истината на конкурентни начала. Първата записана Зунска протолъжа беше: „Всъщност дядо ми е доста висок“, но в крайна сметка те му хванаха цаката и учредиха длъжността „племенен Лъжец“.

Трябва да се разбере, че макар и повечето от Зуните да не могат да лъжат, те хранят огромен респект към всеки Зун, който може да каже, че светът е по-различен, отколкото е в действителност, а Лъжецът се ползва със значителен авторитет. Той представлява племето си във всичките му вземания-давания с външния свят, когото обикновеният Зун още много отдавна се бе отказал да се опитва да разбере. Племената на Зуните се гордеят много със своите Лъжци.

Другите народи много се дразнят от всичко това. Те мислят, че Зуните би трябвало да приемат по-подходящо наименование, като, например, „дипломат“ или „завеждащ обществените взаимоотношения“. Струва им се, че Зуните се подиграват с цялата работа.

— Всичкото това вярно ли е? — подозрително попита Еск, докато оглеждаше препълнената каюта на баржата.

— Не — сериозно отвърна Амшат. Най-младата му жена, която готвеше каша върху миниатюрна, отрупана печка, се изкикоти. Трите му деца гледаха тържествено Еск иззад ръба на масата.

— Никога ли не казваш истината?

— А ти? — Амшат се ухили със златната си усмивка, но очите му не се смееха. — Защо те намирам във вълната си? Амшат не отвлича деца. Вкъщи ще има някой, който ще се безпокои, не е ли тъй?

— Предполагам, че Баба ще тръгне да ме търси — каза Еск, — но не мисля, че ще се безпокои много. Струва ми се, че само ще се ядоса. Все едно, аз отивам в Анкх-Морпорк. Можете да ме свалите от кораба…

— … лодката…

— … както искаш. Нямам нищо против щуките.

— Не мога да го направя — рече Амшат.

— Това лъжа ли беше?

— Не! Но наоколо е дива природа, има крадци и… разни неща.

Еск кимна лъчезарно.

— Решено тогава — каза тя. — Нямам нищо против да спя във вълната. Мога да си плащам за пътя. Мога да правя… — Поколеба се; недовършеното й изречение увисна като малко клъбце кристал във въздуха, докато предпазливостта направи успешен опит да овладее езика й. — … полезни неща — завърши неубедително.

Тя усещаше, че Амшат гледа леко настрани към първата си жена, която шиеше до печката. Съгласно Зунските традиции носеше само черно. Баба би го одобрила напълно.

— Какви полезни неща? — попита той. — Пране, чистене, така ли?

— Ако кажете — отвърна Еск, — мога да правя и това, или дедестилация с помощта на двойния или тройния аламбик, или да правя лакове, глазури, кремове, мазила и специални пари, да помагам в топенето на восък, в производството на свещи, в правилния подбор на семена, корени и калеми, да приготвям повечето продукти от Осемдесетте Великолепни Билки; мога да преда, разчепквам, да кисна, да тепам, да тъка на ръка, гергеф, арфа и на Благородните станове, мога и да плета, ако някой ми захване преждата, мога да чета по почвата и скалите, да правя дограма до тройната сглобка и жабката, мога да предсказвам времето по следи от животни и по небето, мога да увелича роенето на пчелите, да варя пет вида медовина, да правя бои, фиксатори и пигменти, включително и трайно синьо, мога да се справя с повечето видове тенекеджийство, да поправям обувки, да обработвам и фасонирам почти всички кожи и, ако имате кози, мога да се грижа за тях. Обичам кози.

Амшат я гледаше замислено. Тя усещаше, че очакват да продължи.

— Баба не обича да гледа хора, които се мотаят, без да вършат нищо — каза тя. — Тя винаги казва, че момиче със сръчни ръце никога няма да остане без работа — добави Еск, като да обясни по-добре.

— Или съпруг, предполагам — кимна едва-едва Амшат.

— Всъщност, Баба много може да каже по този въпрос…

— Сигурен съм, че е така — рече Амшат. Погледна към първата си жена, която кимна едва забележимо.

— Много добре — каза той. — Ако можеш да помагаш с нещо, можеш да останеш. А можеш ли да свириш на някакъв инструмент?

Еск отвърна на втренчения му поглед, без да й мигне окото, и каза:

— Сигурно.

И така, с минимум трудности и със съвсем малко съжаление, Еск напусна Планините Рамтоп и техния климат, и се присъедини към Зуните в дългото им търговско пътуване по Анкх.

Имаше поне трийсет баржи с поне по едно голямо Зунско семейство на всяка, и изглежда нито един съд не превозваше товар, еднакъв с някой от другите; повечето от баржите бяха завързани една за друга и ако им се приискаше малко социализиране, Зуните просто се притегляха по въжето и стъпваха на съседната палуба.

Еск се установи да живее в руната вълна. Там беше топло, миришеше малко като Бабината къща и, далеч по-важното, означаваше, че никой няма да я безпокои.

Започваше малко да се безпокои за магията.

Тя определено се изплъзваше от контрола й. Еск не правеше магии, те просто се случваха около нея. А тя си даваше сметка, че вероятно хората няма да са много щастливи, ако узнаеха това.

Това означаваше, че ако миеше, трябваше доста усърдно и дълго да тропа и да плиска вода, за да прикрие факта, че чиниите се миеха сами. Ако трябваше да закърпи нещо, правеше го на някое уединено местенце на палубата, за да скрие и факта, че краищата на дупката се съшиваха като че ли… като че ли по магия. Друго, на втория ден от пътуването си тя се събуди и установи, че през нощта няколко от руната, близо до мястото, където беше скрила жезъла, са се сресали, разчепкали и изпрели в безупречни чилета.

Тя изхвърли всички мисли за палене на огньове вън от главата си.

Но пътуването си имаше и своите добри страни. Всяка бавна извивка на голямата, кафява река носеше нови гледки. Имаше тъмни отсечки, оградени от гъсти гори, през които баржите се движеха точно по средата на реката, мъжете се въоръжаваха, а жените стояха долу — с изключение на Еск, която седеше и слушаше с интерес пръхтенето и кихането, които ги следваха из гъсталаците по брега. Следваха отсечки обработваема земя. Минаха и няколко града, много по-големи от Охулан. Минаха даже и някакви планини, макар че те бяха стари и еднообразни, а не млади и интересни, като нейните. Не че й беше мъчно за дома, не може да се каже точно това, но понякога самата тя се чувстваше като лодка, която се носи в края на безкрайно, но неизменно вързано за котвата въже.

Баржите спираха в някои от градовете. По традиция само мъжете слизаха на брега и само Амшат, който носеше церемониалната си шапка на Лъжец, говореше с не-Зуните. Обикновено Еск отиваше с него. Той се опитваше да й намекне, че тя би трябвало да се подчини на неписаните житейски правила на Зуните и да стои на борда, но намекът за Еск беше това, което е ухапването на комар за носорога, тъй като тя вече се учеше, че ако не спазваш правилата, хората почти винаги тихичко ще ги пренапишат, така че те да не се отнасят за теб.

Така или иначе, но винаги когато Еск беше с него, на Амшат му се струваше, че получава много добра цена. Имаше нещо в това малко дете, целенасочено присвило очи срещу тях иззад краката му, което караше даже и най-закоравелите в бизнеса търговци да приключват бързо-бързо сделките.

Всъщност, това започваше да го тревожи. Когато веднъж един посредник в оградения със стени град Земфис му предложи торба ултрамарин срещу сто руна вълна, някакъв глас на височината на джобовете му каза:

— Това не е ултрамарин.

— Послушай детето! — ухилено рече търговецът.

Амшат тържествено вдигна един от камъните пред очите си.

— Слушам го — каза той, — но те наистина приличат на ултрамарин. Бляскави са и трептят.

Еск поклати глава.

— Това са само мъниста — настоя тя. Каза го без да мисли и съжали веднага, тъй като двамата мъже се обърнаха и я зяпнаха.

Амшат прехвърли камъка в дланта си. Да се сложат фалшивите камъни в кутията с няколко истински скъпоценни камъка, така че видимо да променят оттенъка си беше традиционен номер, но тези притежаваха истинския син вътрешен огън. Той погледна строго към търговеца. Амшат беше обучен прекрасно в изкуството на Лъжата. И сега, като се замисли, различи едва забележимите признаци.

— Изглежда има съмнение — каза той, — но то лесно може да се разсее, трябва само да ги занесем при пробирера на Борова Улица, защото, всички знаят, този вид камъни се разтварят в хипактинов разтвор, нали така?

Търговецът се поколеба. Амшат леко бе променил стойката си, а видът на мускулите му ясно говореше, че само едно по-рязко движение от страна на търговеца и ще го просне в праха. А това проклето дете продължаваше да присвива очи срещу него, като че ли четеше вдън мозъка му. Нервите му не издържаха.

— Съжалявам за този неприятен спор — каза той. — Приех камъните за ултрамарин на вяра, но, за да не предизвикваме разногласия между нас, бих ви помолил да ги приемете като… като подарък, а за вълната, бих ли могъл да ви предложа този първокачествен розит?

Той извади малък червен камък от миниатюрна кадифена кесия. Амшат почти не го погледна, а без да откъсва поглед от мъжа, го подаде на Еск. Тя кимна.

Щом търговецът побърза да се отдалечи, Амшат хвана Еск за ръката и почти я замъкна до дюкянчето на пробирера, което беше съвсем малко по-голямо от ниша в стената. Старецът взе най-малкия от сините камъни, изслуша припрените обяснения на Зуна, напълни една чинийка с хипактинов разтвор и пусна камъка в него. Той се стопи в небитието.

— Много интересно — каза той. Взе още един камък с пинцети и го погледна през лупа.

— Това наистина са мъниста, но като такива са изключително добри екземпляри — заключи той. — Те в никакъв случай не са без стойност и аз, например, съм готов да ви предложа… има ли му нещо на очите на момиченцето?

Амшат сбута Еск и тя престана да изпробва нов Поглед.

— … бих ви предложил, да речем, два зата сребро?

— Нека бъдат пет? — учтиво предложи Амшат.

— И аз бих искала да задържа един от камъните — обади се Еск.

Старецът вдигна ръце.

— Но те са само антикварна рядкост! — възкликна той. — От стойност само за колекционери!

— Да, но колекционерът би могъл да ги продаде на нищо неподозиращия купувач за съвършен розит или ултрамарин — отвърна Амшат, — особено, ако той е единственият експерт в града.

Пробирерът помърмори малко срещу това, но в крайна сметка се споразумяха за три зата и един от камъните, окачен на тънка сребърна верижка, за Еск.

Когато вече не можеха да бъдат чути, Амшат й подаде малките сребърни монети и каза:

— Твои са. Спечели си ги. Но… — той се наведе, така че погледът му се изравни с нейния, — трябва да ми кажеш как разбра, че камъните са фалшиви.

Той изглеждаше разтревожен, но Еск усети, че истината няма много да му хареса. Магията караше хората да се чувстват неудобно. Нямаше да му хареса, ако просто му кажеше: фалшивите камъни са си фалшиви камъни, а ултрамарина си е ултрамарин, и макар че на теб ти се струва, че изглеждат еднакви, това е само защото повечето хора не използват очите си така, както трябва. Нищо не може напълно да прикрие истинската си същност.

Вместо това тя каза:

— Джуджетата копаят такива камъни близо до селото, в което съм родена, и човек бързо научава как странно пречупват светлината.

Амшат известно време я гледа в очите. После сви рамене.

— Добре — каза той. — Чудесно. Е, аз имам още малко работа тук. Защо не идеш да си купиш малко нови дрехи или нещо друго? Бих те предупредил срещу безскрупулни търговци, но, някакси, не знам, струва ми се, че няма да имаш никакви проблеми.

Еск кимна. Амшат се отдалечи през пазара. На първия ъгъл той се обърна, погледна я замислено, а след това изчезна в тълпата.

Е, това е краят на плаването, каза си Еск. Той не е съвсем сигурен, но сега ще продължи да ме наблюдава и преди да разбера какво става, ще ми отнемат жезъла и ще последват цял куп неприятности. Защо всички така се разстройват от магията?

Тя въздъхна философски и се зае да изследва възможностите на града.

Но оставаше проблемът с жезъла. Беше го заровила дълбоко в руната вълна, които засега още нямаше да бъдат разтоварвани. Ако се върнеше за него, хората щяха да почнат да задават въпроси, а тя не знаеше отговорите.

Откри една удобна уличка и пое по нея, докато дълбок вход не й предложи спокойствието, от което се нуждаеше.

Щом връщането беше немислимо, тогава оставаше само една възможност. Тя протегна ръка и затвори очи.

Знаеше точно какво иска — беше пред очите й. Жезълът не трябва да прелети през въздуха, като разруши баржата и привлече вниманието върху себе си. Единственото, което искаше, мислеше си тя, беше да настъпи едва забележима промяна в начина, по който е организиран светът. Това не трябваше да е свят, в който жезълът беше във вълната, а свят, в който той беше в ръката й. Една нищожна промяна, безкрайно малко изменение в Подредбата На Нещата.

Ако Еск беше получила необходимата магьосническа подготовка, щеше да знае, че това е невъзможно. Всички магьосници знаеха как да местят неща насам-натам, като се почне от протоните и се стигне по-нататък, но най-важното нещо, което трябва да се знае за преместването на едно нещо от А до Я, съгласно основните физически закони, е, че по пътя си то трябва да премине и през всички останали букви от азбуката. Единственият начин човек да накара нещо да изчезне от А и да се появи на Я би бил да усуче цялата Реалност на една страна. Проблемите, които това щеше да предизвика, изключваха възможността даже да се помисли за него.

Еск, естествено, не беше получила такава подготовка, а, добре известно е, че жизненонеобходима съставка на успеха е да не знаеш, че това, което се опитваш да направиш, не може да бъде направено. Човек, който даже не подозира за възможността за неуспех, може да се окаже градивният камък по пътя на колелото на историята.

И когато Еск се опита да измисли как да си върне жезъла, в магическия ефир се разпростряха вълните, които промениха Свят Диск по хиляди малки начини. Повечето останаха абсолютно незабелязани. Може би няколко песъчинки останаха да лежат на своя бряг в малко по-различно положение, или пък някое и друго листо увисна на дървото си по съвсем различен начин. Но след това челната вълна на вероятностите се удари в ръба на Реалността и се отдръпна като калта край езерото, която срещайки тежките вълни от отсрещната страна, поражда малки, но важни водовъртежи в самата материя на съществуването. Нищо не ви пречи да получите водовъртежи в материята на съществуването, защото тя е много странна материя.

Еск, разбира се, нищо не подозираше за всичко това, но беше много доволна, когато жезълът падна от разредения въздух в ръката й.

Беше топъл.

Погледа го известно време. Чувстваше, че трябва да направи нещо с него — той беше твърде голям, твърде забележим, твърде неудобен. Привличаше внимание.

— Ако ще те водя с мен в Анкх-Морпорк — замислено каза тя, — трябва да те преобразя.

Няколко последни искри магия се завъртяха около него, после изгаснаха.

В крайна сметка Еск разреши неотложния проблем като откри едно дюкянче на централния пазар на Земфис, в което се продаваха метли, купи най-голямата от тях, отнесе я до входа, където се беше приютила, махна дръжката й и напъха жезъла дълбоко в брезовите клончета. Стори й се, че не е много добре да се отнася по този начин с такъв благороден предмет и мълчаливо му се извини.

Както и да е, това промени нещата. Никой не се обръщаше след някакво си малко момиченце с метла.

Тя си купи да хапне малко ароматно печено месо, докато разглеждаше (продавачът по невнимание й върна по-малко ресто и едва по-късно осъзна, че необяснимо защо й е дал два сребърника; освен това, през нощта в дюкяна му загадъчно влязоха плъхове и изядоха всичката му стока, а баба му я удари гръм).

Градът беше по-малък от Охулан и много по-различен, защото лежеше на пресечката на три търговски пътя, без да се брои самата река. Беше построен около един огромен площад, който представляваше нещо средно между постоянно екзотично улично задръстване и палатков лагер. Камили ритаха мулета, мулетата ритаха коне, конете ритаха камилите, а всичките заедно ритаха хората; изобилстваха всякакви цветове, дрънчаха всякакви шумове, носеше се цяла гама миризми и здравият, неудържим звук от стотици хора, които правеха пари.

Една от причините за оживлението беше, че на голяма част от континента други хора предпочитаха да печелят пари, без изобщо да работят, и тъй като на Диска все още му предстоеше да развие музикална звукозаписна индустрия, те бяха принудени да прибегнат към по-стари, по-традиционни форми на бандитизъм.

Много странно, но те често изискваха значителни усилия. Да се избутат тежките камъни до върха на канарата за една прилична засада, да се отсекат дървета, за да бъде препречен пътят и да се изкопае яма и да се застеле с шипове, като в същото време се грижиш камата ти да е винаги добре наточена, май изискваше далеч повече напрягане на ума и мускулите от повечето добре приети от обществото професии, но, въпреки това, все още се намираха хора, достатъчно заблудени, че да се подложат на всичко това, плюс дългите нощи в неудобна обстановка, само и само за да пипнат в ръцете си абсолютно обикновени големи кутии със скъпоценности.

И така, един такъв град като Земфис беше мястото, където кервани се разделяха, смесваха се и се събираха отново, а десетки търговци и пътници се съюзяваха за защита срещу отритнатите от обществото, които ги причакваха по пътищата напред. Еск, която бродеше незабелязвана от никого сред блъсканицата, научи всичко това по най-простия начин — като намери един човек, който изглеждаше важен и го дръпна за крайчеца на дрехата.

Точно този човек броеше бали тютюн и сигурно щеше да успее да ги преброи, ако тя не го беше прекъснала.

— Какво?

— Попитах какво става тук?

Мъжът имаше намерение да каже: — Я се разкарай и занимавай някого другиго. Искаше да я перне леко по главата. Така че, той се удиви от самия себе си, когато откри, че се навежда и говори сериозно с едно малко, омърляно дете, с голяма метла в ръката (която, пък, както му се стори по-късно, по някакъв неописуем начин го гледаше внимателно).

Той обясни за керваните. Детето кимаше.

— Хората се събират заедно, за да пътуват?

— Точно така.

— Докъде?

— До разни места. Сто Лат, Псевдополис… Анкх-Морпорк, разбира се…

— Но и реката ходи там — каза Еск, разсъдливо. — Баржите, Зуните.

— А, да, — отвърна търговецът, — но те взимат високи такси, а и не могат да превозят всичко, пък и никой не им вярва особено.

— Но те са много честни!

— Уф, да — рече той. — Но нали знаеш какво казват: никога не вярвай на честен човек. — И се усмихна хитро.

— Кой казва това?

— Те. Ами, хората. Нали знаеш — каза той, а в гласа му се прокрадна неловкост.

— О-о! — отвърна Еск. Помисли върху това. — Трябва да са много глупави — следвайки логиката, каза тя. — Все едно, благодаря ви.

Той я изпрати с поглед и се върна към броенето си. Миг по-късно усети повторно дръпване на палтото.

— Петдесетиседем-петдесетиседем-петдесетиседем-какво? — попита той, като се опитваше да не си изгуби бройката.

— Извинете за безпокойството пак — каза Еск, — но тези бали…

— Какво те, петдесетиседем-петдесетиседем-петдесетиседем?

— Ами, предполага ли се в тях да има малки бели червейчета?

— Петдесетисед… какво? — Търговецът свали плочката, на която пишеше, и се опули срещу Еск. — Какви червейчета?

— Такива, дето се гърчат. Белички — услужливо допълни Еск. — Дето са се заровили в средата на балите.

— Искаш да кажеш тютюневи червеи? — Той погледна побеснял към купчината бали, които бяха разтоварени от — като се замисли сега — един продавач с нервното изражение на среднощен дух, който бърза да изчезне преди да си открил в какво се е превърнало вълшебното злато на сутринта. — Но той ми каза, че са били съхранявани добре и… ти откъде знаеш, обаче?

Детето беше изчезнало в тълпата. Търговецът погледна сурово към мястото, където беше стояло то. Погледна сурово към продавача, който се хилеше нервно. Погледна сурово към небето. После извади от джоба си ножа, взря се в него за един миг, изглежда стигна до някакво решение и се втурна към най-близката бала.

Междувременно Еск случайно беше подслушала и открила кервана, който се стягаше за Анкх-Морпорк. Водачът седеше на маса, направена от талпа, върху два варела.

Беше зает.

Говореше с един магьосник.

Опитните пътници знаят, че всяка компания, която се кани да пресече вероятно опасна територия, е желателно да включва солиден брой саби в себе си, но абсолютно задължително трябва да има и магьосник, в случай че възникне необходимост от магьоснически дела, а даже и те да не потрябват — да пали огъня. Магьосник от трети ранг и нагоре не плаща за привилегията, която оказва, да се присъедини към компанията. По-скоро, той очаква да му платят. Точно в този момент привършваха деликатни преговори.

— Чудесно, Мастро Триатъл, но какво ще правим с младежа? — каза водачът на кервана, някой си Адаб Джендър, солидна фигура в палто от тролска кожа, с небрежно килната шапка и с кожена фустанела. — Ясно виждам, че не е магьосник.

— Сега се учи — отвърна Триатъл, — висок, кльощав магьосник, чиито одежди красноречиво говореха, че е маг от Древните и Верни Истински Братя на Сребърната Звезда, един от осемте магьоснически ордена.

— Значи магьосник не е — каза Джендър. — Знам правилата, и ако нямаш жезъл, значи не си магьосник. А той няма.

— Точно сега той отива в Невидимия Университет за тази малка подробност — високомерно отвърна Триатъл. Магьосниците се разделяха с парите си малко по-трудно отколкото тигрите със зъбите си.

Джендър погледна към въпросния момък. През живота си беше срещал доста магьосници и се считаше за добър познавач, така че, трябваше да признае, че това момче изглеждаше отличен „материал“ за магьосник. С други думи, беше слаб, висок като върлина, блед от четене на разстройващи съзнанието книги в нездравословни стаи, а очите му бяха воднисти като две недопържени яйца на очи. На Джендър му мина през ума, че за да акумулира, човек трябва да спекулира.

Единственото, което му липсва, за да се изкачи право на върха, помисли си той, са малко спънки. Магьосниците страдат от болести като астма и са „дюстабанлии“ — тези неща изглежда, някакси, като че ли им дават сила.

— Как се казваш, момче? — попита той, колкото можеше по-мило.

— Ссссссссссссссс — каза момчето. Адамовата му ябълка изскочи като вързан балон. Той се обърна към спътника си, изпълнен с няма молба.

— Саймън — каза Триатъл.

— … аймън — съгласи се Саймън с благодарност.

— Можеш ли да правиш кълбовидни мълнии или вихрови магии, така че да могат да се хвърлят срещу врага.

Саймън погледна настрани към Триатъл.

— Нннннннннн — опита се да каже той.

— Моят млад приятел следва по-висше магьосничество от елементарното мятане на магии — каза магьосникът.

— … е — довърши Саймън.

Джендър кимна.

— Добре — каза той, — може би ти наистина ще станеш магьосник, момче. Може би, когато си получиш великолепния жезъл, ще благоволиш да пътуваш с мен някой път, а? Ще инвестирам в теб, става ли?

— Д…

— Само кимни — каза Джендър, който по природа не беше жесток човек.

Саймън кимна благодарно. Триатъл и Джендър си кимнаха един на друг, след което магьосникът се отдалечи, последван от чирака си, който се влачеше под тежестта на багажа.

Джендър погледна в списъка пред себе си и внимателно зачеркна „магьосник“.

Малка сянка падна върху листа. Той вдигна поглед и неволно трепна.

— Е? — студено попита той.

— Искам да ида в Анкх-Морпорк — каза Еск, — моля ви. Имам малко пари.

— Върви си вкъщи при мама, детенце.

— Ама, наистина. Аз искам да си търся късмета.

Джендър въздъхна.

— Защо носиш тази метла? — попита той.

Еск я погледна, като че ли я виждаше за първи път.

— Всяко нещо все трябва да е някъде — отвърна тя.

— Я си ходи вкъщи, момичето ми — рече Джендър. — Не вземам бегълци за Анкх-Морпорк. На малките момиченца могат да им се случат странни неща в големите градове.

Еск се оживи.

— Какви странни неща?

— Виж какво, казах ти да си ходиш вкъщи, нали? Веднага!

Той си взе тебешира и продължи да отмята разни неща по плочката си, като се опитваше да не обръща внимание на твърдия поглед, който сякаш пронизваше горната част на главата му.

— Мога да бъда полезна — тихо каза Еск.

Джендър захвърли тебешира и раздразнено се почеса по брадата.

— На колко си години? — попита той.

— Девет.

— Е, деветгодишна госпожице, аз имам двеста животни и сто човека, които искат да идат в Анкх, като половината от тях мрази другата половина, освен това нямам достатъчно хора, които могат да се бият, а казват, че пътищата са доста опасни и че разбойниците ставали наистина дръзки горе в Хълмовете, и троловете искат по-висока мостова такса тази година, в зърното ми има гъгрици и продължава ужасно да ме боли глава, и откъде-накъде, във всичко това, ми трябваш пък и ти?

— О — каза Еск. Огледа претъпкания площад. — Кой от тези пътища води към Анкх, тогава?

— Ей оня там, с портата.

— Благодаря ви — сериозно каза тя. — Сбогом. Надявам се, че няма да имате повече проблеми и че главата ще ви премине.

— Така — несигурно отвърна Джендър. Той забарабани с пръсти по върха на масата, докато гледаше как Еск се отдалечава по посока на пътя за Анкх. Дълъг, криволичещ път. Път, по който върлуваха крадци и гноли. Път, който пъплеше през високи планински проходи и се влачеше задъхано над пустини.

— Уф, по дяволите! — каза той под носа си. — Ей, ти!

Баба Уедъруекс имаше проблеми.

Първо на първо, реши тя, въобще не трябваше да се оставя Хилта да я придума да заеме метлата й. Тя беше стара, нестабилна, можеше да лети само нощем и дори и тогава успяваше да развие скорост, не по-висока от бърз ход.

Заклинанията й за издигане толкова се бяха износили, че въобще отказваха да се задействат, докато тя не беше вече в движение. Всъщност, това беше единствената метла, която някога би могла да се нуждае от начален тласък.

Та точно когато Баба Уедъруекс, потна и проклинаща, за десети път тичаше по една горска пътека, вдигнала проклетото нещо на височината на раменете си, тя откри трапа за мечки.

Вторият проблем беше, че някаква мечка го беше открила преди нея. Всъщност, това не се оказа кой знае какъв проблем, тъй като Баба, вече достатъчно ядосана, я цапардоса точно между очите с метлата и сега мечката седеше толкова надалеч от нея, колкото това е възможно в яма, и се опитваше да си мисли за весели неща.

Нощта не беше много удобна, а сутринта не се оказа по-добра и за групата ловци, които, към изгрев-слънце, надникнаха през крайчеца на ямата.

— Крайно време беше — каза Баба. — Извадете ме.

Изненаданите глави се отдръпнаха и до ушите й достигна припрян шепот. Бяха видели шапката и метлата.

Най-после една брадата глава се показа повторно, доста неохотно, като че ли някой буташе напред тялото, към което беше прикачена.

— Хм — започна тя, — виж, майко…

— Не съм никаква майка — сряза го Баба. — Съвсем определено не съм вашата майка, ако въобще сте имали такава, в което много се съмнявам. Ако аз ви бях майка, щях да избягам преди да се родите.

— Това е само фигуративен израз — с укор каза главата.

— Това е проклета обида, ето какво е!

Последва още един разговор, проведен шепнешком.

— Ако не изляза оттук — гръмогласно каза Баба, — ще си имате Неприятности. Виждате ли шапката ми, а? Виждате ли я?

Главата пак се показа.

— В това е целият проблем, разбираш ли? — каза тя. — Искам да кажа, какво ще стане, ако те извадим? Май изглежда по-безопасно за всички, ако просто запълним ямата. Нищо лично, нали разбираш.

Баба осъзна какво беше това, което не й даваше мира около тази глава.

— Ти коленичил ли си? — с обвинителен глас попита тя. — Не си, нали! Вие сте джуджета!

Шепот, шепот.

— Е, и какво от това? — предизвикателно попита главата. — В това няма нищо лошо, нали? Имаш ли нещо против джуджетата?

— Можете ли да поправяте метли?

— Вълшебни метли ли?

— Да!

Шепот, шепот.

— И какво, ако можем?

— Е, бихме могли да се споразумеем…

Залите на джуджетата кънтяха от звъна на чуковете, макар че това беше само за ефект. На джуджетата им беше трудно да мислят без дрънченето на чуковете, което им действаше успокояващо, и затова по-заможните джуджета на чиновническа служба плащаха на нарочни зли духове да удрят малки, церемониални наковални, само и само да поддържат установения им имидж на джуджета.

Метлата лежеше между две дървени магарета. Баба Уедъруекс седеше на една гола скала, докато някакво джудже наполовина на нейния ръст, в престилка, цялата с джобове, се въртеше около метлата и от време на време я ръчкаше.

Най-накрая то ритна игличките й и пое дълбоко дъх, нещо като изсвирване навътре, което е тайният знак на всички занаятчии по света и означава, че се кани да се случи нещо много важно.

— Таакаааа — каза то. — Би трябвало да повикам чираците си да погледнат това, да, би могло. Това, само по себе си, е обучение. Та казваш, че наистина е успяла да полети?

— Летеше като птица — отвърна Баба.

Джуджето запали лула.

— Много бих искал да видя тази птица — замислено каза то. — Предполагам, че има какво да се види, такава птица.

— Да, но можете ли да я ремонтирате? — попита Баба. — Бързам.

Джуджето седна, бавно и преднамерено.

— Колкото до ремонта — каза то, — за ремонта не знам. Да я направим отново — може би. Разбира се, в наши дни е трудно да се намерят игличките, даже и да успеем да намерим хора, които да ги свържат заедно както трябва, а магиите се нуждаят от…

— Не искам да я правите отново, искам просто да работи добре — каза Баба.

— Това е ранен модел, разбираш ли — продължаваше да упорства джуджето. — Много са трудни, тези ранни модели. Не можеш да намериш дървото…

Буквално го вдигнаха от земята, докато очите му не се изравниха с Бабините. Джуджетата, както е известно, самите те са вълшебни създания и удържат доста на магията, но изражението на вещицата беше такова, като че ли искаше да залепи очите му за темето.

— Само я поправете — изсъска тя. — Моля?

— Какво, да свърша неизпипана работа? — попита джуджето, а лулата му издрънча на пода.

— Да.

— Искаш да кажеш да я позакърпя? Да изневеря на занаята си и да свърша работата наполовина?

— Да — отвърна Баба. Зениците й представляваха две малки черни дупки.

— Ох! — рече джуджето. — Добре, тогава.

Джендър, водачът на кервана, беше притеснен човек.

Вече три сутрини, откакто бяха напуснали Земфис, движеха се с добра скорост и сега се катереха към скалистия планински проход, известен като Върховете на Шила (те бяха осем; Джендър често се чудеше коя ли е била Шила и дали би я харесал).

През нощта ги беше издебнала шайка гноли. Отвратителните създания, разновидност на каменните зли духове, бяха прерязали гърлото на един от стражите и сигурно са били решили да изколят целия лагер. Само че…

Само че никой не знаеше какво точно е станало след това. Събудиха ги писъците, а докато хората раздухаха огньовете и Триатъл, магьосникът, стигна да разстеле синьо сияние над бивака, оцелелите гноли вече бяха само далечни, тънки сенки, които бягаха така, сякаш ги преследваха всичките легиони на Ала.

Ако се съди по това, което се беше случило със събратята им, имаха право. Части от гноли висяха от съседните скали, което им придаваше някакъв весел и шеговит вид. Джендър не изпитваше особено съжаление за това — гнолите обичаха да залавят пътници и да упражняват гостоприемство от вида „нажежен-до-червено-нож-и-суровица“ върху тях, — но го притесняваше това, че е на едно и също място с Нещо, което минаваше през десетина жилави и здраво въоръжени гноли като лъжица през рохко сварено яйце, но без да оставя следи.

Всъщност земята беше опустошена.

Нощта се беше оказала много дълга, а сутринта не донесе нищо по-добро. Единственият малко по-буден човек беше Еск, която беше проспала цялото премеждие под една от каруците и се беше оплакала само, че е сънувала странни сънища.

Все пак, беше облекчение да се махнат от зловещата гледка. Джендър реши, че вътрешностите на гнолите въобще не изглеждат по-добре от външността им. Мразеше даже и червата им.

Еск седеше в каруцата на Триатъл и си говореше със Саймън, който я управляваше неумело, докато магьосникът си наваксваше съня зад тях.

Саймън правеше всичко неумело. Това наистина му се удаваше. Той беше един от онези високи младежи, които очевидно са направени само от кожа, кокали и кости. Измъчваше те да го гледаш как върви, като във всеки миг очакваш да се разпадне, а когато говореше, спазмата на агонията върху лицето му, ако забележеше някое М или С да се мержелее пред него в изречението, инстинктивно караше хората да го произнесат вместо него. Струваше си да го правят, заради благодарният поглед, който се изписваше върху нашареното му от акне лице, също като слънчев изгрев на луната.

В този момент очите му сълзяха от сенна хрема.

— Когато беше малък, искаше ли да станеш магьосник?

Саймън поклати глава.

— Аз иссках ссс…

— … само…

— … дда открия как нещата ссс…

— … стават?

— Да. После някой от село казал в Университета и изпратили Ммастро Т-триатъл да мме доведе. Аз ще сстана ммм…

— … магьосник…

— … един ден. Мастро Триатъл казва, че имам изключителен усет за т-теорията. — Мокрите очи на Саймън се замъглиха и по изтерзаното му лице се изписа почти блажено изражение.

— Той к-казва, че в библиотеката на Невидимия Университет имма хиляди к-книги — произнесе той с гласа на влюбен човек. — Повече к-книги, отколкото човек м-може да прочете през целия си живот.

— Не съм много сигурна, че обичам книги — свойски каза Еск. — Как може хартията да знае нещо? Моята баба казва, че книгите са хубави, само ако хартията е тънка.

— Не, това не е вярно — нетърпеливо каза Саймън. — Книгите са пълни ссс ддд… — той преглътна с мъка и я погледна с жален поглед.

— … думи? — каза Еск, след като помисли малко.

— … да, и те ммогат да променят нещата. Т-това е, кокок, това кокое… кко-кко…

— … което…

— … трябва д-да открия. Знам, че е т-там, някъде във всичките онези с-стари книги. Те ккк…

— … казват…

— … че нямало нови м-магии, но аз знам, че е там някъде, с-с-скрито, дддддуду…

— … думите…

— … да, които никой мамама…

— … Магьосник? — попита Еск, сбърчила лице от усилието да се съсредоточи.

— Да, никога не е открил. — Очите му се затвориха, а той се усмихна блажено и добави: — ДуМите, които ще проМенят Света.

— Какво?

— Ъ? — попита Саймън, който отвори очи тъкмо навреме, за да не се отклони вола от пътя.

— Ти произнесе всичките тези М-та и С-та!

— Наистина ли?

— Чух те! Опитай пак.

Саймън си пое дълбоко дъх.

— Ддуддудду… кукуку… — каза той. — Дудуду… — продължи.

— Няма смисъл, мина — каза той. — Случва се понякога, когато не мисля за това. Мастро Триатъл казва, че съм алергичен към нещо.

— Алергичен към М-тата и С-тата?

— Не, глуглуглу…

— … глупачке… — великодушно му помогна Еск.

— … иммма ненене…

— … нещо…

— … във въздуха, м-мможе би цветен прашец, или рас-сстителен прах. Мастро Триатъл се опита да открие причината, но изглежда никоя м-ммагия не м-може да помогне.

Движеха се през тесен проход от оранжеви скали. Саймън ги погледна неутешимо.

— Баба ме научи на няколко цяра за сенна хрема — каза Еск. — Можем да ги опитаме.

Саймън поклати глава. Тя изглеждаше така, като че ли, аха, и ще се пречупи.

— Всичко опитах — рече той. — Чудесен ммамама… вълшебник ще сстана, ъ-хъ, не мммо… не казвам даже една ддудду… име.

— И аз виждам, че това ще е проблем — каза Еск. Тя погледа известно време пейзажа, докато композираше влака на мисълта си.

— Възможно ли е, ъъъ, жена да стане магьосник? — най-после попита тя.

Саймън се опули срещу нея. Тя го погледна предизвикателно.

Гласните му струни се напрегнаха. Опитваше се да намери изречение, което да не започва с М или С. Най-накрая беше принуден да направи някои отстъпки.

— Интересна идея — каза той. Помисли още малко, след което започна да се смее, смя се, докато изражението на лицето й не го предупреди.

— Доста смешно, наистина — добави той, но смехът замря на лицето му и беше сменен от озадачения му поглед. — Всъщност, никога не съм м-мислил за това, по-рано.

— Е? Могат ли? — Човек би могъл да се избръсне с гласа й.

— Естествено, че не могат. Това се разбира от само себе си, дете. Саймън, заеми се с уроците си.

Триатъл отметна завесата, която водеше към задната част на каруцата и се настани върху дъсчената пейка.

Изразът на сладко объркване възобнови мястото си върху лицето на Саймън. Той погледна умолително Еск, докато Триатъл поемаше поводите от ръцете му, но тя не му обърна внимание.

— И защо не? Откъде се разбира?

Триатъл се обърна и я изгледа отвисоко. Всъщност, преди той не беше й обърнал кой знае какво внимание — тя беше просто още една фигура край лагерните огньове.

Той беше Заместник-Ректорът на Невидимия Университет и беше свикнал да вижда неясни, бързащи фигури, които вършеха необходима, но маловажна работа, като, например, да му сервират храната или да почистят жилището му. Той беше глупав, да, по особения начин, по който много умните хора могат да бъдат глупави, и сигурно притежаваше тактичност, колкото я има лавината, и беше егоцентричен, колкото торнадо, но никога и през ум не би му минало, че децата са толкова важни, че да бъдеш груб с тях.

От дългата му бяла коса, та чак до извитите му ботуши, той беше магьосник, та магьосник. Имаше подобаващите дълги, рунтави вежди, украсена с пайети роба и патриархална брада, която беше едва-едва загрозена от жълтите никотинови петна (магьосниците се обричат на безбрачие, но, въпреки това, обичат хубавата цигара).

— Всичко ще ти стане ясно, когато пораснеш — каза той. — Разбира се, идеята е забавна, да, много хубава игра на думи. Жена-магьосник! Все едно да измислиш мъж-вещица!

— Вещерите — каза Еск.

— Моля?

— Моята баба казва, че мъжете не могат да бъдат вещици — обясни му Еск. — Казва, че ако мъжете се опитат да бъдат вещици, ще станат магьосници.

— Тя трябва да е много мъдра жена — каза Триатъл.

— Тя казва, че жените трябва да си стоят при това, което могат да правят — продължи Еск.

— Много разумно.

— Тя казва, че ако жените бяха добри, колкото мъжете, те щяха да са далеч по-добри!

Триатъл се засмя.

— Тя е вещица — каза Еск и продължи наум: на ти, какво ще кажеш за това, господин тъй наречен мъдър магьоснико?

— Скъпа моя млада госпожице, трябва ли да бъда изненадан? Факт е, че аз наистина изпитвам най-дълбоко уважение към вещиците.

Еск се намръщи. Той не трябваше да казва това.

— Така ли?

— Да, наистина. Аз наистина вярвам, че занаятът на вещица е чудесна кариера, за жена. Много благородно призвание.

— Наистина ли? Искам да кажа, така ли е?

— О, да. Много е полезен в селските райони за, за хора, които… имат бебета и т.н. Все едно, вещиците не са магьосници, обаче. Чрез вещиците Природата допуска жените до вълшебните извори, но, трябва да запомниш, че техните занимания не са висша магия.

— Ясно. Не е висша магия — неприветливо каза Еск.

— О, не. Много е подходящо, за да помагаш на хората в живота им, разбира се, но…

— Предполагам, че жените не са достатъчно чувствителни за магьосници — каза Еск. — Предполагам, че това е така, наистина.

— Аз изпитвам само най-дълбоко уважение към жените — каза Триатъл, който не беше забелязал новопоявилия се остър тон в гласа на Еск. — Те са без конкуренция що се отнася до…

— До раждането на деца и т.н.?

— Това да — съгласи се великодушно магьосникът. — Но те понякога са много неспокойни. Твърде много се вълнуват. Висшата магия изисква изключителна яснота на мисълта, разбираш ли, а дарбите на жените не са в тази посока. Техните мозъци имат склонност прекалено да се разгорещяват. Съжалявам, но трябва да ти кажа, че съществува една-единствена врата към магьосничеството и това е главният вход на Невидимия Университет, и че нито една жена не я е прекрачвала никога.

— Кажете ми — помоли Еск, — каква точно е ползата от висшата магия?

Триатъл й се усмихна.

— Висшата магия, дете мое — каза той, — може да ни даде всичко, което поискаме.

— О!

— Така че, изхвърли всичките тези приказки за магьосници вън от главата си, ясно ли е? — Триатъл я удостои с благосклонна усмивка. — Как се казваш, дете?

— Ескарина.

— И защо отиваш в Анкх, мила?

— Мислех си, че бих могла да си потърся късмета — промълви Еск, — но, може би, струва ми се, момичетата нямат късмет, че да го търсят. Сигурен ли сте, че магьосниците дават на хората това, което те искат?

— Разбира се. Висшата магия е точно за това.

— Ясно.

Керванът пътуваше съвсем малко по-бързо от нормален ход. Еск скочи на земята, издърпа жезъла от временното му скривалище сред торбите и ведрата отстрани на колата, и побягна назад през колоната от каруци и животни. През сълзи зърна Саймън, който надничаше назад от каруцата, с отворена книга в ръце. Той й се усмихна озадачено и понечи да каже нещо, но тя продължи да тича и кривна от пътя.

Ниски храсти прещип я одраскаха по краката, докато се изкатери на един глинест бряг, след което побягна необезпокоявана от никого по голото плато, обрамчено от оранжевите скали.

Спря чак когато съвсем се беше изгубила, но ядът й още гореше силно. И по-рано се беше разгневявала, но никога като сега; обикновено шевът й беше като червения пламък, който се получава в началото, когато се разпали огнището, целият от блясък и искри, но този път той беше различен — зад него сега беше духалото, а той се беше стеснил до мъничкия синьо-бял пламък, който разрязва желязото.

Тялото й изтръпна от него. Трябваше да направи нещо, иначе щеше да се пръсне.

Защо ставаше така, че когато слушаше Баба да бръщолеви за вещиците, тя копнееше за пронизващата магия на магьосниците, а щом чуеше пискливия глас на Триатъл, изпитваше желание да се бори със зъби и нокти за вещиците? Тя ще е или и двете, или нито едното от тях. И колкото повече се опитваха да я спрат, толкова повече го искаше.

Ще бъде едновременно и вещица, и магьосник. Ще им покаже тя!

Еск седна под една стигаща до земята смрика в подножието на стръмна, отвесна скала, а съзнанието й кипеше от планове и гняв. Усещаше как пред нея се затръшват врати, преди още да е понечила да ги отвори. Триатъл беше прав; няма да я пуснат да влезе в Университета. За да бъдеш магьосник, не беше достатъчно само да имаш жезъл, необходимо беше и обучение, а нея никой нямаше да я научи.

Обедното слънце се отблъскваше от скалата, а въздухът наоколо замириса на пчели и джин. Тя лежеше по гръб, загледана в почти лилавия купол на небето през листата и, в крайна сметка, заспа.

Един страничен ефект от използването на магията е, че човек е склонен да сънува реалистични и тревожни сънища. За това си има причина, но самата мисъл за него е достатъчна да предизвика кошмари у магьосника.

Въпросът е в това, че съзнанието на магьосниците може да придава форма на мислите. Вещиците обикновено работят с това, което в действителност съществува в света, но един магьосник, особено ако той е достатъчно добър, може да облече в плът въображението си. Това не би създало никакъв проблем, ако не съществуваше фактът, че малкият кръг восъчна светлина, свободно наречен „вселената на времето и пространството“, се превръща в нещо далеч по-неприятно и непредсказуемо. Странни Неща кръжат и ръмжат зад паянтовата ограда на нормалността; а в дълбоките пукнатини на ръба на Времето се носят необичайни бухания и виене. Съществуват толкова ужасни неща, че даже тъмнината се страхува от тях.

Повечето хора не знаят това и добре, че е така, защото иначе светът не би могъл да функционира, ако всеки си стоеше в леглото, завит презглава, което сигурно щеше да се случи, ако хората знаеха какви ужасии лежат на разстояние дебелината на една сянка от тях.

Проблемът е в това, че хората, които се интересуват от магия и мистицизъм, прекарват много време да се мотаят по самия ръб на светлината, така да се каже, което дава възможност на създанията от Подземните Измерения да ги забележат, а те пък от своя страна се опитват да ги използват в неуморните си усилия да проникнат в точно тази Реалност.

Повечето хора могат да устоят на това, но неумолимите опити от страна на Нещата никога не са по-силни от времето, когато субектът е заспал.

Бел Шамхарот, К’хулаген, Посветеният — противните стари, тъмни богове от Некротеликомникон — книгата, известна на някои отбрани луди адепти с истинското си име Liber Paginarum Fulvarum, — са винаги готови да се прокраднат в спящото съзнание. Кошмарите често са цветни и винаги — неприятни.

Еск беше свикнала с тях още след първия си такъв сън, след първото си Заемане, и навикът почти беше изместил ужаса. И когато се озова, седнала в една блестяща, прашна равнина, под необясними звезди, разбра, че е време за нов кошмар.

— По дяволите! — възкликна тя. — Добре де, хайде тогава. Давай чудовищата. Само се надявам да не е онова с охлюва на лицето.

Но този път изглежда кошмарът се беше променил. Еск се огледа и видя да се извисява зад нея висок, черен замък. Кулите му се губеха сред звездите. Светлини, фойерверки и интересна музика се изливаха от назъбените му горни стени. Огромните двойни врати бяха приканващо отворени. Сякаш вътре се провеждаше доста забавно тържество.

Тя се изправи, отърси сребърния прах от дрехата си и се запъти към портите.

Почти беше стигнала до тях, когато те се затръшнаха. Те видимо не се раздвижиха; просто в един момент бяха свободно открехнати, а в следващия се затвориха с трясък, който разтърси хоризонтите.

Еск протегна ръка и ги докосна. Бяха черни и толкова студени, че върху тях започваше да се образува лед.

Зад гърба й нещо се раздвижи. Тя се обърна и видя жезъла, но без прикриващата го метла, застанал право нагоре в пясъка. Малки червейчета светлина пълзяха около полираното му дърво и около резките, които никой никога не можеше съвсем точно да различи.

Тя го взе и халоса с него вратата. Последва дъжд от октаринови искри, но черният метал остана непокътнат.

Еск присви очи. Тя вдигна жезъла на една ръка разстояние и се съсредоточи, докато от дървото не изскочи тънка струя огън и избухна срещу портата. Ледът мигновено премина в пара, но тъмнината — сега вече тя беше сигурна, че това не е метал — погълна силата даже без да проблесне. Еск удвои енергията, като накара жезъла да събере цялата си натрупана магия в един лъч, който беше толкова ярък, че трябваше да си затвори очите (но все още продължаваше да го вижда като ослепителна линия в съзнанието си).

После той изгасна.

След няколко секунди Еск се затича напред и предпазливо докосна вратите. Пръстите й се втрещиха от студа.

А от назъбените стени горе до нея долетя шум от сподавен кикот. Ако беше смях, нямаше да е толкова лошо, особено ако беше внушителен, демоничен смях, повтарян дълго от ехото, но това беше само… хихикане.

Продължи дълго. Това беше един от най-неприятните шумове, които Еск някога беше чувала.

Събуди се зъзнеща. Беше късно след полунощ и звездите изглеждаха влажни и студени; въздухът кипеше от трескавата тишина на нощта, създадена от стотици малки космати неща, които стъпваха много внимателно с надеждата, че ще си намерят вечеря, докато в същото време се стараеха да не се превърнат в основното ястие.

Полумесецът залязваше и слаб, сив блясък някъде към края на света подсказваше, че, противно на всички вероятности, се задаваше нов ден.

Някой беше увил Еск в одеяло.

— Знам, че си будна — каза гласът на Баба Уедъруекс. — Можеш да помогнеш малко и да запалиш огън. По тия места има адски много дърва.

Еск се изправи и се хвана за смриката. Чувстваше се толкова лека, че би могла да полети.

— Огън? — промърмори тя.

— Да. Знаеш как. Посочваш с пръст и ууъуш — кисело рече Баба. Тя седеше на една скала и се опитваше да си намери място, което да не дразни артрита й.

— Аз… аз мисля, че не мога.

— На мен ли ми го казваш? — загадъчно отвърна Баба.

Старата вещица се наведе напред и сложи ръка върху челото на Еск, усещането беше като да те погалят с чорап, пълен с топли зарове.

— Имаш малко температура — добави тя. — Твърде много горещо слънце и студена земя. Ето ти тебе Чужди земи!

Еск се отпусна напред, докато главата й не се озова в скута на Баба, с познатите миризми на камфор, смесени билки и дъх на кози. Вещицата я потупа — както се надяваше — успокояващо.

След малко Еск каза тихо:

— Те няма да ме допуснат в Университета. Каза ми го един магьосник, а и аз го сънувах, а това беше от онези, истинските сънища. Нали се сещаш, както ти ми беше казала, нещо познато.

— Метафура — спокойно каза Баба.

— Една от тях.

— А ти да не би да си мислеше, че ще е лесно? — попита Баба. — Да не мислеше, че ще влезеш през главния вход, като размахваш жезъл? Ето ме, аз искам да стана магьосник, много ви благодаря?

— Той ми каза, че няма жени, допуснати в Университета!

— Сбъркал е.

— Не, личеше си, че казва истината. Виж какво, Бабо, личи си как…

— Глупаво дете. Единственото, което си е личало е било, че той си е мислел, че казва истината. Светът не винаги е такъв, какъвто хората го виждат.

— Не разбирам — каза Еск.

— Ще се научиш — отвърна Баба. — А сега ми разкажи. Съня. Не искали да те пуснат в Университета, така ли?

— Да, и ми се смееха!

— И после ти се опита да изгориш вратите?

Еск завъртя глава в скута й и я погледна подозрително.

— Откъде знаеш?

Баба се усмихна, но така, както би се усмихнал гущер.

— Аз бях на огромно разстояние оттук — каза тя. — Насочвах съзнанието си към теб, когато изведнъж ти сякаш се оказа навсякъде. Светеше като лъч, наистина. А колкото до огъня — огледай се.

В предутринния здрач платото представляваше маса опечена глина. Скалата пред Еск беше гладка като стъкло и сигурно беше текла като смола под напора на атаката; по нея имаше огромни пукнатини, от които беше капал разтопен камък и сгурия. Когато се вслуша, Еск можа да различи слабото „пук-пук“ на охлаждаща се скала.

— О! — възкликна тя. — Аз ли го направих?

— Така изглежда — отвърна Баба.

— Но аз бях заспала! И само сънувах!

— Това е магията — рече вещицата. — Опитва се да си пробие път навън. Магията на вещиците и магията на магьосниците са, не знам, нещо като, подхранват се една друга. Така ми се струва.

Еск прехапа устни.

— Какво мога да направя? — попита тя. — Аз сънувам всякакви работи!

— Е, като за начало, отиваме право в Университета — реши Баба. — Те трябва да са свикнали с ученици, които не могат да овладеят магията и които имат горещи сънища, иначе да е изгорял много отдавна.

Тя погледна към Ръба, а след това погледна и към метлата до себе си.

Ще пропуснем търчането нагоре-надолу, затягането на връзките на метлата, измърморените клетви срещу джуджетата, кратките мигове на надежда, когато магията проблясваше на пресекулки, ужасните черни чувства, когато замираше, затягането наново на връзките, тичането пак, внезапното захващане на магията, мъчното покатерване върху метлата, писъците, излитането…

Еск се държеше здраво с едната си ръка за Баба, а в другата стискаше жезъла, докато те, откровено казано, се мандахерцаха на няколкостотин стъпки над земята. Няколко птици летяха заедно с тях, заинтересувани от това ново летящо дърво.

— Разкарайте се! — изпищя Баба, като свали шапката си и я размаха.

— Не се движим много бързо, Бабо — кротко каза Еск.

— За мен е достатъчно бързо!

Еск се огледа. Зад тях Ръба беше златен пожар, засенчен от облаци.

— Мисля, че трябва да слезем по-ниско, Бабо — припряно каза тя. — Нали каза, че метлата не може да лети на слънце. — Тя погледна към пейзажа под тях. Изглеждаше остър и негостоприемен. Освен това изглеждаше като че ли ги очаква.

— Знам какво правя, госпожице — сопна се Баба, сграбчи здраво метлата и се опита да тежи колкото се може по-малко.

Вече беше посочено, че светлината на Диска се движи бавно — резултат от преминаването й през неговото огромното и древно магично поле.

Така че, зората не е внезапното събитие, което тя представя на други светове. Новият ден не се „пуква“, той сякаш се разлива плавно по спящия пейзаж по същия начин, по който приливът се плъзва по брега, като разтопява пясъчните замъци от нощта. Обича да се струпва около планините. Ако дърветата са нагъсто едно до друго, тя излиза от горите, нарязана на ленти и накъсана от сенки.

Ако човек наблюдава от някоя подходяща висока точка, за целите на спора да кажем, от облаче циростратус на ръба на пространството, би забелязал как любящо светлината се разлива по земята, как забързва напред в равнините и как забавя, когато срещне висока повърхност, как красиво…

В действителност, има някои такива наблюдатели, които, изправени пред цялата тази красота, ще се завайкат, че не може да има тежка светлина и че тя определено не може да се види, даже и вие да можете. На което човек може само да отговори: как тогава стоите върху облак?

Толкова за цинизма. Но долу на самия Диск метлата се носеше по рога на зората, като изоставаше все повече и повече от сянката на нощта.

— Бабо!

Денят се пръсна върху тях. Скалите отпред пред метлата избухнаха като огън в мига, в който светлината се изсипа върху тях. Баба усети как метлата се наклони рязко и ужасена зяпна надолу към малката, стремително приближаваща се към тях сянка. Ставаше все по-близо.

— Какво ще стане, когато ударим земята?

— Зависи дали ще мога да намеря меки скали — отвърна Баба заето.

— Метлата ще се счупи! Не можем ли да направим нещо?

— Ами, предполагам, че можем да слезем.

— Бабо — каза Еск, с разгневения и забележително зрял глас, който децата използват, за да смъмрят вятърничавите си родители. — Мисля, че не разбираш. Не искам да удрям земята. Нищо лошо не ми е направила.

Баба се опитваше да измисли подходяща магия и съжаляваше, че главологията не е приложима за скалите, и ако беше забелязала острия като диамант тон в гласа на Еск, може би нямаше да каже:

— Това го кажи на метлата, тогава.

И тогава те наистина щяха да се блъснат. Но тя се сети тъкмо навреме да си грабне шапката и да се стегне. Метлата се разтърси, наклони се…

… и пейзажът се замъгли.

Това наистина беше много кратко пътуване, но пък такова, което Баба знаеше, че ще запомни завинаги, общо взето около три часа сутринта, след обилно хапване. Тя щеше да запомни цветовете на дъгата, които бръмчаха в шеметния въздух, ужасното тежко чувство, усещането, че нещо много голямо и тежко седи върху вселената.

Щеше да запомни смеха на Еск. Щеше да запомни и, въпреки най-яростните си усилия, начина, по който земята се забърза под тях, и цели планински вериги прелитаха край тях с гадно свистене.

Но най-вече щеше да запомни догонването на нощта.

Тя се появи отпред, една парцалива линия тъмнина, която бягаше пред безпощадното утро. Баба зяпна ужасена и омагьосана, докато линията се превърна първо в петно, после в цапаница, и най-после в цял континент от чернота, който се втурна срещу тях.

За един миг те се задържаха на гребена на зората, която избухна в мълчалива гръмотевица над земята. Нито един сърфист не е яздил някога такава вълна, но метлата преодоля водовъртежа от светлина и се стрелна плавно през нея в студа отвъд.

Едва тогава Баба издиша.

Мракът отне част от ужаса на полета. Това означаваше също така, че ако Еск изгубеше интерес, метлата би трябвало да полети, управлявана от собствената си поостаряла магия.

— … — каза Баба и прочисти пресъхналото си гърло за повторен опит. — Еск?

— Смешно е, нали? Чудя се как го правя?

— Да, смешно е — немощно отвърна Баба. — Но може ли аз да управлявам метлата, а? Не искам да преминем отвъд Ръба. Моля те?

— Вярно ли е, че около ръба на света има огромен водопад, и че можеш да погледнеш надолу и да видиш звездите? — попита Еск.

— Да. А сега можем ли да позабавим малко скоростта?

— Бих искала да го видя.

— Не! Искам да кажа, не, не сега.

Метлата намали. Мехурчето-дъга около нея изчезна с ясно пукване. Без сътресение, даже без трепване, Баба отново се оказа, че лети с прилична скорост.

Тя си беше създала солидна репутация с това, че винаги знаеше отговора на всичко. Да я накараш да си признае, че не знае нещо, било то и пред самата себе си, беше удивително постижение. Но червеят на любопитството гризеше ябълката на съзнанието й.

— Как го направи? — най-сетне попита тя.

Иззад гърба й дойде замислено мълчание. После Еск каза:

— Не знам. То просто ми трябваше, и се появи в главата ми. Също когато си спомняш нещо, което си забравил.

— Да, но как?

— Аз… не знам. Просто си представих какви искам да бъдат нещата и, и аз, като че ли, ами… влязох в тази представа.

Баба се загледа в нощта. Тя никога не беше чувала за такава магия, но й се стори адски мощна и вероятно смъртоносна. Влязла в представата! Разбира се, всички магии променяха света по някакъв начин, магьосниците си мислеха, че тя няма друго приложение — те не си падаха по идеята да оставят света такъв, какъвто е, и да променят хората — но това звучеше по-буквално. Трябваше да се обмисли. На земята.

За пръв път в живота си Баба се замисли дали пък нямаше нещо важно във всичките тези книги, които хората толкова ценяха тези дни, макар че тя беше настроена против книгите, изхождайки от строги, морални съображения, тъй като беше чувала, че много от тях са написани от умрели хора и следователно, логично беше, че да ги четеш ще е точно толкова лошо, колкото и да се занимаваш с некромантия[1]. Едно от многобройните неща в безкрайно разнообразната вселена, по които Баба не си падаше, беше да си говориш с умрелите, които, както е добре известно, и без това си имат достатъчно собствени грижи.

Но не колкото нейните, имаше основание да мисли тя. Погледна замислено надолу към тъмната земя и се зачуди неопределено защо звездите бяха под нея.

В продължение на един миг, от който се стегна сърцето й, тя се зачуди дали наистина не са прелетели през ръба, но след това си даде сметка, че хилядите малки точици под нея бяха твърде жълти и трепкаха. Пък и, освен това, някой да е чувал за звезди, подредени в такъв строен ред?

— Много е хубаво — каза Еск. — Това град ли е?

Баба неспокойно се вгледа в земята. Ако беше град, то той беше много голям. Но сега, като поразмисли, той определено миришеше на много хора.

Въздухът наоколо вонеше на тамян, зърно, подправки и бира, но главно на оня вид миризма, която е причинена от високи корнизи с преливници, от хиляди хора и от безотговорен подход към канализацията.

Тя отърси мислите си от всичко това. Денят здраво ги следваше по петите. Потърси с поглед такова място, където светлините бяха мътни и на по-голямо разстояние една от друга, което, разсъди тя, означаваше, че кварталът е беден, а бедните хора нямат нищо против вещиците; и леко насочи надолу дръжката на метлата.

Успя да стигне на около пет стъпки от земята, преди да се съмне за втори път.

Портите наистина бяха големи и черни и изглеждаха така, сякаш са направени от солидна тъмнина.

Баба и Еск стояха сред тълпата, която гъмжеше на площада пред Университета и гледаха към тях. Най-сетне Еск каза:

— Не разбирам как хората влизат вътре.

— Магия, предполагам — раздразнително отговори Баба. — Това е то — магьосници. Всеки друг би си купил чукче за вратата.

Тя размаха метлата по посока на високите врати.

— Не бих се учудила, ако е необходимо да кажеш някоя дума — фокус-бокус, за да влезеш — добави тя.

Вече от три дни бяха в Анкх-Морпорк, и, за нейна изненада, на Баба започваше да й харесва. Бяха си намерили жилище в Сенките — един стар район от града, чиито обитатели бяха главно по нощните доби и никога не се питаха един друг за работата си, защото от много любопитство котката не само щеше да си иде, но и щеше да се озове в реката с камък на врата. Квартирата им беше на последния етаж, до добре охраняваното жилище на някакъв достопочтен търговец на крадени вещи, защото, както Баба беше чувала: добра ограда — добри съседи.

Сенките, накратко, представляваше обител на дискредитирани богове и незаконни крадци, на дами на нощта и търговци на екзотични стоки, на алхимици по нагласа и странстващи артисти; накъсо, цялата грес в колелото на цивилизацията.

При все това, въпреки факта, че тези хора ценят деликатната магия, там се чувстваше осезаем недостиг на вещици. За няколко часа вестта за бабиното пристигане се разнесе из квартала и цял поток от хора запълзя, запромъква се или закуцука към вратата й, дирейки церове, заклинания и информация за бъдещето си, както и многобройните лични и специализирани услуги, които вещиците по традиция осигуряват за всички онези, чийто живот е леко заоблачен или пък е натежал от буреносни облаци.

Отначало това я подразни, после я притесни, а след това я поласка; клиентите й имаха пари, което беше полезно, но, освен това, те плащаха и с уважение, а това вече беше валута, по-твърда и от камък.

Накратко, Баба даже размишляваше върху възможността да наеме малко по-голямо жилище, с градинка, и да изпрати за козите си. Миризмата може би щеше да е малък проблем, но щеше да се наложи козите просто да се примирят с нея.

Те бяха посетили вече забележителностите на Анкх-Морпорк, претъпканите му докове, многобройните му мостове, пазарите и укрепленията му, улиците, по които бяха наредени единствено и само храмове. Баба беше преброила храмовете със замислено изражение в очите; боговете винаги изискваха поклонниците им да действат различно от истинската си нагласа и човешкото „шкарто“, което се пораждаше от това, създаваше много работа на вещиците.

Ужасите на цивилизацията засега не бяха успели да се материализират, макар че един джебчия се беше опитал да офейка с ръчната чанта на Баба. За удивление на минувачите вещицата го повика да се върне, и той се върна, като се бореше с краката си, които напълно отказваха да му се подчинят. Никой не видя точно какво стана с очите й, когато тя се взря в лицето му, нито пък чу думите, които прошепна в наведеното му ухо, но той й върна всичките пари плюс много други, принадлежащи на други хора, и преди да го пусне да си върви, той й обеща да се обръсне, да влезе в правия път и до края на дните си да бъде добър човек. До падането на нощта описанието на Баба беше разпространено из всички щабквартири на Гилдиите на Крадците, Джебчиите, Крадците с Взлом и Обединените Търговци[2], с най-строги инструкции тя да бъде отбягвана на всяка цена. Крадците, които в по-голямата си част самите те са хора на нощта, познават бедата, когато тя ги зяпне в очите.

Освен това Баба беше написала още две писма до Университета. Не беше получила никакъв отговор.

— Най ми харесваше гората — каза Еск.

— Н’ам — отвърна Баба. — Това е горе-долу като в гората, наистина. Все едно, хората определено ценят вещиците тук.

— Много са дружелюбни — съгласи се Еск. — Нали знаеш къщата, надолу по улицата, където живее онази, дебелата жена с многото млади жени, дето ти каза, че са й роднини?

— Госпожа Пам — предпазливо отговори Баба. — Много почтена жена.

— Хората им ходят на гости през цялата нощ. Аз гледах. Изненадана съм, че въобще успяват да поспят.

— Хм! — каза Баба.

— Трябва да е истинско мъчение за бедната жена с всичките тези дъщери, които трябва да храни. Мисля, че хората биха могли да се съобразяват малко повече.

— Е, чак пък — започна Баба, — не съм сигурна, че…

Спаси я пристигането пред портите на Университета на голяма, ярко боядисана каруца. Каруцарят й дръпна поводите на вола на няколко стъпки от Баба и каза:

— Извинете ме, добра ми жено, но бихте ли била така любезна да се поместите, моля?

Баба се отмести настрани, оскърбена от тази проява на крайна учтивост и най-вече разстроена от това, че някой я е помислил за нечия добра жена. А каруцарят видя Еск.

Беше Триатъл. Той се ухили като разтревожена змия.

— Виж ти. Това е младата госпожица, която мисли, че жените трябва да са магьосници, не е ли така?

— Да — отвърна Еск, без да обърне внимание на острото сритване в кокалчетата от страна на Баба.

— Колко интересно. Дошла си да се присъединиш към нас, така ли?

— Да — отговори Еск, и тъй като нещо в поведението на Триатъл го изискваше, добави: — господине. Само че не можем да влезем вътре.

— Не можете? — попита Триатъл, а след това погледът му се плъзна към Баба. — О, да, разбира се. Това трябва да е твоята леля?

— Баба. Само че не точно моята Баба, а нещо като баба на всички.

Баба кимна сковано.

— Е, не можем да оставим това така — каза Триатъл с глас, сладък като пудинг от сливи. — Честна дума, не. Да оставим нашата първа дама-магьосник да стои на прага? Това ще бъде позор. Мога ли да ви придружа?

Баба сграбчи Еск здраво за рамото.

— Ако ти е все едно… — започна тя. Но Еск се извъртя от ръката й и се затича към каруцата.

— Наистина ли можете да ме вкарате вътре? — попита тя с блеснал поглед.

— Разбира се. Сигурен съм, че деканите на Ордените ще бъдат безкрайно поласкани да се срещнат с теб. Изключително учудени и удивени — каза той и леко се засмя.

— Ескарина Смит… — започна Баба, а след това млъкна. Погледна към Триатъл.

— Не знам какво си намислил, господин Магьоснико, но не ми харесва — каза тя. — Еск, знаеш къде живеем. Ако трябва, бъди глупачка, но поне бъди своя собствена глупачка.

Тя се обърна на пети и се отдалечи през площада.

— Каква забележителна жена — каза Триатъл неопределено. — Виждам, че още си носиш метлата. Великолепно.

Той пусна за момент поводите и направи сложен знак с двете си ръце във въздуха.

Големите порти се отвориха назад и откриха широк двор, обграден отвсякъде от морави. Зад тях се намираше огромна, изградена без всякакъв ред постройка, или постройки: трудно беше да се каже, защото не личеше толкова да е била проектирана, колкото, като че ли много подпори, арки, кули, мостове, кубета, куполи и т.н. се бяха скупчили едни в други, за да се стоплят.

— Това ли е? — попита Еск. — Изглежда ми някакси… размекнат.

— Да, това е — отвърна Триатъл. — Алма Матер, пищни доспехи, орел кръжи и т.н. Разбира се, отвътре е много по-голям, като айсберг или поне на мен така са ми го обяснили, никога не съм виждал нещата. Невидимия Университет, само че, естествено, голяма част от него не се вижда. Би ли минала отзад да извикаш Саймън, а?

Еск отметна тежките завеси и надникна към задната част на каруцата. Саймън лежеше върху купчина черги и четеше една много дебела книга, като си водеше бележки на парченца хартия.

Той вдигна поглед и й се усмихна притеснено.

— Ти ли си? — попита той.

— Да — убедено отвърна Еск.

— А ние си помислихме, че си ни оставила. Всеки си мислеше, че ти пътуваш с някой друг и после, когато сссспряхме…

— Един вид настигнах ви. Струва ми се, че господин Триатъл иска да дойдеш и да видиш Университета.

— Тук ли сме вече? — попита той и я погледна странно: — Ти си тук?

— Да.

— Как?

— Господин Триатъл ме покани да вляза, каза, че всички щели да се удивят като ме видят. — В дълбините на погледа й проблесна съмнение. — Прав ли е бил?

Саймън погледна надолу към книгата си, после обърса сълзящите си очи с червена кърпичка.

— Той си има своите м-малки фантазии — измърмори той, — но иначе не е лош човек.

Озадачена, Еск погледна към пожълтелите страници, разтворени пред момчето. Те бяха пълни със сложни червени и черни символи, които по някакъв необясним начин бяха мощни и неприятни като тиктакащ пакет, но които, въпреки това, привличаха погледа по същия начин, както прави това наистина тежка злополука. Човек чувстваше, че би искал да узнае предназначението им, като едновременно с това подозираше, че ако го разбере, наистина би предпочел да не го е правил.

Саймън видя изражението й и побърза да затвори книгата.

— Само малко магия — смотолеви той. — Нещо, върху което ррр…

— … работя… — автоматично каза Еск.

— Благодаря ти, да.

— Трябва да е доста интересно, това, да четеш книги — каза Еск.

— Горе-долу. Еск, ти можеш ли да четеш?

Учудването в гласа му я засегна.

— Предполагам — предизвикателно отвърна тя. — Никога не съм се опитвала.

Еск не би могла да знае какво е това „съществително събирателно“, даже ако то й беше извадило очите, но знаеше, че съществува стадо кози и група вещици. Тя не знаеше на какво се казва „много магьосници“. Магьоснически орден? Съзаклятие? Кръг?

Каквото и да беше, то изпълваше Университета. Магьосници бродеха из дворовете и сядаха по пейките под дърветата. Млади магьосници побягваха по пътеките, щом чуеха звънците, свили многобройните си книги под мишница, или пък — ако бяха от по-горните класове — книгите им пърхаха из въздуха след тях. Въздухът беше наситен с мазното усещане за магия и имаше вкус на калай.

Еск вървеше между Триатъл и Саймън и поглъщаше всичко. Не беше просто присъствието на магията във въздуха, а това, че тя беше опитомена и работеше — като воденичен улей. Беше сила, но „впрегната“.

Саймън беше развълнуван не по-малко от нея, но му личеше само по това, че очите му сълзяха повече и заекването му се увеличаваше. Той непрекъснато спираше, за да й посочва разните колежи и изследователски сгради.

Една от тях беше доста ниска и мрачна, с високи, тесни прозорци.

— Т-това е б-б-библиотеката — каза Саймън, а гласът му преливаше от удивление и респект. — М-м-мога ли да х-хвърля един поглед?

— За това ще имаш много време по-късно — отвърна Триатъл. Саймън проследи сградата с изпълнен с копнеж поглед.

— Всички к-книги по м-магия, които някога са били написани — прошепна той.

— Защо прозорците са с решетки? — попита Еск.

Саймън преглътна.

— Ами, з-защото к-книгите по м-магия не са като другите к-книги, те водят…

— Достатъчно — сряза го Триатъл. Той погледна към Еск като че ли я виждаше за първи път, и се намръщи.

— Ти защо си тук?

— Вие ме поканихте да вляза — каза Еск.

— Аз ли? А, да. Разбира се. Извинявай, разсеян съм. Младата дама, която иска да стане магьосник. Да видим тогава, а?

Той ги поведе нагоре по едно широко стълбище към внушителна двойка врати. Или поне, бяха проектирани да са внушителни. Архитектът си беше послужил обилно с тежки ключалки, усукани панти, месингови декоративни гвоздеи и сложно издяланата арка, за да даде съвършено ясно да се разбере на който и да беше човекът, който влизаше, че той въобще няма никакво значение.

Бил е магьосник. Беше забравил чукчето за вратата.

Триатъл похлопа с жезъла си по вратата. Тя се поколеба един миг, а след това бавно дръпна резето си и се отвори.

Залата беше пълна с магьосници и момчета. И родители на момчетата.

Има два начина да влезеш в Университета (всъщност, те са три, но до този момент магьосниците още не го бяха разбрали).

Първият е да постигнеш някакво велико творение на магията, като например, възстановяването на някоя древна и могъща останка, или изобретяването на съвършено нова магия, но в тези дни това рядко се правеше. В миналото е имало велики магьосници, способни да създадат изцяло нови магии от хаотичната сурова магия на света, магьосници, от които, така да се каже, водеха началото си всички чудеса на магьосниците, но тези времена бяха отминали — нямаше повече чародеи.

Така че, по-типичният метод беше да те спонсорира някой по-стар и уважаван магьосник, след подобаващ период чиракуване.

Надпреварата беше ожесточена за всяко Университетско място и за честта и привилегиите, които би донесла „Невидимата“ степен. Много от момчетата, които кръжаха из залата и пускаха дребни магии едно срещу друго, щяха да отпаднат и щяха да бъдат принудени да прекарат живота си като нисши магьосници, прости технолози по магия с предизвикателни бради и кожени кръпки по лактите, които се събираха на малки, завистливи групички по празненствата.

Не бяха за тях лелеяната островърха шапка с избрани астрологически символи, нито пък внушителните роби и жезълът на властта. Но поне можеха да гледат отвисоко на заклинателите, които обикновено бяха весели и дебели, и имаха навика да изяждат края на думите, да пият бира и да ходят с тъжни, слаби жени в отрупани с пайети трика, както и да вбесяват магьосниците, като не си даваха сметка за това колко са жалки и продължаваха да им разправят вицове. Най-ниско от всички — като не броим вещиците, разбира се, — бяха томатургистите, които никога не бяха ходили на училище. Такъв ставаше само, за да измие някой аламбик. Много магии изискваха неща като отливка от тяло, умряло от смачкване, или пък сперма от жив тигър, или корените на растение, което надаваше свръхзвуков писък, когато го изскубваха. Кого изпращаха да ги вземе? Точно така.

Често срещана грешка е по-нисшите магьоснически рангове да се отнасят към градинските магьосници. Всъщност, градинското магьосничество е много почтена и специализирана форма на магия, която привлича мълчаливи, замислени мъже с друидни убеждения и склонност към всевъзможно подрязване на дърветата. Ако поканите градински магьосник на партито си, той ще прекара половината вечер като говори на някоя саксия. А другата половина — ще слуша саксията.

Еск забеляза, че в залата има и известен брой жени, тъй като даже и младите магьосници имат майки и сестри. Цели семейства бяха пристигнали, за да кажат сбогом на синовете избраници. Това беше съпроводено от значително количество издухвания на носове, бърсане на сълзи и дрънчене на монети, когато горди бащи тикваха малко джоб-пара в ръцете на отрочетата си.

Изключително висши магьосници сновяха напред-назад из тълпата, разговаряха с магьосниците-спонсори и препитваха бъдещите студенти.

Няколко от тях си пробиха път през блъсканицата, за да се срещнат с Триатъл, движейки се като украсени със злато галеони с издути платна. Те му се поклониха сериозно и погледнаха с одобрение към Саймън.

— Това е младият Саймън, нали? — попита най-дебелият от тях и засия срещу момчето. — Слушали сме големи неща за теб, млади момко. Ъ? Какво?

— Саймън, поклони се на Главния Ректор Катенгъл, Върховен Маг на Магьосниците на Сребърната Звезда — каза Триатъл. Саймън се поклони неспокойно.

Катенгъл го погледна доброжелателно.

— Чували сме големи неща за теб, момчето ми, — каза той. — Всичкият този планински въздух трябва да помага много на мозъка, а?

Той се засмя. Магьосниците около него се засмяха. Триатъл се засмя. Което се стори доста смешно на Еск, тъй като не ставаше нищо кой знае колко забавно.

— Ннннне знам, госсссс…

— От това, което чуваме, това трябва да е единственото нещо, което не знаеш, момко! — каза Катенгъл, а бузите му се раздрусаха. Последва нова, внимателно премерена вълна смях.

Катенгъл потупа Саймън по рамото.

— Това е момчето за стипендията — каза той. — Възхитителни резултати, никога не съм виждал по-добри. И при това самоук. Удивително, нали? Не е ли така, Триатъл?

— Превъзходно, господин Ректоре.

Катенгъл огледа наблюдаващите магьосници.

— Може би ще ни покажеш малко — каза той. — Малка демонстрация, може би?

Саймън го погледна с животински ужас.

— В-всъщност аз не с-съм м-много д-д-д…

— Така, така — заговори Катенгъл с нещо, което той сигурно наистина си мислеше, че е окуражаващ глас. — Не се страхувай. Спокойно. Когато си готов.

Саймън облиза пресъхналите си устни и погледна към Триатъл с няма молба в очите.

— Хм — каза той, — в-вие имм к-к-к-к… — Спря и преглътна с мъка. — С-с-с-с…

Очите му се изцъклиха. Сълзите потекоха от очите му, а раменете му се свиваха конвулсивно.

Триатъл го потупа окуражително по гърба.

— Сенна хрема — обясни той. — Изглежда не може да се излекува. Опитахме всичко.

Саймън преглътна и кимна. Той направи знак на Триатъл с дългите си бели ръце да се отдалечи и затвори очи.

Няколко секунди нищо не се случи. Той стоеше, устните му се движеха беззвучно, а след това от него се разнесе тишина като светлина от свещ. Трепети безшумност се разляха през тълпата в залата и удариха стените с цялата сила на въздушна целувка, след което се свиха назад на вълни. Хората гледаха как другарите им мърдат безмълвно устни и после сами почервеняваха от усилието, когато собственият им смях прозвучаваше не по-силен от писъка на комар.

Миниатюрни прашинки светлина оживяха в миг около главата му. Те се завъртяха и затанцуваха в сложен триизмерен танц, а след това се оформиха във фигура.

Всъщност, на Еск й се стори, че тя през цялото време е била там и е чакала очите й да я видят, по същия начин, по който абсолютно безобидният облак може внезапно да се превърне, без да се е променил по никакъв начин, в кит, кораб или някакво лице.

Фигурата около главата на Саймън беше светът.

Това беше съвсем ясно, макар че искренето и стремителното движение на малките светлинки замъгляваха някои от подробностите. Но ето, виждаше се Великата А’Туин — небесната костенурка, с четирите Слона на гърба й, а върху тях — и самият Диск. Виждаше се и блясъкът на огромния водопад около ръба на света, и там някъде, в самия му център — миниатюрна висока скаличка, която беше огромната планина Кори Селести, където живееха боговете.

Образът се увеличи и се съсредоточи върху Кръглото Море, после и върху самия Анкх, а малките светлинки изтичаха от Саймън и изчезваха на няколко стъпки от главата му. Сега те показваха града откъм въздуха и се втурнаха към наблюдателите. Ето го и самият Университет, който ставаше все по-голям. Ето я Голямата Зала…

… ето ги и хората, които наблюдаваха безмълвни и със зинали уста, и самият Саймън, очертан от песъчинки сребърна светлина. Както и един миниатюрен блестящ образ във въздуха до него, и този образ съдържаше друг, и още един, и още един…

Появи се усещането, че някой е изтърсил вселената отвътре навън във всичките й измерения едновременно. Беше подуто, набъбнало усещане. Звучеше така, сякаш целият свят беше казал: „Аааам“.

Стените избледняха. Подът също. Портретите на отдавнашни велики магьосници, целите усукани, с бради и леко запечени физиономии, изчезнаха. Плочките под краката им, много хубав черно-бял десен, се изпариха, за да бъдат заменени от ситен пясък, сив като лунната светлина и студен като лед. Над главите им заблестяха странни и неочаквани звезди; на хоризонта се появиха ниски хълмове, рушени не от вятъра или от дъжда в това лишено от климат място, а от меката шкурка на самото Време.

Явно никой друг не беше забелязал. Никой друг, всъщност, не изглеждаше жив. Еск беше заобиколена от хора, мълчаливи и неподвижни като статуи.

При това не бяха сами. Имаше и други… Неща… зад тях, и непрекъснато се появяваха все нови и нови. Те нямаха форма, или по-скоро, сякаш избираха формата си както им дойде от множество същества; оставяха впечатлението, че са чували за ръце, крака, челюсти, нокти и органи, но в действителност не знаят как да ги свържат един с друг. Или пък не ги интересуваше. Или пък бяха толкова гладни, че не си бяха направили труда да го разберат.

Вдигаха шум като рояк мухи.

Това бяха създанията от сънищата й, дошли да се нахранят с магия. Тя знаеше, че сега те не се интересуват от нея, освен в качеството й на добавка за след вечеря. Цялото им внимание беше насочено към Саймън, който въобще не подозираше за съществуването им.

Еск го ритна силно в глезена.

Ледената пустиня изчезна. Реалният свят се втурна назад. Саймън отвори очи, усмихна се слабо и леко припадна назад в ръцете на Еск.

Откъм магьосниците се разнесе шум, а няколко от тях започнаха да ръкопляскат. Никой изглежда не беше забелязал нищо странно, с изключение на сребърните светлини.

Катенгъл се съвзе и вдигна ръка да усмири тълпата.

— Много… удивително — каза той на Триатъл. — И казваш, че го е направил съвсем сам?

— Точно така, ваше височество.

— И никой не му е помагал?

— Нямаше кой да му помага — отвърна Триатъл. — Той просто скиташе от село на село и правеше малки магии. Но само ако хората му плащаха с книги или хартия.

Катенгъл кимна.

— Това не беше илюзия — каза той, — и въпреки това, той не използва ръцете си. Какво си говореше? Знаеш ли?

— Той казва, че са само някакви думи, които помагат на мозъка му да работи както трябва — каза Триатъл и сви рамене. — Не мога да разбера и половината от това, което казва, това е самата истина. Казва, че му се налага да измисля думи, защото за нещата, които прави, нямало такива.

Катенгъл погледна встрани към събратята си магьосници. Те кимнаха.

— За нас ще бъде чест да го приемем в Университета — каза той. — Може би ще му го кажеш, когато се събуди.

Той усети, че някой го дърпа за наметалото и погледна надолу.

— Извинете — каза Еск.

— Здравей, млада госпожице — каза Катенгъл със захаросан глас. — Дошла си да видиш постъпването на брат ти в Университета ли?

— Той не ми е брат — отвърна Еск. Имаше случаи, когато светът й се беше струвал претъпкан с братя, но това не беше един от тях.

— Ти важен ли си? — попита тя.

Катенгъл погледна към колегите си, после засия. Сред магьосниците имаше разни моди, като навсякъде другаде; понякога магьосниците ставаха мършави и изпити и си говореха с животни (животните не ги слушаха, но в случая важна е мисълта), докато друг път си падаха по мрака и сатурновия знак и ходеха с малки черни, вирнати брадички. Сега Вървеше модата на „Избран Пръв Между Равните“. Катенгъл преглътна скромно.

— Доста — каза той. — Човек прави каквото може в служба на събратята си. Да, доста важен, бих казал.

— Аз искам да стана магьосник — каза Еск.

По-нисшите магьосници зад Катенгъл я зяпнаха като че ли беше някакъв нов, интересен вид буболечка. Катенгъл почервеня, а очите му се изцъклиха. Погледна надолу към Еск и сякаш затаи дъх. После започна да се смее. Смехът му започна някъде долу, в обилните райони на стомаха му и си проправи път нагоре, като отекваше от ребро на ребро и причиняваше дребни маготресения по гърдите му, докато не избухна в серия от сподавени пръхтения. Беше очарователна гледка, този смях. Той имаше своя собствена индивидуалност.

Но той замря, щом зърна погледа на Еск. Ако неговият смях представляваше вариететен клоун, то решителното присвиване на очите на Еск беше кофа с вар, летяща по бърза траектория.

— Магьосник? — попита той. — Ти искаш да станеш магьосник?

— Да — отговори Еск, като бутна замаяния Саймън в неуверените ръце на Триатъл. — Аз съм осмият син на осми син. Искам да кажа дъщеря.

Магьосниците наоколо се гледаха един друг и си шушукаха. Еск се опита да не им обръща внимание.

— Какво каза тя?

— Сериозно ли говори?

— Винаги съм смятал, че децата на тази възраст са толкова очарователни, а ти?

— Ти си осмият син на осма дъщеря? — попита Катенгъл. — Наистина ли?

— Обратното, ама не съвсем — предизвикателно отвърна Еск.

Катенгъл избърса очите си с кърпичка.

— Това е удивително — рече той. — Струва ми се, че никога по-рано не съм чувал нещо подобно. А?

Той огледа увеличаващата се публика. Хората най-отзад не виждаха Еск и протягаха вратове, за да проверят дали не става някоя интересна магия. Катенгъл не знаеше какво да прави.

— Така, значи — каза той. — Ти искаш да станеш магьосник?

— Непрекъснато го повтарям на всички, но изглежда никой не слуша — отговори Еск.

— На колко си години, момиченце?

— Почти на девет.

— И искаш да станеш магьосник, когато пораснеш?

— Искам да стана магьосник сега — твърдо отговори Еск. — Точно това е мястото, нали?

Катенгъл погледна Триатъл и му смигна.

— Видях ви — каза Еск.

— Не мисля, че някога по-рано е имало жена-магьосник — каза Катенгъл. — По-скоро бих казал, че сигурно това ще е срещу академичната традиция. Не е ли по-добре да станеш вещица? Доколкото знам, това е прекрасна кариера за момичета.

Някакъв нисш магьосник зад него започна да се смее. Еск го изгледа.

— Да си вещица е много добре — съгласи се тя. — Но мисля, че на магьосниците им е по-весело. Вие какво мислите?

— Мисля, че ти си изключително малко момиче — отвърна Катенгъл.

— Какво значи това?

— Значи, че си единствена — каза Триатъл.

— Точно така — каза Еск, — и продължавам да искам да стана магьосник.

Думите изневериха на Катенгъл.

— Е, не можеш — рече той. — Ама че идея!

Той се разрасна до пълната си ширина и се обърна. Нещо го дръпна за наметалото.

— Защо не? — попита глас.

Той се обърна.

— Защото — бавно и преднамерено започна той, — защото… цялата идея е абсолютно смехотворна, ето защо. А и напълно противоречи на академичната традиция!

— Но аз мога да правя магьосническа магия! — каза Еск, а в гласа й се прокрадна едва забележимо потрепване.

Катенгъл се наведе, докато лицето му не се изравни с нейното.

— Не, не можеш — изсъска той. — Защото ти не си магьосник. Жените не са магьосници, ясен ли съм?

— Гледай! — каза Еск.

Тя протегна дясната си ръка с разперени пръсти и се вгледа по продължение на нея, докато не съзря статуята на Малих Мъдрия — основателя на Университета. Инстинктивно, магьосниците между нея и статуята се измъкнаха настрани, а след това се почувстваха доста глупаво.

— Наистина го мисля — каза тя.

— Върви си, момиченце — каза Катенгъл.

— Добре — отвърна Еск. Тя присви силно очи срещу статуята и се съсредоточи…

[1] Черна магия — Бел.прев. ↑

[2] Много почтена организация, която всъщност представляваше главната прокарваща закона агенция в града. Причината за това е следната: на Гилдията беше отпусната годишна квота, която представляваше обществено приемливото ниво на кражбите, нападенията и убийствата, а в замяна на това, се грижеше по много решителен и категоричен начин неофициалните престъпления не само да бъдат бързо потушавани, но също така да бъдат наръгани с нож, удушени, нарязани на парчета и разхвърляни из града в богат асортимент от найлонови торбички. Това се считаше за лесно и справедливо споразумение, ако не се броят малцината нещастници, които в действителност биваха нападани или убивани, и които отказваха да погледнат на факта като на свое обществено задължение. Освен това, то даваше възможност на градските крадци да си планират подобаващата структура на професионално израстване, приемни изпити и свой кодекс, подобни на тези, възприети от другите професии в града, на които, тъй като така или иначе разликата между тях не е много голяма, те много скоро започнаха да приличат. ↑

Огромните врати на Невидимия Университет са направени от октирон, един толкова нестабилен метал, че той може да съществува само във вселена, просмукана със сурова магия. Те са неуязвими за всякаква сила, освен магията: нито огън, нито стенобойни машини, нито армии могат да ги превземат.

Което обяснява защо повечето обикновени посетители на Университета използват задната врата, която е направена от абсолютно нормално дърво и не си пада по тероризирането на хора, та даже издържа те да я тероризират. Имаше си подобаващото чукче и всичко останало.

Баба внимателно разгледа касата на вратата и изръмжа доволно, когато съзря това, което търсеше. Не беше се съмнявала, че то ще е там, ловко прикрито от естествените шарки на дървото.

Тя сграбчи чукчето, което беше оформено като глава на дракон, и похлопа енергично, три пъти. След малко една млада жена с уста, пълна с шипки за пране, отвори вратата.

— Ко скъте? — попита тя.

Баба се поклони, като даде по този начин възможност на момичето да види островърхата черна шапка с иглите от крила на прилеп. Това имаше внушителен ефект: то се изчерви, надникна навън в тихата уличка и бързо въведе Баба вътре.

От другата страна на стената имаше покрит с мъх вътрешен двор, кръстосан от простори с пране. Баба има възможността да стане една от съвсем малкото жени, които знаят какво е всъщност онова, което магьосниците носят под плащовете си, но скромно извърна очи и последва момичето по плочките и надолу по широко стълбище.

То водеше в дълъг, висок тунел с множество сводове, междувременно пълен с пара. Баба успя да зърне дълга редици корита в големите стаи от двете й страни; във въздуха се носеше топлата, дебела миризма на гладене. Ято момичета с кошове пране в ръце се шмугнаха покрай нея и изтичаха нагоре по стълбите, после се спряха насред път и бавно се обърнаха да я погледнат.

Баба изпъчи гърди и се опита да приеме възможно най-загадъчен вид.

Водачката й, която още не се беше освободила от щипките си, я поведе по един страничен коридор и я вкара в стая, която представляваше лабиринт от рафтове, отрупани с пране. Точно в средата на лабиринта, пред една маса седеше много дебела жена с червеникавокафява перука. Тя пишеше в много голям перален тефтер — той още беше отворен пред нея, — но временно разглеждаше една голяма долна риза на петна.

— Опитахте ли да я избелите? — попита тя.

— Да, гос’ожо — отговори прислужницата до нея.

— А пробвахте ли тинктура от мирит?

— Да, гос’ожо. Само я боядиса синя, гос’ожо.

— Този ми е нов — каза перачката. — А съм виждала и сяра, и сажди, и драконова кръв, и демонска кръв, и н’ам какво още. — Тя обърна наопаки ризата и прочете името, внимателно извезано от вътрешната й страна. — Хмм. Гранпон Белия. Ще стане Гранпон Сивия, ако не се грижи по-добре за бельото си. Да знаеш, момиче, белият магьосник е просто черен магьосник с добра икономка. От мен да го…

Тя видя Баба и млъкна.

— Тя пучука нъ врататъ — каза водачката на Баба и направи бърз реверанс. — Имъше шъпкъ…

— Да, да, благодаря ти, Ксандра, можеш да си вървиш — каза дебелата жена. Тя се изправи и се усмихна на Баба, като с едва забележимо цъкване изви гласа си няколко обществени стъпала по-нагоре.

— Моля да ни извините — каза тя. — Фащате ни когато всичко е с краката нагоре, нали е ден за пране, и т.н. Това посещение на добра воля ли е, или пък, мога ли да се осмеля да попитам… — тя понижи глас, да не би да е съобщение от Отвъдния Свет?

Баба я погледна неразбиращо, но само за части от секундата. Знаците на рамката на вратата й бяха показали, че собственичката приема вещици на драго сърце и че е изключително загрижена да получи новини от четиримата си съпрузи; освен това тя беше заета с произволно търсене на пети, оттук и червеникавокафявата перука и, ако ушите на Баба не й изневеряваха, скърцането на толкова китова кост, че да разгневи цяло екологично движение. Лековерна и глупава, бяха показали знаците. Баба се въздържа от мнение, тъй като и самите градски вещици не изглеждаха твърде интелигентни.

Стопанката трябва да беше сбъркала изражението й.

— Не се страхувайте — каза тя. — Персоналът ми има ясни инструкции да приема вещици, макар че, разбира се, онези горе не го одобряват. Без съмнение ще искате чаша чай и нещо за хапване?

Баба се поклони тържествено.

— И ще видя дали не можем да намерим и някой хубав кат стари дрехи за вас — засия домакинята.

— Стари дрехи ли? О, да. Благодаря, гос’ожо.

Стопанката се понесе напред с такъв шум, като че ли беше стара машинка за рязане на чай по време на буря, и направи знак на Баба да я последва.

— Ще наредя да донесат чая в апартамента ми. Силен чай с много листа.

Баба се помъкна след нея. Стари дрехи? Тази дебелана наистина ли си го мислеше? Ама че нахалство! Е, разбира се, ако бяха добро качество…

Под Университета изглежда съществуваше цял един друг свят. Това беше лабиринт от мазета, зимници, килери, кухни и по-малки килерчета, и всеки негов обитател или носеше нещо, или помпаше нещо, буташе нещо или просто се мотаеше наоколо и крещеше. Баба успя да зърне стаи, пълни с лед, и други, които пламтяха от топлината на сгорещените готварски печки, с големината на стена. Пекарните миришеха на пресен хляб, а пивниците миришеха на стара бира. Всичко миришеше на пот и дим.

Домакинята я поведе нагоре по старо, вито стълбище и отключи вратата с един от многобройните ключове, които висяха на колана й.

Вътре стаята беше розова и натруфена. Висулки и волани имаше по разни неща, които никой с всичкия си не би тръгнал да украсява. Беше все едно си в захарен пашкул.

— Много е хубаво — каза Баба. И, тъй като усети, че се очаква от нея, добави: — И с вкус. — Огледа се наоколо за нещо неукрасено, върху което да седне, и се предаде.

— За какво мисля аз! — извиси трели домакинята. — Аз съм г-жа Уитлоу, но предполагам, че вие естествено го знаете. А аз имам честта да разговарям с…?

— Ъ? О, Баба Уедъруекс — каза Баба. Дрънкулките я докачаха. Правеха розовото лош цвят.

— Аз самата съм медиум, разбира се — каза госпожа Уитлоу.

Баба нямаше нищо против предсказването на бъдещето, стига то да се правеше лошо от хора, на които това не им се удава. Но работата, обаче, беше различна, ако го правеха хора, които би трябвало да знаят повече. Тя смяташе, че бъдещето и без това в най-добрия случай е твърде крехко нещо, и че, ако хората гледат много към него, го променят. Баба си имаше няколко доста сложни теории за пространството и времето, и за това защо човек не бива да си играе с тях, но за щастие, добрите гадатели се срещаха рядко, пък и, все едно, хората предпочитаха лошите, на които винаги може да се разчита за точната доза вдъхновение и оптимизъм.

Баба знаеше всичко за лошото гледане. Беше по-трудно от истинското. Трябваше да имаш добро въображение.

Не можеше да спре да се чуди дали госпожа Уитлоу не беше родена вещица, която по някакъв начин е пропуснала обучението си. Тя със сигурност залагаше капан за в бъдеще. Под нещо като розов натруфен калъф за чайник имаше кристална топка, както и няколко тестета карти за гледане, също и розова кадифена торбичка с рунически камъни, и една от онези малки масички на колелца, които никоя благоразумна вещица не би докоснала даже с десетметрова метла, и — за това Баба не беше сигурна — или някакви специални изсушени маймунски лайна от развъдник на лами, или пък изсушените лайна на някой лама от манастир, които явно можеха да се хвърлят по такъв начин, че да разкрият общата сума на знанието и мъдростта във вселената. Всичко това беше доста тъжно.

— Или пък с чаените листа, разбира се — каза госпожа Уитлоу, като посочи големия кафяв чайник на масата между тях. — Знам, че вещиците често ги предпочитат, но на мен винаги ми изглеждат толкова, ъ-ъ-ъ, обикновени. Не искам да ви засегна.

При това тя май наистина не искаше да я засегне, помисли си Баба. Госпожа Уитлоу я гледаше с такъв поглед, с който обикновено гледат кученцата, когато не са сигурни какво да очакват по-нататък, но почват да се безпокоят, че това може да се окаже прочетения вестник.

Тя взе чашата на госпожа Уитлоу и вече беше започнала да се взира в нея, когато улови разочарованото изражение, което играеше по лицето на домакинята като сянка през заснежено поле. После си спомни какво прави и завъртя чашата три пъти по посока, обратна на часовниковата стрелка, направи няколко неопределени движения с ръце над нея и измънка едно заклинание (което обикновено използваше, за да лекува мастита у старите кози, но това беше без значение). Тази демонстрация на очевиден магьоснически талант изглежда насърчи безкрайно госпожа Уитлоу.

Баба по принцип не се оправяше много добре с чаените листа, но тя примижа срещу захаросаната купчина на дъното на чашата и пусна на воля въображението си. Това, от което наистина се нуждаеше сега, беше някой плъх или даже хлебарка под ръка, които случайно да се намират някъде близо до Еск, за да Заеме съзнанието им.

Това, което Баба откри в действителност, беше, че Университетът си имаше свое собствено съзнание.

Добре известно е, че камъкът може да мисли, тъй като цялата електроника се основава на този факт, но в някои светове хората губят векове да търсят други цивилизации в небето, без нито веднъж да си погледнат в краката. Това е защото отмерват времето съвсем погрешно. От гледна точка на камъка вселената не е била създадена и планинските вериги подскачат нагоре-надолу като клапа на орган, докато континентите свистят назад-напред в общо взето добро настроение, като се сблъскват един друг от абсолютната радост на движението и събарят скалите си. Доста време ще трябва да мине преди камъкът да забележи обезобразяващото го малко кожно заболяване и започне да се чеше, което е все едно.

Както и да е, камъкът, от който е бил построен Невидимия Университет, беше поглъщал магия в продължение на няколко хиляди години и цялата тази произволно събирана енергия е трябвало да отиде някъде.

Университетът, всъщност, беше развил своя собствена индивидуалност.

Баба го усещаше като голямо и дружелюбно животно, което само чакаше да се обърне по покрив и да го почешат по пода. Но той не й обръщаше никакво внимание, обаче. Той гледаше Еск.

Баба откри детето като проследи нишките на вниманието на Университета и смаяно се загледа в това, което се разкри пред очите й в Голямата Зала…

— … там вътре?

Гласът дойде от много, много далеч.

— Ммъъ?

— Попитах какво виждате там вътре? — повтори госпожа Уитлоу.

— Ъ?

— Попитах какво…

— О! — Баба нави обратно съзнанието си, доста смутена. Проблемът при Заемането на чуждо съзнание беше, че човек винаги се чувства не съвсем на място, когато се върне в собственото си тяло, а Баба беше първият човек, който някога е разчитал съзнанието на сграда. Сега тя се чувстваше голяма, песъчлива и пълна с коридори.

— Добре ли сте?

Баба кимна и отвори прозорците си. Опъна източните и западните си крила и се опита да се съсредоточи върху малката чашка, подпряна върху колоните й.

За щастие, госпожа Уитлоу отдаде хоросаненото й изражение и каменното й мълчание на действащите окултни сили, докато пък Баба установи, че краткото й отдаване на огромната, силиконова памет на Университета доста е стимулирало въображението й.

С глас като ветровит коридор, който много впечатли домакинята й, тя обрисува бъдеще, претъпкано с млади, енергични мъже, които се борят за щедрото внимание на госпожа Уитлоу. Освен това тя говори много бързо, тъй като това, което беше видяла в Голямата Зала, я подтикваше пак да понаобиколи главните порти.

— Има още нещо — добави тя.

— Да? Да?

— Виждам, че си наемаш нова прислужница… вие наемате прислужници тук, нали? Така… а тази е младо момиче, много икономично, много добра работничка, може да върши всякаква работа.

— И какво тя? — попита госпожа Уитлоу, която вече предвкусваше бабините изненадващо ярки описания на бъдещето й и беше опиянена от любопитство.

— Духовете са малко неясни по този въпрос — отвърна Баба. — Но е много важно да я наемеш.

— За това няма проблем — каза госпожа Уитлоу, — как да ви кажа, тук не успявам да задържа прислужници, поне не за дълго. Всичко е заради магията. Да ви кажа, просмуква се тук долу. Особено от библиотеката, където ги държат всичките онези магьоснически книги. Две от прислужничките от горния етаж напуснаха вчера, всъщност, казаха, че им е омръзнало да си лягат, без да знаят в каква форма ще се събудят на сутринта. Е, старшите магьосници ги превръщат обратно. Но не е същото.

— Да, ами, духовете казват, че с тази млада дама няма да има никакъв проблем, що се отнася до това — сериозно каза Баба.

— Ако може да чисти и да търка, добре е дошла, сигурна съм — отвърна госпожа Уитлоу, озадачена.

— Даже си носи и метла. Според духовете, де.

— Още по-добре. И кога ще пристигне тази млада дама?

— О, скоро, скоро… така поне казват духовете.

Едно леко подозрение помрачи лицето на домакинята.

— Духовете обикновено не казват такива неща. Къде точно го казват това?

— Ето тук — каза Баба. — Виж, малката купчинка чаени листа между захарта и тази цепнатинка тук. Права ли съм?

Погледите им се срещнаха. Госпожа Уитлоу може и да си имаше своите слабости, но беше достатъчно оправна, че да управлява подземния свят на Университета. Обаче Баба пък можеше да накара и змия да извърне очи; така че след няколко секунди очите на домакинята започнаха да сълзят.

— Да, предполагам, че сте права — немощно каза тя и измъкна носна кърпичка някъде от дълбините на пазвата си.

— Добре тогава — каза Баба, облегна се назад и постави чашката обратно в чинийката й.

— Тук има много възможности за млада жена, която иска да се труди здравата — каза госпожа Уитлоу. — Пък и аз самата съм започнала като прислужничка.

— Всички така започваме — неопределено отговори Баба. — А сега трябва да тръгвам. — Тя се изправи и посегна за шапката си.

— Но…

— Трябва да бързам. Неотложен ангажимент — каза Баба през рамо, докато бързаше надолу по стълбите.

— Приготвили сме ви един вързоп стари дрехи…

Баба се спря, инстинктите й се мъчеха да надделеят.

— Има ли някое черно кадифе?

— Да, и малко коприна.

Баба не беше сигурна, че одобрява коприната, беше чувала, че се получава от задника на гъсеница, но черното кадифе непреодолимо я привличаше. Лоялността победи.

— Заделете го настрана, може пак да намина — извика тя и се затича по коридора.

Готвачки и прислужнички в кухнята се втурнаха да се крият, когато старата жена затрополи по хлъзгавите плочки, изкачи на бегом стълбите към вътрешния двор и се измъкна на уличката, докато шалът й се развяваше след нея, а ботушите й изкарваха искри от паветата.

Веднъж озовала се на открито, тя заметна поли и побягна с всички сили, като взе завоя към главния площад с пронизително поднасяне, което остави дълга, бяла двойна резка по камъните.

Пристигна тъкмо навреме, за да види Еск, която тичаше навън през портите, обляна в сълзи.

— Магията просто не щя да стане! Усещах я там, но тя просто не щя да излезе!

— Може би си опитвала твърде силно — каза Баба. — Магиите са като риболова. С вдигане на шум и с цамбуркане наоколо никой никога не е хванал риба, трябва да кротуваш и да я оставиш да стане от само себе си.

— И после всички ми се подиграваха! Някой даже ми даде бонбонче!

— Значи, все пак нещо си спечелила днес — каза Баба.

— Бабо! — обвинително каза Еск.

— Добре де, ти какво очакваше? — попита тя. — Поне само са ти се смели. От смеха не боли. Ти отиде при главния магьосник и се изперчи пред всички, а те само ти се присмяха? Добре се справяш, наистина. И изяде ли бонбона?

Еск се намръщи.

— Да.

— Какъв беше?

— Карамел.

— Мразя карамел.

— Хм — каза Еск. — Може би следващия път искаш да получа ментов?

— Не ставай саркастична, млада приятелко. Какво му е на ментовия бонбон! Подай ми оная купа.

Друго едно предимство на градския живот, Баба беше открила, беше стъклото. Някои от по-сложните й лекарства изискваха апаратура, която тя трябваше да си купува или от джуджетата на безбожни цени, или пък, ако си я поръчаше от най-близкия човек стъклодухач, пристигаше в слама и, обикновено, на парчета. Беше опитвала сама да си направи, но от усилията винаги кашляше, а това пък водеше до някои много смешни резултати. Но процъфтяващата градска алхимия означаваше, че съществуват цели магазини, пълни с евтина стъклария, а и една вещица винаги може да се спазари за изгодна цена.

Тя наблюдаваше внимателно, докато жълтата пара се издигна по криволичещия лабиринт от тръби и най-накрая се концентрира в една голяма, лепкава капка. Тя я хвана сръчно на края на една стъклена лъжица и много внимателно я изсипа в миниатюрна стъкленица.

Еск я гледаше през сълзи.

— Какво е това? — попита тя.

— Това е… не-те-интересува — отговори Баба, докато запечатваше корковата тапа на стъкленицата с восък.

— Лекарство?

— Може и така да се каже. — Баба придърпа нещата си за писане към себе си и избра една химикалка. Езикът й изскочи в крайчеца на устата, докато тя много внимателно надписа етикета, като скърцаше и спираше начесто, за да измисли правописа.

— За кого е?

— За госпожа Херапат, жената на стъкларя.

Еск си издуха носа.

— Това е тоя, дето не духа много стъкло, нали?

Баба я погледна над писалището.

— Какво искаш да кажеш?

— Когато вчера си говори с теб, тя го нарече Стария Господин Веднъж На Две Седмици.

— Хммм — отвърна Баба. Тя внимателно довърши изречението:

Ръствури в идинъ пинт вудъ и иднъ кабкъ в чайъ му и съ пугрижи дъ е с шероки дърехи какту и дъ немъ чушди хоръ.

Един ден, каза си тя, ще се наложи да поговоря за това с нея.

Детето изглеждаше подозрително невежо. Тя вече беше помагала в достатъчно израждания и беше водила козите при коча на старата Леля Анапъл, очевидно без да си направи никакъв извод. Баба не беше съвсем сигурна какво трябва да направи, но моментът никога не й се струваше подходящ да подхване темата. Чудеше се дали вдън сърцето си тя не се срамува твърде много; чувстваше се като коняр, който може да подковава конете, лекува ги, храни ги и ги оценява, но има само най-бегла представа за това как се язди.

Тя залепи етикета на стъкленицата и внимателно я уви в едноцветна хартия.

Сега.

— Съществува още един начин да влезеш в Университета — каза тя и погледна косо към Еск, която намръщено стриваше билки в едно хаванче. — Начинът на вещиците.

Еск вдигна поглед. Баба пусна една тънка усмивка и се захвана с друг етикет — надписването на етикетите винаги представляваше по-трудната част от магията, поне що се отнасяше до нея.

— Но предполагам, че това няма да те заинтересува — продължи тя. — Той не е много бляскав.

— Те ми се присмяха — измънка Еск.

— Да. Каза ми вече. И така, значи няма да искаш да опиташ пак. Почти те разбирам.

Последва тишина, нарушавана само от скърцането на бабината писалка. Най-после Еск каза:

— Този начин…

— Мъъ-ъ?

— Ще ме вкара ли в Университета?

— Разбира се — надменно отвърна Баба. — Казах, че ще намеря начин, нали? При това, много добър начин. Няма да има нужда да се тормозиш с уроци, ще можеш да ходиш навсякъде, никой няма да те забелязва… ще бъдеш наистина невидима, и… ами, наистина ще можеш да чистиш. Но, разбира се, след цялото това подиграване, това няма да те интересува. Така ли е?

— Моля, заповядайте още една чаша чай, госпожо Уедъруекс — каза госпожа Уитлоу.

— Мадам — поправи я Баба.

— Моля?

— Мадам Уедъруекс — повтори Баба. — Три захарчета, моля.

Госпожа Уитлоу побутна захарницата към нея. Колкото и голямо да беше нетърпението й, с което очакваше посещенията на вещицата, захарта й излизаше твърде скъпо. Захарните бучки изглежда никога не се задържаха дълго край Баба.

— Много е лошо за фигурата — каза тя. — И за зъбите, доколкото знам.

— Аз никога не съм имала кой знае каква фигура, а зъбите ми сами се грижат за себе си — отвърна Баба. Това беше вярно, което е още по-жалкото. Баба страдаше от ужасно здрави зъби, нещо, което тя смяташе за голям недостатък у една вещица. Тя наистина завиждаше на Леля Анапъл, вещицата отвъд планината, която бе успяла да изгуби всичките си зъби до двайсетгодишна възраст и беше придобила авторитетния вид на истинска стара вещица. Това означаваше, че трябва да ядеш много супа, но и, че също така много те уважават. Освен това, съществуваше проблемът с брадавиците. Без абсолютно никакво усилие лицето на Леля беше успяло да заприлича на торба с мраморни топчета, докато Баба беше опитала всяко достойно за уважение средство и не беше успяла да породи даже и задължителната брадавица на носа. Някои вещици обираха всичкия късмет.

— Мъъъ? — попита тя, а до нея стигаше напевния глас на госпожа Уитлоу.

— Казвам — повтори госпожа Уитлоу, — че младата Ескарина е истинско съкровище. Абсолутно уткритие. Не оставя нито прашинка по пода, нито прашинка. Нищо не й се опира. Вчера й казах, викам й, тази твоя метла като че ли е жива, а тя знаете ли какво ми отговори?

— Не смея даже да предположа — каза Баба, слабо.

— Каза, че прахът се страхувал от метлата й! Представяте ли си?

— Да — отвърна Баба.

Госпожа Уитлоу побутна чаената си чашка към нея и смутено й се усмихна.

Баба въздъхна на ум и примижа срещу абсолютно неясните дълбини на бъдещето. Въображението й определено започваше да се изчерпва.

Метлата бръскаше по коридора и вдигаше огромен облак прах, който, ако се загледаше човек внимателно в него, като че ли някакси се всмукваше назад в метлата. Ако човек се вгледаше още по-внимателно, щеше да види, че по дръжката на метлата има странни знаци, които бяха не толкова издълбани, колкото прилепваха по повърхността и по някакъв начин променяха формата си, когато ги гледаха.

Но никой не го правеше.

Еск седеше на един от високите, дълбоки прозорци и наблюдаваше града под нея. Беше по-ядосана от обикновено, така че метлата се нахвърляше срещу праха с необичайна ярост. Паяци пробягваха отчаяни осмокраки спринтове, за да се спасят, докато древните им фамилни паяжини изчезваха в небитието. В стените мишки се вкопчваха една в друга и се прилепваха с крака за вътрешността на дупките си. Дървесните червеи се заравяха в таванските греди, когато ги изкарваха, без милост, заднешком от тунелите им.

— Наистина можеш да чистиш — каза Еск. — Ха!

Имаше си и някои добри страни, трябваше да признае. Храната беше проста, но затова пък беше много, а и тя си имаше собствена стая някъде на покрива, и това беше лукс, защото там можеше да се излежава до пет сутринта, което за бабините разбирания беше на практика пладне. Работата определено не беше тежка. Еск просто започваше да мете, докато жезълът не разбереше какво се иска от него, а след това тя можеше да се забавлява, докато всичко свършеше. Ако някой дойдеше, жезълът моментално се подпираше небрежно на стената.

Но тя не учеше никакво магьосничество. Можеше да броди из празните класни стаи и да разглежда схемите, начертани върху черната дъска, както и по пода в по-напредналите класове, но тези фигури бяха без смисъл за нея. И неприятни.

Те напомняха на Еск за картинките в книгата на Саймън. Изглеждаха живи.

Тя гледаше над покривите на Анкх-Морпорк и разсъждаваше така: писането представлява само думите, които хората казват, притиснати между пластове хартия, докато се превърнат във вкаменелости (вкаменелостите бяха добре познати на свят Диск, огромни навити на спирала раковини и зле конструирани създания, които бяха останали от времето, когато Създателят не е бил решил точно какво иска да направи и, като че ли, просто мързеливо си е играл с Плейстоцена). А думите, които хората казваха, бяха само сенките на истинските неща. Но някои неща бяха твърде големи, за да бъдат наистина уловени в думи, а даже и самите думи бяха твърде мощни, за да бъдат напълно опитомени с писане.

Така че, от това следваше, че някои писания всъщност се опитваха да се превърнат в неща. На това място мислите на Еск се объркваха, но тя беше сигурна, че истински вълшебните думи бяха тези, които пулсираха гневно и се опитваха да избягат и да се превърнат в реалност.

Не изглеждаха много хубаво.

Но после тя си спомни предишния ден.

Беше доста странен. Университетските класни стаи бяха построени на принципа на фунията, с кръгове от места — излъскани от задниците на най-великите магове на Университета, — надвиснали стръмно над централната част, където се намираше работна маса, няколко черни дъски и достатъчно открито място на пода за инструктираща октограма в приличен размер. Под редовете седалки имаше много неизползваемо място, което Еск бе установила, че е много удобен наблюдателен пост, като наднича измежду островърхите ботуши на чираците-магьосници към инструктора. Действаше й много успокояващо, монотонното пеене на лекторите, носещо се над нея така леко, като жуженето на леко опиянените пчели в специалната билкова градина на Баба. Изглежда никога не ставаше практическа магия, винаги всичко изглеждаше само думи. Магьосниците явно харесваха думите.

Но вчера беше различно. Еск седеше в прашния мрак и се опитваше да направи било то и най-простата магия, когато чу вратата да се отваря и по пода изтропаха ботуши. Това само по себе си беше изненадващо. Еск знаеше програмата, и Второкурсниците, които по принцип учеха в тази стая, сега бяха долу във физкултурния салон за Начална Дематериализация с Джофал Пъргавия. (Студентите по магия не обичаха много физическите упражнения; гимнастическият салон представляваше голяма стая, наредена с оловни и самодивски дървета, където новаците можеха да работят върху Висшата магия без сериозно да дебалансират вселената, макар и не винаги да успяваха да не дебалансират самите себе си. Магията не прощаваше на некадърниците. Някои несръчни студенти имаха поне късмета сами да си излязат; другите ги изнасяха в бутилки).

Еск надникна измежду дъските. Тези не бяха студенти, бяха магьосници. Доста важни, ако се съди по плащовете им. И не можеше и дума да става за някаква грешка по отношение на фигурата, която се качи на лекторския подиум като лошо водена кукла, блъсна се тежко в аналоя, а след това разсеяно му се извини. Беше Саймън. Никой друг нямаше очи като две сурови яйца, чукнати в гореща вода и нос, огнено червен от духане. За Саймън времето, когато го дразнеше полският прашец, клонеше към безкрайност.

На Еск й хрумна, че ако се изключи най-общо казано алергията му към цялото Мироздание, с прилична пострижка и с няколко урока върху походката му, момчето би могло да стане почти красиво. Това беше необичайна мисъл и тя я скъта за по-нататъшно обмисляне.

Когато магьосниците се настаниха, Саймън започна да говори. Той ползваше бележки и всеки път, когато се запънеше на някоя дума, магьосниците, като един, без да могат да се спрат, я произнасяха хорово вместо него.

След малко от аналоя се вдигна парче тебешир и започна да пише на дъската зад гърба му. Еск беше научила достатъчно за магьосническата магия, за да разбере, че това е удивително постижение — Саймън беше в Университета едва от няколко седмици, а повечето студенти не успяваха да овладеят Леката Левитация чак до края на втори курс.

Малкото бяло късче играеше равномерно и скърцаше по черния фон под съпровода на Саймъновия глас. Даже и ако не се брои заекването, той не беше много добър оратор. Той изпускаше подробности. Поправяше се. Хъкаше и мъкаше. И поне, що се отнася до Еск, не казваше нищо особено. Фрази се прокрадваха до скривалището й. „Основната тъкан на вселената“ беше една от тях, и Еск не можеше да разбере какво е това, освен ако той нямаше предвид джинсов плат или, може би, бархет. За „Изменчивост на матрицата на вероятностите“ тя въобще не можа да се сети.

Понякога той сякаш казваше, че нищо не съществува, докато хората не си помислят, че то съществува, и че светът наистина го има само затова, че хората продължават да си го измислят. Но после той сякаш пък казваше, че съществуват много светове, всичките почти еднакви и всичките, намиращи се на едно и също място, но разделени от дебелината на сянка, така че, всичко, което някога може да се случи, ще трябва да се случи някъде в нещо.

(Това Еск можеше да схване. Тя бе започнала наполовина да го подозира още от мига, когато започна да чисти тоалетната на по-старшите магьосници, или по-скоро, докато жезълът вършеше работата, а Еск изследваше писоарите и, с помощта на някои не съвсем забравени подробности за братята й в калаеното корито пред огъня вкъщи, формулира своята неофициална Обща Теория по сравнителна анатомия. Тоалетната на старшите магьосници беше вълшебно място, с истинска течаща вода и интересни плочки и, най-важното, с две големи сребърни огледала, поставени на срещуположни стени, така че всеки, който се погледнеше в едното, можеше да се види повторен отново и отново, докато образът станеше твърде малък, за да се види. Това беше първият досег на Еск с идеята за безкрайността. Още по-точно, тя имаше подозрението, че една от огледалните Ескарини, точно на крайчеца на зрението, й маха с ръка).

Имаше нещо, което я притесняваше във фразите, използвани от Саймън. Половината време той сякаш казваше, че светът е реален колкото сапунен мехур или пък сън.

Тебеширът пищеше по черната дъска зад гърба му. Понякога Саймън трябваше да спира и да обяснява символи на магьосниците, които, както се струваше на Еск, се вълнуваха от някои много глупави изречения. После тебеширът пак тръгваше, извиваше се през мрака като комета и оставяше прашна следа зад себе си.

Светлината чезнеше на небето отвън. Колкото по-мрачна ставаше стаята, толкова повече светеха изписаните от тебешира думи и черната дъска се стори на Еск не толкова тъмна, като че ли въобще я няма там, а просто като една квадратна дупка, изрязана от света.

Саймън продължаваше да говори — за света, който е направен от нищожно дребни неща, чието присъствие може да бъде определено единствено от факта, че те не са там, малки въртящи се топки от пустота, които магията може да съедини, за да направи звезди, пеперуди или диаманти. Всичко беше направено от празнота.

Смешното беше, той сякаш мислеше, че това е очарователно. Еск усещаше само, че стените на стаята станаха тънки и илюзорни като пушек, като че ли празнотата в тях се разрастваше да погълне каквото и да беше това, което ги определяше като стени, и наместо това нямаше нищо, освен познатата, студена, празна, блестяща равнина с далечните й, ерозирали хълмове, и създанията, които стояха неподвижни като статуи, и гледаха отвисоко.

Сега те бяха много повече. Приличаха досущ на нощни пеперуди, скупчени около свещта.

Една много важна разлика беше тази, че лицето на нощната пеперуда, даже много отблизо, е добричко като муцунката на зайче в сравнение с нещата, които наблюдаваха Саймън.

После влезе един прислужник да запали лампите и създанията изчезнаха, и се превърнаха в абсолютно безобидни сенки, които се спотаиха в ъглите на стаята.

По някое време, не много отдавна, някой беше решил да поосвежи древните коридори на Университета като ги боядиса, воден от смътната идея, че Ученето Трябва Да Е Майтап. Нещо не се беше получило. Факт, добре известен във всички вселени, е, че без значение колко внимателно са подбрани цветовете, институционният декор в крайна сметка винаги се свежда или до повръщано зелено, неописуемо кафяво, никотиново жълто или розово, като хирургически инструменти. По някакъв недоразбран процес на съчувствен резонанс, коридорите, боядисани в тези цветове винаги миришат леко на варено зеле — даже и ако в околността никога не е било готвено зеле.

Някъде по коридорите заби звънец. Еск скочи пъргаво от перваза на прозореца, грабна жезъла и усърдно започна да мете в същото време, когато вратите се отвориха широко и коридорите се изпълниха със студенти. Те потекоха край нея от две страни, като вода покрай скала. За няколко минути настъпи пълно объркване. После вратите се затръшваха, няколко мудни чифта крака изтопуркаха в далечината и Еск отново остана сама.

Не за първи път Еск съжали, че жезълът не може да говори. Другите прислужници бяха доста дружелюбни, но човек не можеше да си говори с тях. Във всеки случай, поне не за магия.

Освен това, тя стигаше до заключението, че трябва да се научи да чете. Цялата тази работа с четенето изглежда беше ключът към магьосническата магия, която се занимаваше само с думи. Магьосниците изглежда мислеха, че имената и нещата са едно и също нещо, и че ако се промени името, променя се и нещото. Или поне приличаше на нещо такова…

Четене. Това ще рече библиотеката. Саймън беше казал, че в нея има хиляди книги, а сред всичките тези думи, трябваше да има една-две, които тя да може да прочете. Еск преметна жезъла през рамо и решително се упъти към офиса на госпожа Уитлоу.

Почти беше стигнала вече там, когато една стена каза — Псст! Еск се вгледа в нея и се оказа, че това е Баба. Не че Баба можеше да става невидима, тя просто притежаваше таланта така да се губи на преден план, че да не се забелязва.

— Е, как се справяш? — попита Баба. — Как се спогаждате с магията?

— Какво правиш тук, Бабо?

— Бях при госпожа Уитлоу да й кажа бъдещето — отвърна Баба и вдигна със задоволство голям вързоп стари дрехи. Усмивката й се стопи под строгия поглед на Еск.

— Ами, в градовете нещата са различни — каза тя. — Градските хора винаги се безпокоят за бъдещето, това е от липсата на естествена храна. Все едно — добави тя, като внезапно си даде сметка, че се оправдава, — защо пък да не предсказвам бъдещето?

— Ти винаги си казвала, че Хилта се възползва от глупостта на пола си — отвърна Еск. — Ти казваше, че тия, дето гледат бъдещето, би трябвало да се засрамят от себе си и, както и да е, ама ти нямаш нужда от стари дрехи.

— Който не носи, той няма нужда — строго каза Баба. Тя беше прекарала целия си живот, следвайки модата на старите дрехи и нямаше намерение да се остави сегашното благополучие да я промени. — Храниш ли се достатъчно?

— Да — отговори Еск. — Бабо, по въпроса за тази, магьосническата магия, тя е само думи…

— Винаги това съм казвала — каза Баба.

— Не, искам да кажа… — започна Еск, но Баба раздразнено махна с ръка.

— Сега не мога да се занимавам с това — каза тя. — До довечера трябва да изпълня няколко големи поръчки, ако това продължава така, ще трябва да обуча някого. Не можеш ли да дойдеш да ме видиш, когато имаш свободен следобед, или каквото там му се вика?

— Да обучиш някого? — ужасено попита Еск. — Искаш да кажеш за вещица?

— Не — отговори Баба. — Искам да кажа, може би.

— Ами аз?

— Е, ти вървиш по собствения си път — каза Баба. — Където и да е той.

— Хмммм — отвърна Еск.

Баба я зяпна.

— Аз ще тръгвам тогава — най-сетне каза тя. Обърна се и се понесе към входа на кухнята. При това движение наметалото й се разтвори и Еск видя, че сега то е подплатено с червено. Тъмно, винено червено, но все пак червено. Върху Баба, която никой никога не беше виждал облечена в друго, освен в удобното, практично черно, това беше шокиращо.

— Библиотеката? — попита госпожа Уитлоу. — Мисля, че никой не чисти библиотеката! — Тя изглеждаше искрено учудена.

— Защо? — попита Еск. — Не се ли праши?

— Ами — отговори госпожа Уитлоу. Помисли малко. — Сигурно, сега като го казваш. Аз всъщност никога не съм се сещала за това.

— Нали разбирате, изчистих вече навсякъде другаде — угоднически каза Еск.

— Да — каза госпожа Уитлоу, — изчистила си, значи.

— Добре, тогава.

— Само дето никога не сме… го правили преди — каза госпожа Уитлоу, — но да ме убие господ, ако мога да се сетя защо.

— Добре тогава — каза Еск.

— Уук? — каза Главният Библиотекар и се отдръпна назад от Еск. Но тя беше чувала за него и беше дошла подготвена. Предложи му банан.

Орангутанът посегна бавно, а след това го сграбчи и се ухили победоносно.

Може и да съществуват светове, където библиотекарството се смята за спокойна професия, и където рисковете се свеждат до това някой голям том да падне от лавицата върху главата ти, но отговорник на магическа библиотека не е работа за непредпазливи хора. Магиите притежават сила и самото им записване върху лист хартия и натикването им между кориците не прави абсолютно нищо, за да я намали. Веществото изтича. Книгите имат склонността да реагират една с друга, като от това се създава произволна магия със собствено съзнание. Книгите с магии обикновено са приковани с вериги към лавиците си, но не за да не бъдат откраднати…

Една такава злополука беше превърнала библиотекаря в маймуна и оттогава той отхвърляше всички опити да го превърнат обратно в човек, като обясняваше с жестикулации, че животът на орангутан е значително по-добър от този на човешко същество, тъй като всички големи философски въпроси се разрешаваха в питането откъде ще дойде следващият банан. Както и да е, дългите ръце и помагащите им крака ставаха идеално за високите рафтове.

Еск му даде целия грозд банани и се шмугна сред книгите, преди той да може да възрази.

Еск никога не беше виждала повече от една книга наведнъж и така, библиотеката беше, доколкото тя можеше да знае, като всяка друга библиотека. Вярно, начинът, по който подът сякаш се превръщаше в стената в далечината, беше малко странен, имаше и нещо необичайно в начина, по който лавиците мамеха очите и като че ли се изкривяваха през доста повече измерения от нормалните три, а и беше доста изненадващо да вдигнеш поглед и да видиш лавици по тавана, както и някой случаен студент, който отнесено се разхожда между тях.

Истината беше, че наличието на толкова много магия изкривяваше пространството около нея. Долу в купа, самият джинсов плат, или, може би, бархета на вселената беше изкълчен в много особени форми. Милионите оковани думи, неспособни да избягат, пречупваха реалността около себе си.

На Еск й се струваше логично, че измежду всичките тези книги трябва да има една, която да ти каже как да прочетеш всички останали. Не беше сигурна как да я намери, но дълбоко в сърцето си чувстваше, че тя най-вероятно ще има картинки с весели зайчета и щастливи котенца върху корицата.

Библиотеката определено не беше тиха. От време на време се чуваше свистенето и пращенето от магическо разтоварване, а от лавица на лавица пробягваше октаринова светлина. Съвсем слабо дрънчаха вериги. И, разбира се, носеше се лекото шумолене на хиляди страници в техните кожени затвори.

Еск се увери, че никой не й обръща никакво внимание и дръпна най-близкия том. Той моментално се разтвори в ръцете й и тя унило видя, че в него имаше същите неприятни диаграми, каквито беше забелязала в книгата на Саймън. Писмото й беше абсолютно непознато и тя се зарадва от това — щеше да е ужасно да узнае какво всъщност означават всичките тези букви, които като че ли бяха направени от грозни създания, заети да си правят разни сложни неща. Тя затвори корицата с все сила, и въпреки това думите като че ли отчаяно продължаваха да бутат навън. Най-отгоре имаше рисунка на някакво създание, което подозрително приличаше на едно от нещата от студената пустиня. Във всеки случай то никак не приличаше на щастливо котенце.

— Здрасти! Това е Еск, нали? К-как в-влезе т-тук?

Беше Саймън, прав, стиснал по една книга под всяка мишница. Еск се изчерви.

— Баба не ще да ми каже — каза тя. — Струва ми се, че е нещо, свързано с мъжете и жените.

Саймън я погледна неразбиращо. После се ухили. Еск помисли втори път върху въпроса.

— Работя тук. Мета. — Размаха жезъла, за да дообясни.

— Тук вътре?

Еск се облещи срещу него. Почувства се сама, изгубена и повече от предадена. Всички изглежда бяха заети да живеят собствения си живот, всички, освен нея. А тя ще прекара остатъка от своя живот да почиства след магьосници. Не беше честно, а на нея вече й беше писнало.

— Всъщност, не. Всъщност, уча се да чета, за да стана магьосник.

Момчето я погледа няколко секунди с воднистите си очи. После внимателно взе книгата от ръцете й и прочете заглавието.

— DEMONYLOGIE MALYFYCORUM OF HENCHANSE THEE UNSATYFACTORY. И как м-мислиш, че ще се научиш да четеш това?

— Хм — отвърна Еск. — Ами, просто се опитваш, опитваш… докато стане, не е ли така? Като доенето, или плетенето, или… — Гласът й заглъхна.

— За това не знам. Тези книги м-могат да бъдат малко, хм, агресивни. Ако не в-внимаваш, те започват да четат теб.

— Какво искаш да кажеш?

— К-казззз…

— … казват… — каза Еск автоматично.

— … че имало някога един мммм…

— … магьосник…

— … който започнал да ч-чете NECROTELECOMNICON и п-пуснал съзнанието си на в-вв…

— … воля…

— … и на с-следващата с-сутрин открили дрехите м-му на с-стола и шапката м-му върху тях, а к-книга-та имала…

Еск си запуши ушите с пръсти, но не много здраво, за да не пропусне нещо.

— Не искам да го знам, ако е ужасно.

— … имала много повече страници.

Еск си извади пръстите от ушите.

— Имало ли е нещо върху страниците?

Саймън кимна тържествено.

— Да. На всссяка една от тях иммало ддд…

— Не — каза Еск. — Не искам даже да си го представя. Аз пък си мислех, че четенето е далеч по-спокойно нещо, искам да кажа, Баба си четеше алманаха всеки ден и никога нищо не й се е случвало.

— П-предполагам, че с-с обикновените, опитомени думммм…

— … думи…

— … всичко е наред — великодушно изрече Саймън.

— Абсолютно сигурен ли си? — попита Еск.

— Работата е само дето думите могат да имат с-сила — каза Саймън и решително пъхна книгата обратно на мястото й, откъдето тя задрънча с веригите си срещу него. — А и нали к-казват, че перото е по-ссилно от ммм…

— … меча — каза Еск — Добре, ама с кое предпочиташ да те ударят?

— Хм, м-мисля, че нямма някакъв с-смисъл да ти казвам, че не би трябвало да с-си тук, нали? — попита младият магьосник.

Еск помисли върху това, колкото се полагаше.

— Не, — отговори тя. — И аз така мисля.

— Бих м-могъл да повикам пазачите да те изхвърлят оттт-тук.

— Да, но няма да го направиш.

— Аз просто не исссс…

— … искам…

— … да пострадаш, разбираш ли. Наистина не исскам. Това м-може да е опас…

Еск долови лека вихрушка във въздуха над главата му. За един миг тя ги видя — огромните, сиви форми от студеното място. Наблюдаваха. И точно в спокойствието на Библиотеката, когато тежестта на магията правеше Вселената изключително тънка, те бяха решили да Действат.

Приглушеното шумолене на книгите наоколо прерасна в отчаяно шумно прелистване на страници. Някои от по-мощните книги успяха да се оттласнат от полиците си и се замятаха, пърхайки лудо, на краищата на веригите си. Една огромна магическа енциклопедия се хвърли от гнездото си на най-горния рафт, като междувременно успя да се откъсне от веригата си, и запърпори нанякъде като подплашено пиленце, а страниците й се пръскаха след нея.

Магически вятър отнесе шала на Еск и косата й се разпиля по гърба. Тя видя Саймън, който се опитваше да се закрепи до един рафт, когато книгите експлодираха около него. Въздухът се сгъсти и замириса на калай. Забръмча.

— Те се опитват да влязат! — изпищя тя.

Саймън обърна измъченото си лице към нея. Обезумяла от страх инкунабула[1] го удари силно в кръста и го събори върху надигащия се под, преди да подскочи високо над рафтовете. Еск се наведе светкавично, когато я подмина ято енциклопедии, които влачеха рафта си след себе си, след което по ръце и колене си запробива път към него.

— Ето от какво се плашат толкова книгите! — изкрещя в ухото му. — Не ги ли виждаш там горе?

Саймън безмълвно поклати глава. Една книга „пръсна“ подвързията си над тях и ги засипа със страници.

Ужасът може да се прокрадне в съзнанието посредством всички сетива. Това може да е шумът от тихия многозначителен кикот в заключената тъмна стая, зърнатата половин стоножка върху вилицата със салата, странният мирис от спалнята на наемателя, вкусът на плужеци в сиренето с карфиола. Хващането обикновено е без поглед.

Но нещо стана с пода под дланите на Еск. Тя погледна надолу, лицето й замръзнало от ужас, тъй като прашният дъсчен под внезапно стана грапав. И сух. И много, много студен.

Между пръстите си усети фин, сребърен пясък.

Тя сграбчи жезъла и, прикривайки очите си срещу вятъра, го размаха към скупчените ужасни фигури над нея. Би било хубаво да се каже, че изгарящият пламък на ярък, бял огън прочисти мазния въздух. Но не успя да се осъществи…

Жезълът се извъртя като змия в ръката й и изведнъж удари Саймън странично по главата.

Сивите Неща потрепераха и изчезнаха.

Реалността се завърна и се опита да се престори, че никога никъде не е ходила. Тишината се спусна като дебело кадифе — дипла след дипла. Тежка, кънтяща тишина. Няколко книги паднаха тежко от въздуха и се почувстваха глупаво.

Подът под краката на Еск без съмнение беше дървен. Ритна го силно, за да се увери.

По пода имаше кръв и съвсем тихо точно в средата й лежеше Саймън. Еск погледна надолу към него, после нагоре към притихналия въздух и после — към жезъла. Той изглеждаше самодоволен.

Тя долавяше далечни гласове и бързи стъпки.

Една ръка като изящна кожена ръкавица се пъхна лекичко в нейната и много меко един глас отзад каза:

— Уук.

Тя се обърна и се озова срещу кроткото, издължено назад лице на библиотекаря. Той вдигна пръст на устните си в недвусмислен жест и леко я дръпна за ръката.

— Аз го убих! — прошепна тя.

Библиотекарят поклати глава и я задърпа настойчиво.

— Уук — обясни той. — Уук.

Той я замъкна насила в една странична пътечка на лабиринта от стари етажерки няколко секунди преди група старши магьосници, привлечени от шума, да се покажат на ъгъла.

— Книгите пак са се сбили…

— О, не! Ще минат векове докато заловим пак всичките магии, нали знаете, че се пръскат и си намират места да се скрият…

— Кой е този на пода?

Последва пауза.

— В безсъзнание е. Някоя лавица го е ударила, както изглежда.

— Кой е той?

— Новото момче. Сещате ли се, този, дето казват, че имал цяла глава мозък?

— Ако онази лавица е била съвсем малко по-наблизо, щяхме да разберем дали са били прави.

— Вие, двамата, занесете го в болницата. Останалите, по-добре съберете книгите. Къде, по дяволите, е библиотекарят? Би трябвало да внимава повече и да не допуска да се издигне Критична Маса.

Еск погледна косо към орангутана, който мръдна вежди срещу нея. Той извади един прашен том с магии по градинарство от рафтовете до себе си, извади мек, кафяв банан от дупката зад книгата и го изяде с мълчаливото задоволство на някой, който знае, че каквито и да са проблемите, те принадлежат единствено и само на хората.

Еск погледна на другата страна, към жезъла в ръката си и устните й побеляха. Тя знаеше, че ръката й не е сбъркала неволно. Жезълът беше нападнал Саймън, затаил убийство в дървеното си сърце.

Момчето лежеше на коравото легло в тясна стая, със студена кърпа върху челото. Триатъл и Катенгъл го гледаха с безпокойство.

— Откога е така? — попита Катенгъл.

Триатъл сви рамене.

— От три дни.

— И не е идвал на себе си нито веднъж?

— Не.

Катенгъл седна тежко на края на леглото и уморено запощипва носа си. Саймън никога не беше изглеждал особено здрав, но сега лицето му имаше ужасен, измършавял вид.

— Брилянтен мозък е тоя, неговия — каза той. — А обяснението му на фундаменталните принципи на магията и материята — удивителни.

Триатъл кимна.

— Начинът, по който той просто попива знанието — каза Катенгъл. — Аз цял живот съм практикуващ магьосник, но, някакси, все не разбирах напълно магията, докато той не я обясни. Толкова ясно. Толкова, как да кажа, нагледно.

— Всички казват така — мрачно каза Триатъл. — Казват, че е като да ти свалят капаци от очите и да видиш слънчевата светлина за пръв път.

— Точно така — каза Катенгъл. — Той е замесен от тестото на чародеите, съвсем сигурно е. Прав беше да го доведеш тук.

Последва замислено мълчание.

— Само че… — започна Триатъл.

— Само че какво? — попита Катенгъл.

— Само че какво беше това, което си разбрал? — довърши Триатъл. — Ето какво ме тормози. Искам да кажа, можеш ли да го обясниш?

— Какво имаш предвид „да обясня“? — Катенгъл изглеждаше притеснен.

— Това, за което той непрекъснато говори — каза Триатъл, а в гласа му се прокрадна нотка отчаяние. — Ох, същинското нещо, знам. Но какво точно е то?

Катенгъл го погледна и зина. Най-накрая каза:

— О, това е лесно. Нали разбираш, магията изпълва вселената и всеки път, когато вселената се променя, не, искам да кажа, всеки път, когато призоват магия, вселената се променя, само че във всички посоки едновременно, нали е ясно, и… — той несигурно размаха ръце, като се опита да съзре поне искрица разбиране по лицето на Триатъл. — Да го кажем по друг начин, всяко късче материя, като, например, портокал или като света, или, или…

— … крокодил? — предложи Триатъл.

— Да, крокодил, или… каквото и да е, първоначално е оформено като морков.

— Тази част не си я спомням — каза Триатъл.

— Сигурен съм, че точно това каза — каза Катенгъл. Той започваше да се поти.

— Не, спомням си оная част, в която той сякаш говореше, че ако се отдалечиш достатъчно в някоя посока, ще видиш темето на собствената си глава — настоя Триатъл.

— Сигурен ли си, че не е имал предвид темето на нечия друга глава?

Триатъл помисли малко.

— Не, съвсем сигурен съм, че каза темето на собствената ти глава. Струва ми се, каза, че може да го докаже.

Те помислиха върху това в мълчание.

Най-сетне Катенгъл заговори — много бавно и предпазливо.

— За мен всичко стои така — поде той. — Преди да го чуя, аз бях като всички останали. Нали знаеш какво искам да кажа? Бях объркан и несигурен и за най-дребното нещо от живота. Но сега — той се оживи, — пак съм си объркан и несигурен, само че в много по-голям мащаб, така де, и поне знам, че съм озадачен от наистина фундаменталните и основните въпроси на вселената.

Триатъл кимна.

— Не бях се сещал за това, — каза той — но си абсолютно прав. Той наистина разшири границите на невежеството. Има толкова много неща за вселената, които не знаем.

Стопли ги приятното, странно усещане, че двамата са много по-невежи от обикновените хора, които бяха невежи само за обикновените неща.

После Триатъл каза:

— Само се надявам да е добре. Треската премина, но просто като че ли не иска да се събуди.

Влязоха две прислужници с паница вода и чисти кърпи. Едната от тях носеше доста опърпана метла. Докато те се заеха да сменят прогизналите от пот чаршафи под момчето, двамата магьосници излязоха, като продължаваха да обсъждат обширните полета на незнанието, които геният на Саймън бе открил пред света.

Баба почака, докато шумът от стъпките им отмря и свали шала от главата си.

— Проклета работа — каза тя. — Еск, иди и слушай на вратата. — Тя махна кърпата от челото на Саймън и му премери температурата.

— Много мило, че дойде — каза Еск. — С цялата ти заетост, и работата, и всичко останало.

— Хмммф — Баба прехапа устни. Повдигна клепачите на Саймън и потърси пулса му. Допря ухо до ксилофонените му гърди и преслуша сърцето му. Поседя така известно време съвсем неподвижна, докато изследваше вътре из главата му.

Намръщи се.

— Добре ли е? — загрижено попита Еск.

Баба погледна към каменните стени.

— Мътните го взели това място — отговори тя. — Тук не е място за болни хора.

— Да, но той добре ли е?

— Какво? — Баба се сепна от мислите си. — О, да. Сигурно. Където и да е той.

Еск я зяпна, после зяпна и към тялото на Саймън.

— Няма никой вкъщи — каза Баба простичко.

— Какво искаш да кажеш?

— Я го чуй това дете! — рече Баба. — Човек ще рече, че на нищо не съм я научила. Искам да кажа, че съзнанието му Скита. Излязъл е Вън от Главата си.

Тя погледна към тялото на Саймън с нещо, граничещо с възхищение.

— Изненадана съм, наистина — добави тя. — Никога досега не бях срещала магьосник, който може да Заема.

Обърна се към Еск, чиято уста представляваше едно ужасено „О“.

— Спомням си, когато бях малка, старата Леля Анапъл ходеше да Скита. И съвсем се забравяше, когато станеше лисица, доколкото си спомням. Трябваха ни дни, докато я открием. А после и ти. Никога нямаше да те намеря, ако не беше оня жезъл, и… какво направи с него, момичето ми?

— Той удари Саймън — измърмори Еск. — Опита се да го убие. Хвърлих го в реката.

— Не е много хубаво, след като ти спаси живота — каза Баба.

— Спаси ме като удари него?

— Още ли не си разбрала? Той викаше… онези Неща.

— Това не е вярно!

Баба се вгледа в предизвикателните й очи и си помисли: Изгубих я. Три години работа — нахалост. Не можа да стане магьосник, но можеше да стане вещица.

— И защо не е вярно, Госпожице Всезнайка? — попита тя.

— Той не би направил подобно нещо! — Еск щеше да се разреве. — Чух го как говори, той е… ами, той не е лош, той е прекрасен човек и почти разбира как става всичко, той е…

— Предполагам, че е много добро момче — кисело каза Баба. — Никога не съм казвала, че е черен магьосник, нали?

— Те са ужасни Неща! — изхълца Еск. — Той не би повикал тях, той иска всичко онова, което те не са, а ти си една злобна, стара…

Плесницата иззвъня като монета. Еск залитна назад, пребледняла от изненада. Баба стоеше с вдигната ръка и трепереше.

Тя беше удряла Еск още веднъж по-рано — ударът, който получава бебето, за да го въведе в света и да му даде най-обща представа какво да очаква от живота. Но той беше единственият. За три години под един покрив беше имало достатъчно поводи — когато Еск беше забравяла млякото да изкипи или по невнимание беше оставяла козите без вода, но острата дума или пък още по-остро мълчание бяха вършили далеч по-добра работа от всякаква сила, а и не оставяха синини.

Тя сграбчи здраво Еск за раменете и я погледна в очите.

— Чуй ме — настойчиво заговори тя. — Не съм ли ти казвала винаги, че ако използваш магията, трябва да минеш през света така, както ножът минава през водата? Не съм ли?

Еск кимна, хипнотизирана като сгащен заек.

— Но ти си мислеше, че това са само Бабини приказки, нали? Но истината е, че ако използваш магия, привличаш вниманието върху себе си. Тяхното. Те непрекъснато гледат света. Обикновените мозъци са им нещо смътно, те въобще не си правят труда да ги забележат, но съзнание с магия в него изпъква, ясно ли ти е, то е като фар за тях. Не тъмнината Ги привлича, а светлината, светлината, която ражда сенките!

— Но… но… защо се интересуват? Какво искат Те?

— Живот и форма — отвърна Баба.

Тя се успокои и пусна Еск.

— Те наистина са трогателни — каза тя. — Те самите нямат свой живот или форма, а само тези, които могат да откраднат. Могат да оцелеят в този свят точно толкова, колкото риба може да живее в огъня, но това не Им пречи да се опитват. Но са достатъчно умни да ни мразят, за това, че сме живи.

Еск потрепери. Спомни си грапавото усещане от студения пясък.

— Какви са Те? Аз винаги съм си мислила, че са само… само някакви демони?

— Нне. Никой не знае точно. Те са просто Нещата от Подземните Измерения извън вселената, това е всичко. Създания — сенки.

Тя се обърна пак към проснатия труп на Саймън.

— Дали пък случайно нямаш някаква представа къде е той, а? — попита тя и погледна лукаво към Еск. — Не е отишъл да лети с чайките, нали?

Еск поклати глава.

— Не — рече Баба. — И аз така си мислех. Те са го хванали, нали.

Това не беше въпрос. Еск кимна, а на лицето й беше изписана безкрайна мъка.

— Не си виновна ти — каза Баба. — Съзнанието му Им е отворило пролука и когато е паднал, са го взели там със себе си. Само че…

Тя забарабани с пръсти по крайчеца на леглото, докато явно не стигна до някакво решение.

— Кой е най-важният магьосник тук? — попита тя.

— Хм, Лорд Катенгъл — отвърна Еск. — Той е Главният Ректор. Той беше един от онези, дето бяха тук.

— Дебелия или другия, дето изглеждаше кисел като оцет?

Еск откъсна съзнанието си от образа на Саймън в студената пустиня и се чу да казва:

— Той, всъщност, е магьосник Осмо Ниво и 33-градусов маг.

— Искаш да кажеш, че е наклонен? — попита Баба. — Цялото това мотаене около магьосници те е накарало да ги приемеш на сериозно, момичето ми. Те всичките се наричат Върховен Лорд Еди-Кой-Си и Лорд Велики Не-знам-Кой-Си, това е част от играта. Даже и магьосниците го правят, човек би си помислил, че поне те ще са по-разумни, ама не, вървят и разправят, че са Удивителните Бонко и Дорис. Както и да е, къде е този Велик Рамтидлипо?

— На вечеря са в Голямата Зала — каза Еск. — А той ще може ли да върне Саймън?

— Там е проблемът — отвърна Баба. — Смея да кажа, че всички ние можем доста лесно да върнем нищо, което ще върви и ще говори като всички нас. Но дали това ще е Саймън, е друг въпрос.

Тя се изправи.

— Да я намерим тази Голяма Зала тогава. Няма време за губене.

— Хм, на жени не е позволено да влизат — каза Еск.

Баба се спря на прага. Раменете й се повдигнаха и тя много бавно се обърна назад.

— Какво каза? — попита тя. — Да не би старите ми уши да ме лъжат, и не казвай, че ме лъжат, защото не е вярно.

— Съжалявам — каза Еск. — По навик.

— Виждам, че започваш да възприемаш идеи под нивото си — студено каза Баба. — Иди и намери някой, който да наглежда момчето, и хайде да видим какво й е толкова голямото на тази зала, че да не мога да припаря до нея.

И така, точно когато целият факултет на Невидимия Университет вечеряше в достолепната зала, вратите се разтвориха широко с драматичен ефект, който се поразвали малко, тъй като едната от тях се блъсна в някакъв сервитьор, върна се назад и тресна Баба в пищялките. И вместо предизвикателните стъпки, с които бе решила да пресече разчертания на квадрати под, тя беше принудена да го мине наполовина с подскоци, наполовина с куцане. Поне се надяваше, че подскача с достойнство.

Еск бързаше след нея и болезнено ясно усещаше стотиците погледи, насочени към тях.

Буботенето от разговорите и тракането на приборите за хранене замряха. Няколко стола бяха съборени на земята. В другия край на залата тя видя най-главните магьосници на високата им маса, която всъщност стърчеше няколко стъпки над пода. Те се бяха облещили.

Един средноразряден магьосник — Еск се сети, че е лектор по Приложна Астрология, — се втурна към тях и размаха ръце.

— Не-не-не-не — закрещя той. — Сбъркали сте вратата. Трябва да се махнете.

— Я не ми пречи — спокойно каза Баба и го подмина.

— Не-не-не, това противоречи на академичната традиция, трябва да напуснете веднага. Тук дами не се допускат!

— Аз не съм дама, аз съм вещица — каза Баба и се обърна към Еск: — Той много важен ли е?

— Мисля, че не — отвърна Еск.

— Добре — Баба се обърна към лектора. — Тичай ми намери важен магьосник, моля те. Бързо.

Еск я потупа по гърба. Един-двама магьосници с малко по-голямо самообладание бяха изтичали пъргаво през вратата зад тях и сега няколко Университетски портиери напредваха заплашително през залата, съпроводени от закачките и подсвиркванията на студентите. Еск никога не беше обичала особено портиерите, които водеха собствен живот в техните си помещения, но сега усети, че я обзема състрадание към тях.

Двама от тях протегнаха космати ръце и сграбчиха Баба за раменете. Ръката й се скри зад гърба й, последва кратка суматоха от движения, която завърши с това, че двамата избягаха куцукайки, като стискаха парчета от себе си и ругаеха.

— Игла за шапка — каза Баба.

Тя грабна Еск със свободната си ръка и я понесе към високата маса, като хвърляше свирепи погледи към всеки, който й се стореше, че иска да се изпречи на пътя й. По-младите студенти, които винаги надушваха забавленията гратис, затропаха, задюдюкаха и задрънчаха с чинии по дългите маси. Високата маса се стовари с трясък върху плочките, а старшите магьосници бързо се строиха в колона зад Катенгъл, докато той се опитваше да събере остатъците от достойнството си. Усилията му всъщност не се увенчаха с успех — много е трудно човек да изглежда достойно със салфетка, втъкната в яката му.

Той вдигна ръце за тишина и залата зачака нетърпеливо, докато Баба и Еск се приближаваха към него. Баба разглеждаше с интерес старите портрети и статуите на отдавнашни магове.

— Кои са тия копелета? — попита тя с крайчеца на устата си.

— Били са главни магьосници — прошепна Еск.

— Изглеждат сякаш имат запек. Не съм срещала нито един магьосник, който да е наред — каза Баба.

— Истинска гадост са да ги чистиш от прах, това знам аз — отвърна Еск.

Катенгъл стоеше широко разтворил крака, с ръце на хълбоците и стомах, който оставяше впечатлението за ски писта за начинаещи и следователно цялостният му вид представляваше позата, която обикновено се асоциира с Хенри VIII, но не е изключено и с Хенри IX и X.[2]

— Е? — попита той. — Какво ще рече това нападение?

— Този важен ли е? — попита Баба Еск.

— Аз, госпожо, съм Главният Ректор! И случайно ръководя този Университет! А вие, госпожо, престъпвате наистина много опасна територия! Предупреждавам ви, че… Престанете да ме гледате така!

Катенгъл залитна назад, вдигнал ръце, за да се предпази от втренчения взор на вещицата. Магьосниците зад гърба му се разпръснаха, събаряйки маси в бързината да избягат от погледа й.

Очите на Баба се бяха променили.

Никога по-рано Еск не ги беше виждала такива. Те бяха абсолютно сребърни, като малки кръгли огледала и отразяваха всичко, което виждаха. Катенгъл представляваше една чезнеща дребна точица в дълбините им, с отворена уста, а миниатюрните му ръчички — кибритени клечки, махаха отчаяно.

Главният Ректор се блъсна заднешком в една колона и ударът го накара да се съвземе. Той раздразнено поклати глава, вдигна ръка на фуния пред устата си и изпрати струя бял огън към вещицата.

Без да променя дъгоцветния си поглед Баба вдигна ръка и отклони пламъците към тавана. Последва експлозия и заваляха парченца плочки.

Очите й се разшириха.

Катенгъл изчезна. Там, където беше стоял той, се беше свила огромна змия, готова да нападне.

Баба изчезна. Там, където беше стояла тя, имаше голяма плетена кошница.

Змията се превърна в огромно влечуго от мъглите на времето.

Кошницата стана снежният вятър на Ледените Гиганти и покри вилнеещото чудовище с лед.

Влечугото се превърна в предисторически тигър с извити кучешки зъби, готов за скок.

Халата стана кипяща яма катран.

Тигърът успя да се превърне в орел, който се спускаше стремглаво.

Катранените ями се превърнаха в качулка с пискюли.

После образите започнаха да потрепват, докато фигура сменяше фигурата. Из залата затанцуваха стробоскопни сенки. Породи се магически вятър, дебел и мазен, който избиваше октаринови искри от бради и пръсти. В центъра на всичко това Еск, взирайки се през сълзящите си очи, едва успя да различи двете фигури — на Баба и на Катенгъл — лъскави статуи сред фучащите образи.

Тя усещаше присъствието и на нещо друго, пронизителен звук, почти извън пределите на слуха.

Беше го чувала и преди, на студената равнина — натрапчив, чуруликащ шум, шумът на пчелен кошер, на мравуняк…

— Те идват! — изпищя тя в оглушителния шум. — Те идват сега!

Тя изпълзя иззад масата, където беше намерила убежище от магическия двубой и се опита да стигне до Баба. Поток сурова магия я вдигна от земята и я запокити върху един стол.

Сега бръмченето беше по-силно, така че въздухът бучеше като триседмичен труп в летен ден. Еск направи още един опит да стигне до Баба и отново се сви на кълбо, щом по ръката й избуча зелен огън и опърли косъмчетата.

Тя се огледа обезумяла за останалите магьосници, но тези, които бяха избегнали последиците на магията, се спотайваха зад съборени мебели, докато окултната буря бушуваше над главите им.

Еск претича през цялата зала и излезе навън в тъмния коридор. Сенки се виеха около нея, докато тя бързаше, с хълцане, нагоре по стълбите и по бръмчащите коридори към тясната стая на Саймън.

Нещо ще се опита да влезе в тялото, беше казала Баба. Нещо, което ще се движи и ще говори като Саймън, но ще е нещо друго…

Групичка студенти кръжаха тревожно пред вратата. Те обърнаха бледите си лица към Еск, която се втурна към тях, но бяха достатъчно развълнувани, за да се отдръпнат нервно пред решителното й движение напред.

— Има нещо вътре — каза един от тях.

— Не можем да отворим вратата!

Те я гледаха с очакване. После някой каза:

— Дали случайно нямаш шперц, а?

Еск сграбчи дръжката на вратата и я завъртя. Тя се помръдна леко, но след това се завъртя назад с такава сила, че за малко не свали кожата от ръцете й. Чуруликането вътре прерасна в кресчендо, а се чу и друг един шум, като плющене на кожа.

— Вие сте магьосници! — изкрещя тя. — Същински магьосници, по дяволите!

— Още не сме учили телекинезата — отговори един от тях.

— Аз бях болен, когато сме взимали Хвърляне на Огън…

— Ами, аз всъщност не съм много добър в Дематериализирането…

Еск се приближи до вратата, после се спря с единия крак във въздуха. Спомни си как Баба говореше, че даже сградите имат съзнание, стига да са достатъчно стари. А Университетът беше много стар.

Приближи се внимателно до едната стена и прокара пръсти по древните камъни. Трябваше да се направи деликатно, за да не го изплаши — и сега тя усети съзнанието в камъните, бавно и просто, но все пак съзнание. То пулсираше около нея, Еск чувстваше искриците живот дълбоко в скалата.

Зад вратата нещо бухаше.

Пред смаяните погледи на тримата студенти Еск застана неподвижно и притисна ръце и чело към стената.

Тя почти беше вече там. Усещаше собствената си тежест, тромавото си тяло, далечните спомени за зората на времето, когато скалата е била разтопена и свободна. За пръв път в живота си разбра какво е да имаш балкони.

Движеше се леко из съзнанието на сградата, изчистваше впечатленията си и търсеше бързо, колкото се осмеляваше, точно този коридор, тази врата.

Протегна едната си ръка, много внимателно. Студентите продължаваха да я гледат, когато много бавно изправи един пръст.

Пантите на вратата започнаха да скърцат.

Последва един миг на напрежение, след което гвоздеите изскочиха от пантите и издрънчаха в стената зад нея. Дъските се заогъваха, докато вратата все още се напъваше да се отвори срещу силата на… на каквото и да беше онова, което я държеше затворена.

Дървото се изду.

Снопове синя светлина се стрелнаха в коридора, играеха и танцуваха в същото време, докато неясни фигури се виеха из ослепителния блясък вътре в стаята. Светлината беше замъглена и ултравиолетова, от оня вид, който веднага би накарал Стивън Спилбърг да се обърне към адвоката си по авторско право.

Косата на Еск така щръкна на главата й, че сега заприлича на блуждаещо глухарче. И когато прекрачи прага, по тялото й запращяха малки огнени змийчета.

Студентите отвън ужасено видяха как изчезва в светлината. Всичко изчезна в безшумна експлозия.

Когато най-сетне събраха достатъчно кураж да надникнат в стаята, те не видяха там нищо друго освен спящото тяло на Саймън. И Еск, притихнала и студена на пода, която дишаше много бавно. А подът беше покрит с тънък слой сребърен пясък.

[1] Старопечатна книга от преди 1500 г. — Бел.прев. ↑

[2] Несъществуващи крале. — Бел.ред. ↑

Еск се носеше през мъглите на света и със странно, безпристрастно чувство забелязваше отмерения начин, по който минаваше през твърдата материя.

С нея имаше и други. Чуваше чуруликането им.

Яростта се надигна като жлъч. Тя се обърна и се втурна след шума, като се бореше с изкушаващите я сили, които непрекъснато й говореха колко хубаво би било просто да отпусне контрола върху съзнанието си и да потъне в топлото море на нищото. Да стои ядосана, това беше спасението. Знаеше, че най-важното е наистина да е ядосана.

Свят Диск се отдалечи и сега лежеше под нея също както в деня, когато беше станала орел. Но този път под нея беше Кръглото Море — то наистина беше кръгло, като че ли Господ се беше изчерпал на идеи — а отвъд него лежаха краищата на континента и дългата верига на Планините Рамтоп, които стигаха чак до Центъра. Имаше и други континенти, за които тя никога не беше чувала, както и малки островни вериги.

Гледната й точка се промени и се появи Ръбът. Беше нощ, и тъй като кръжащото слънце на Диска сега се намираше под света, то осветяваше дългия водопад, който опасваше Края.

То осветяваше също така и Великата А’Туин — Световната Костенурка. Еск често се беше чудила дали Костенурката не е наистина само мит. Струваше й се, че си навличаш сума ти проблеми само за едното носене на някакъв си свят. Но ето я тук, голяма почти толкова, колкото и Диска, когото носеше, заскрежена от звезден прах и насечена от кратери на метеори.

Главата й мина пред Еск и тя се озова точно срещу едно око, толкова голямо, че да побере в себе си всички флотилии на света. Беше чувала да се говори, че стига да може човек да погледне достатъчно надалеч в посоката, в която е вперила поглед А’Туин, той би могъл да види края на вселената. Това може би се дължеше само на очертанията на устата й, но Великата А’Туин изглеждаше леко обнадеждена, даже оптимистична. Може би, пък, краят на всичко не беше чак толкова лош.

Като насън, Еск протегна ръка и се опита да Заеме най-голямото съзнание във вселената.

Спря се тъкмо навреме, като детето с шейна играчка, което е очаквало малък, полегат склон, а внезапно се озовава над величествените планини, покрити със сняг и простиращи се чак до ледените полета на безкрая. Никой никога не би могъл да Заеме това съзнание, щеше да е като да се опиташ да изпиеш морето. Мислите, които минаваха през него, бяха големи и бавни като глетчери.

Отвъд Диска бяха звездите, но нещо не беше наред с тях. Те се въртяха като снежинки. От време на време се успокояваха и заставаха неподвижно, както са стояли винаги, а след това изведнъж решаваха и започваха да танцуват.

Истинските звезди не би трябвало да правят така, реши Еск. Което означаваше, че тя не гледа истински звезди. Което пък означаваше, че не се намира съвсем на истинско място. Но чуруликане досами нея й напомни, че почти сигурно ще умре истински, ако дори за миг изгуби дирята на този шум. Тя се обърна и последва звуците през звездната виелица.

А звездите подскачаха и се успокояваха, подскачаха и се успокояваха…

Докато летеше нагоре, Еск се опита да се съсредоточи върху делнични неща, защото, ако оставеше съзнанието си да се задържи върху това, какво точно следва тя, тогава, знаеше, че ще тръгне назад, а не беше съвсем сигурна, дали знае пътя. Опита се да си припомни осемнайсетте билки, които лекуват болки в ухото, и това поотклони вниманието й известно време, тъй като никога не можеше да си спомни последните четири.

Една звезда прелетя край нея, след което бе мощно отблъсната настрани; на ширина беше около двайсет стъпки.

Когато билките се свършиха, тя се прехвърли на болестите по козите, което отне доста много време, тъй като козите могат да се разболяват от много неща, от които се разболяват кравите, плюс други неща които могат да прихванат, плюс овцете, плюс цял куп само техни си ужасни болести. Когато свърши с изреждането на вдървените вимета, спаружванията на ушите и октариновите възпаления на виметата, опита се да си припомни сложния код от точки и чертички, който те издълбаваха в дърветата около Лошия Задник, така че изгубилите се селяни да могат да намерят обратно пътя в снежните нощи.

Тя беше стигнала едва до точка-точка, точка, тире, точка-тире (Централно по посока на Часовниковата стрелка, на една миля от селото), когато вселената край нея изчезна със слабо пукване. Тя политна напред, удари нещо твърдо и грапаво и се спря, свита на кълбо.

Грапавостта беше пясък. Фин, сух, студен пясък. Човек веднага можеше да познае, че даже и да изкопаеше няколко стъпки надолу, пясъкът щеше да си е все толкова студен и сух.

Еск полежа с лице в него един миг, докато събираше смелост да погледне нагоре. На няколко стъпки от себе си тя виждаше само края на дрехата на някой. Дрехата на нещо, поправи се тя. Освен ако не беше крило. Би могло да е крило, някое изключително опърпано и кожено крило.

Очите й се плъзнаха нагоре по него, докато не попаднаха върху лице, по-високо от къща, очертано на фона на звездното небе. Притежателят му явно се опитваше да изглежда кошмарен, но се беше престарал. Общият вид беше като на пиленце, умряло преди около два месеца, но неприятното впечатление се разваляше доста от бивниците на африкански глиган, пипалцата на нощна пеперуда, вълчите уши и шипа на еднорог. Цялото нещо изглеждаше така, сякаш само се е сглобявало и като че ли притежателят му е чул това-онова за анатомията, но не е могъл да се пребори с идеята.

То беше зяпнало, но не нея. Нещо зад гърба й поглъщаше цялото му внимание. Еск много бавно обърна глава.

Саймън седеше с кръстосани крака, заобиколен от Неща. Те бяха стотици, неподвижни и мълчаливи като статуи, и го наблюдаваха с търпението на влечуго.

В ръцете си той стискаше нещо малко и ръбато. То излъчваше мътна синя светлина, от която лицето му изглеждаше странно.

До него на земята лежаха други фигури, всяка в собствената си слаба, мека светлина. Това бяха най-обикновени фигури от тези, които Баба пренебрежително наричаше гометрия — кубове, многостенни диаманти, конуси, даже и глобус. Всяка една от тях беше прозрачна и вътре имаше…

Еск се примъкна по-наблизо. Никой не я забелязваше.

Вътре, в кристална сфера, която беше захвърлена настрани върху пясъка, плаваше синьо-зелена топка, нашарена с миниатюрни бели облачета и нещо, което почти би могло да мине за континенти, ако някой беше толкова глупав, че да се опита да живее върху топка. Това би могло да е някакъв модел, само дето нещо около искренето му подсказваше на Еск, че си е съвсем истински и вероятно много голям, и не — във всякакъв смисъл — изцяло вътре в сферата.

Тя остави сферата много внимателно на земята и се промъкна до един десетостенен блок, в който плаваше далеч по-приемлив свят. Той имаше правилната форма на диск, но вместо Водопада на Ръба имаше ледена стена, и вместо Центъра имаше гигантско дърво, толкова голямо, че корените му се сливаха с планинските вериги.

В призма до него имаше още един бавно въртящ се диск, заобиколен от малки звезди. Но около него нямаше стена от лед, а само една червено-златна нишка, която при по-внимателно вглеждане се оказа, че е змия — змия, достатъчно голяма да опаше целия свят. По причини, които само тя си знаеше, тя си хапеше опашката.

Еск с любопитство завъртя няколко пъти призмата и забеляза, че малкият диск вътре неизменно оставаше изправен.

Саймън тихо се изкикоти. Еск остави диска със змията на мястото му и предпазливо надникна през рамото му.

Той държеше малка стъклена пирамида. В нея имаше звезди. От време на време той я разклащаше леко, така че те политаха и се завъртаха като сняг от вятъра, а след това отново се връщаха по местата си. И тогава Саймън се кикотеше.

А отвъд звездите…

Това беше Свят Диск. Една А’Туин, не по-голяма от чаена чинийка, се влачеше с мъка под свят, който приличаше на творението на златар маниак.

Разклащане, политане. Разклащане, политане, кикот. По стъклото вече се бяха появили едва забележими пукнатини.

Еск погледна към празните очи на Саймън, после нагоре към гладните лица на най-близкостоящите Неща, след това се пресегна и издърпа пирамидата от ръцете му, обърна се и побягна.

Нещата не се помръднаха, когато тя се втурна към тях, превита почти одве, притиснала пирамидата здраво към гърдите си. Но изведнъж тя вече не тичаше по пясъка, а някой я вдигна в мразовития въздух и едно Нещо с физиономия на удавен заек бавно се обърна към нея и протегна нокти.

Ти не си наистина тук, каза си Еск. Това е само нещо като сън, това, което Баба нарича анналоггия. Не могат истински да те наранят, всичко е само фантазия. Абсолютно нищо лошо не може да ти се случи, всичко става наистина само в главата ти.

Чудя се дали То го знае?

Ноктите я сграбчиха във въздуха и заешкото лице се цепна като бананова кора. Нямаше уста, само една тъмна дупка, сякаш самото Нещо беше отворът към даже още по-лошо измерение, такова място, в сравнение с което, ледено студеният пясък и безлунната лунна светлина щяха да са като приятен следобед на морския бряг.

Еск държеше Диска — пирамида, а със свободната си ръка замахваше срещу ноктите около нея. Без никакъв резултат. Тъмнината заплашително надвисваше над нея, една порта към вечната забрава.

Ритна Го с все сила.

Което, предвид обстоятелствата, не беше много силно. Но там, където кракът й удари, последва експлозия от бели искри и пукване, което би било далеч по-внушителен трясък, ако разреденият въздух тук не поглъщаше шума.

Нещото изскърца като банциг, който се е натъкнал дълбоко, в нищо неподозиращото дърво, на спотайващ се и отдавна забравен пирон. Останалите около него подеха състрадателно бръмчене.

Еск го ритна пак и Нещото изпищя и я пусна върху пясъка. Тя прояви достатъчно съобразителност да се претърколи, притиснала грижливо малкия диск до себе си, защото даже и насън, счупеният глезен боли.

Нещото залитна несигурно над нея. Еск присви очи. Тя внимателно остави света на земята, удари Нещото много силно някъде около мястото, където би трябвало да се намират пищялките му, ако въобще имаше пищялки под това наметало и после с добре премерено движение отново вдигна света.

Съществото изрева, преви се одве, а след това рухна бавно, като торба със закачалки. Щом докосна земята, то се разпадна на купчина разчленени крайници, главата му се изтърколи настрани и се закова на място.

Това ли е всичко? — помисли си Еск. Та те даже не могат да ходят! И когато ги удариш, просто падат?

Най-близкостоящите Неща изчуруликаха и се опитаха да отстъпят назад, когато тя тръгна решително към тях, но тъй като телата им изглежда се държаха едно за друго малко или много само благодарение на самозалъгване, това не им се удаде много добре. Еск удари едно, което имаше лице като малко семейство сепии, и то се сви в купчина шаващи кости, парченца козина и остатъци от пипалца, всичко много наподобяващо гръцко ястие. Друго едно имаше малко повече късмет и вече беше започнало да се измъква несигурно, когато тя го халоса яко по една от петте му пищялки.

Докато падаше, То замахна отчаяно и събори други две със себе си.

Дотогава останалите бяха успели да се отстранят от пътя й и сега стояха и наблюдаваха от разстояние.

Еск направи няколко крачки към най-близкото. То се опита да избяга и падна.

Те може и да бяха грозни. Може и да бяха зли. Но когато станеше дума за поезия на движенията, Нещата притежаваха цялата грация и координация на шезлонг.

Еск ги изгледа свирепо, а след това погледна към Диска в стъклената му пирамида. Изглежда всичкото това вълнение не го беше обезпокоило ни най-малко.

Тя беше успяла да излезе навън, ако това наистина беше навън, и ако можеше да се каже, че Дискът е вътре. Но как можеше човек да се върне обратно?

Някой се изсмя. Това беше такъв смях…

Най-общо това беше п’ч’царни’чивкоф. Тази задушаваща епиглотиса дума рядко се използва на Диска, освен от високо платените водещи лингвисти и, разбира се, от малобройното племе К’турни, което я е измислило. Тя няма абсолютен синоним, макар че Камхулианската дума „кррънтц“ („чувството, което те обзема, когато откриеш, че предишният посетител на клозета е изразходвал всичката тоалетна хартия“) горе-долу вече се доближава до нея по дълбочина на усещането. Най-близкият превод е следният: гадният тих шум от изваждането на сабя от ножницата зад гърба на човек точно в мига, когато той си мисли, че вече се е разправил с противниците си — макар че говорещите К’турни настояват, че това не предава усещането за студената пот, замирането на сърцето и смразяването на кръвта на оригинала.

Това беше точно такъв смях.

Еск бавно се обърна. Саймън се приближаваше към нея по пясъка, събрал ръце пред себе си. Очите му бяха здраво затворени.

— Наистина ли си мислеше, че ще е толкова лесно? — попита той. Или нещо друго попита — това не звучеше като гласа на Саймън, а като десетки гласове, говорещи едновременно.

— Саймън? — каза тя несигурно.

— Той повече не ни трябва — каза Нещото под формата на Саймън. — Той ни показа пътя, дете. А сега ни дай това, което ни принадлежи.

Еск отстъпи назад.

— Не мисля, че то ви принадлежи — каза тя, — които и да сте вие.

Нещото пред нея отвори очи. В тях нямаше нищо освен тъмнина — никакъв цвят, само дупки в някакво друго пространство.

— Бихме могли да кажем, че ако ни го дадеш, ще бъдем снизходителни. Бихме могли да кажем, че ще те пуснем да си идеш оттук в собствената ти форма. Но май няма никакъв смисъл да ти го казваме, а?

— Няма да ви повярвам — каза Еск.

— Добре тогава.

Нещото-Саймън се ухили.

— Само отлагаш неизбежното — каза то.

— Това ме устройва.

— Така или иначе, ние бихме могли да го вземем.

— Вземете го тогава. Но не мисля, че можете. Вие не можете да вземете нищо, ако то не ви е дадено, нали?

Те я наобиколиха.

— Ти ще ни го дадеш — каза Нещото-Саймън.

Сега се приближаваха и някои от другите Неща, които се връщаха през пустинята с ужасни отривисти движения.

— Ти ще се измориш — продължаваше То. — А ние можем да чакаме. Много сме добри в тая работа.

То мръдна наляво, за да я заблуди, но Еск се завъртя и го погледна в очите.

— Това няма значение — каза тя. — Аз само сънувам, а човек не може да бъде наранен насън.

Нещото млъкна и я погледна с празните си очи.

— Имате ли такава дума във вашия свят, мисля, че се казва „психосоматичен“?

— Никога не съм я чувала — сряза го Еск.

— Тя означава, че можеш да бъдеш наранен насън. И което е още по-интересно, ако умреш насън, оставаш тук. Това би било хууууубаво.

Еск погледна настрани към далечните планини, проснати на хладния хоризонт като разтопени питки от кал. Нямаше дървета, нямаше даже и скали. Само пясък и студени звезди и…

Тя по-скоро усети движението, отколкото го чу и се обърна, стиснала пирамидата между ръцете си като тояга. Тоягата халоса Нещото-Саймън посред скока му доста силно, но в момента, в който тупна на земята, то се преметна презглава напред и скочи на крака с неприятна лекота. Но то беше чуло изпъшкването й и беше видяло мигновената болка в очите й. Спря се.

— А, това те нарани, нали? Не искаш да гледаш как някой друг страда, нали така? Не и този, както изглежда.

То се обърна, даде знак и две от високите Неща се спуснаха над него и го сграбчиха здраво за ръцете.

Очите му се промениха. Тъмнината изчезна и тогава собствените очи на Саймън погледнаха от лицето му. Той вдигна поглед към Нещата от двете му страни и се опита да се съпротивлява за кратко, но едното беше усукало няколкото си чифта пипалца около китката му, а другото стискаше ръката му в щипките на най-големия рак на света.

После той видя Еск и погледът му се спря върху малката стъклена пирамида.

— Бягай! — изсъска той. — Изнеси я оттук! Не им позволявай да я вземат! — Лицето му се сгърчи в гримаса, когато щипките стиснаха по-здраво ръката му.

— Това номер ли е? — попита Еск. — Кой си ти всъщност?

— Не ме ли познаваш? — нещастно попита той. — Какво правиш в съня ми?

— Ако това е сън, бих искала да се събудя, моля те — каза Еск.

— Слушай. Трябва да избягаш сега, разбираш ли? Не стой така зяпнала.

— ДАЙ НИ Я — каза студен глас вътре в главата й.

Еск погледна надолу към стъклената пирамида със затворения в нея безучастен малък свят, после вдигна очи към Саймън, а устата й представляваха едно голямо „О“ от учудване.

— Но какво е това?

— Вгледай се внимателно!

Еск се взря през стъклото. Ако присвиеше очи, струваше й се, че малкият Диск е на гранули, като че ли беше направен от милиони миниатюрни песъчинки. А като се взреше внимателно в песъчинките…

— Това са само числа! — възкликна тя. — Целият свят… той целият е направен от числа…

— Това не е светът, това е само представа за света — каза Саймън. — Аз я създадох за тях. Те не могат да стигнат до нас, нали разбираш, но тук представите имат форма. Представите са реални!

— ДАЙ НИ Я!

— Но представите не могат да наранят никого!

— Аз превърнах нещата в числа, за да ги разбера, но те просто искат властта — горчиво каза Саймън. — Те се вкопчиха в числата ми като…

Той изпищя.

— ДАЙ НИ Я ИЛИ ЩЕ ГО РАЗКЪСАМЕ НА ПАРЧЕТА.

Еск погледна нагоре към най-близкото кошмарно лице.

— Откъде да знам дали мога да ви се доверя? — попита тя.

— ТИ НЕ МОЖЕШ ДА НИ СЕ ДОВЕРИШ. НО НЯМАШ ИЗБОР.

Еск погледна към кръга от лица, които даже и некрофил не би могъл да хареса, лица, събрани от бунището на продавач на риба, лица, сглобени напосоки от неща, които се спотайваха в дълбоки океански дупки и обитаваха пещери, лица, които не бяха достатъчно човешки, за да злорадстват или да се хилят похотливо, но притежаваха цялата заплашителност на подозрителна V-образна вълна близо до непредпазливия плувец.

Тя не можеше да им се довери. Но нямаше избор.

Нещо друго ставаше на място, отдалечено на разстояние колкото дебелината на сянка.

Студентите-магьосници се бяха върнали на бегом в Голямата Зала, където Катенгъл и Баба Уедъруекс все още бяха вкопчени в магическия еквивалент на Канадска борба. Плочите под вещицата се бяха разтопили наполовина и се бяха напукали, а масата зад магьосника беше пуснала корен и вече беше родила богата реколта от жълъди.

Един от студентите беше спечелил няколко награди за храброст, осмелявайки се да подръпне Катенгъл за наметалото…

А сега те се бяха скупчили в тясната стая и гледаха двете тела.

Катенгъл призова лекари на тялото и лекари на ума и стаята забръмча от магиите, когато те се заловиха за работа.

Баба го потупа по рамото.

— Две думи на ухо, млади човече — каза тя.

— Не съвсем млад, госпожо — въздъхна Катенгъл, — не млад.

Той се чувстваше изчерпан. Десетилетия бяха минали, откакто се беше дуелирал с магия за последен път, макар че това беше нещо обичайно сред студентите. Имаше гадното усещане, че в крайна сметка Баба щеше да спечели. Да се бориш с нея беше като да размажеш муха на собствения си нос. Той не можеше да проумее какво го беше прихванало да се захване с това.

Баба го изведе в коридора и после зад ъгъла до една ниша в прозорец. Тя седна и подпря метлата си на стената. Дъждът барабанеше тежко по покривите отвън, а няколко криволичещи светкавици показаха, че към града се задава буря с мащабите на тези от планините Рамтоп.

— Това беше доста впечатляваща демонстрация — каза тя. — Вие за малко не победихте на едно-две места.

— О! — каза Катенгъл и се поободри. — Наистина ли мислите така?

Баба кимна.

Катенгъл се запотупва на разни места по робата си, докато не откри смолиста кесийка с тютюн и свитък хартия. Ръцете му се разтрепериха, докато сви няколко късчета долнокачествен тютюн в мършава цигара. Той прокара мизерното си творение по езика си и леко го навлажни. После някъде в съзнанието му изникна смътен спомен за благоприличието.

— Хм — започна той, — имате ли нещо против да запаля?

Баба сви рамене. Катенгъл запали огънче от стената и отчаяно се заопитва да насочи пламъка и цигарата в приблизително една и съща посока. Баба взе внимателно клечката от треперещата му ръка и му запали.

Катенгъл всмукна тютюн, прокашля се ритуално и се облегна назад, а проблясващото крайче на свитата му цигара беше единствената светлина в мрачния коридор.

— Отишли са да Бродят — най-сетне каза Баба.

— Знам — отвърна й Катенгъл.

— Вашите магьосници няма да могат да ги върнат обратно.

— И това го знам.

— Макар че, биха могли да върнат нещо обратно.

— Предпочитам да не го бяхте казвали.

Последва пауза, в която те размишляваха върху това какво би могло да се върне обратно, въплътило се в живите тела и действащо почти като истинските им обитатели.

— Може би вината е моя… — казаха те в един глас и млъкнаха удивени.

— Първо вие, госпожо — каза Катенгъл.

— Тези работи, цигарите, те помагат ли на нервите? — попита Баба.

Катенгъл отвори уста, за да изтъкне много любезно, че пушенето е навик, запазен само за магьосниците, но после размисли. Протегна кесийката с тютюна към Баба.

Тя му разказа за раждането на Еск и за идването на стария магьосник, за жезъла и за Ескаринините набези в магията. Докато свърши с разказа, тя беше успяла да си свие здрав, тънък цилиндър, който загоря с малък, син пламък и от който очите й се насълзиха.

— Не знам дали разклатените ми нерви нямаше да са по-добре — изхриптя тя.

Катенгъл не я слушаше.

— Това е удивително — каза той. — Та казвате, детето въобще не е пострадало?

— Поне аз не забелязах — отговори Баба. — Жезълът изглеждаше… ами, на нейна страна, ако разбирате какво искам да кажа.

— И къде е сега този жезъл?

— Каза, че го е хвърлила в реката…

Старият магьосник и възрастната вещица се втренчиха един в друг, лицата им озарени от пламването на светкавица отвън.

Катенгъл поклати глава.

— Реката приижда — каза той. — Шансът е едно на един милион.

Баба се усмихна зловещо. Това беше една от онези усмивки, които караха вълците да бягат. После решително сграбчи метлата си.

— Шанс едно на един милион — каза тя, — идва девет от всеки десет пъти.

Има бури, които са откровено театрални — целите от разпръснати светкавици и метален гръмотевичен тътен. Има бури, тропически и душни, които си падат по горещи ветрове и кълбовидни мълнии. Но това беше буря в равнините на Кръглото Море и главната й цел беше да засипе земята с колкото се може повече дъжд. Беше една от онези бури, които подсказват, че цялото небе е пило диуретик. Гръмотевиците и светкавиците бяха надвиснали на заден план, като осигуряваха по този начин един вид хор, но дъждът беше „гвоздея“ на програмата. Той ритмично потропваше по земята.

Районът на Университета се простираше досами реката. Денем той представляваше точен, правилен модел от застлани с чакъл пътеки и от храсти, но посред такава мокра, бурна нощ храстите сякаш се бяха преместили, а пътеките просто бяха отишли някъде на сухо.

Сред капещите листа не особено ефективно блестеше слаба необичайна светлина. Но по-голямата част от дъжда все едно си пробиваше път надолу.

— Не можеш ли да използваш някоя от онези, магьосническите кълбовидни мълнии?

— Смелост, госпожо.

— Сигурен ли си, че тя може да е тръгнала насам?

— Тук някъде долу има нещо като вълнолом, освен ако не съм се изгубил.

Чу се шума от тежко тяло, което се блъсна мокро в храст, а след това и цопване.

— Както и да е, открих реката.

Баба Уедъруекс се взря в мократа тъмнина. Чуваше тътена и смътно успя да различи белите гребени на прииждаща вода. Усещаше се и отличителната речна миризма на Анкх, която подсказваше, че няколко армии са я използвали първо за клозет, а след това и за гробище.

Катенгъл зацопа унило към нея.

— Това е глупаво — каза той. — Без да искам да ви засегна, госпожо. Но в това наводнение той вече сигурно е в морето. А аз ще умра от студ.

— По-мокър отколкото си сега, няма да станеш. Пък и вървиш съвсем неправилно за дъжд.

— Моля?

— Целият си се превил, бориш се срещу него, а не е това начинът. Би трябвало… ами, да вървиш между капките. — И, наистина, Баба изглеждаше само леко навлажнена.

— Ще го имам предвид. Хайде, госпожо. Така ми се ще бумтящ огън и чаша с нещо горещо и опасно.

Баба въздъхна.

— Не знам. Очаквах, че някакси ще го видя да стърчи от калта или нещо такова. А не просто всичката тая вода.

Катенгъл нежно я потупа по рамото.

— Може да има нещо друго, което бихме могли да направим… — започна той, но го прекъсна свистенето на светкавица и още един гръмотевичен тътен.

— Казах, че може да има нещо… — пак започна той.

— Какво беше това, което видях? — попита Баба.

— Кое какво беше? — озадачено попита Катенгъл.

— Дай ми малко светлина!

Магьосникът въздъхна мокро и протегна ръка. Мълния от златен огън се стрелна ненадейно над пенещата се вода и изсъска в небитието.

— Ето там! — победоносно извика Баба.

— Това е само лодка — отвърна Катенгъл. — Момчетата ги използват през лятото…

Той зашляпа във водата след целеустремената фигура на вещицата толкова бързо, колкото му позволяваха силите.

— Не може да искаш да я изкараш в такава нощ — каза той. — Това е лудост!

Баба се плъзна по мокрите дъски на кея, който вече беше почти под водата.

— Ти не разбираш нищо от лодки! — запротестира Катенгъл.

— Тогава ще трябва бързо да се науча — спокойно отвърна Баба.

— Но аз не съм се качвал на лодка, откакто бях малко момче!

— Аз всъщност не съм те викала да идваш. Щръкналата част ли върви напред?

Катенгъл изстена.

— Всичко това е много похвално — каза той, — но не можем ли да почакаме до сутринта?

Проблесна светкавица и озари Бабиното лице.

— Може би не — отстъпи Катенгъл. Той тръгна тромаво по кея и издърпа малката гребна лодка към себе си. Качването беше въпрос на късмет, но той най-накрая успя, докато се занимаваше с фалина в тъмното.

Лодката изскочи в пороя и реката я отнесе надолу, като я въртеше бавно.

И докато тя се разтърсваше в бурните води, Баба се прилепи към седалката и погледна с очакване Катенгъл в мрака.

— Е? — попита тя.

— Какво е? — попита той.

— Ти каза, че разбираш от лодки.

— Не. Казах, че ти не разбираш.

— О!

Те се вкопчиха здраво да се задържат, когато лодката потъна тежко, изправи се като по чудо, а след това се понесе заднешком по течението.

— Когато каза, че не си се качвал на лодка, откак си бил малък… — започна Баба.

— Бил съм на около две години, струва ми се.

Лодката попадна във водовъртеж, завъртя се и после се стрелна надолу по течението.

— А пък аз си те представих като момче, което по цял ден се е мотало по лодките.

— Роден съм в планините. И ако искаш да знаеш, разболявам се от морска болест, щом стъпя на влажна трева — каза Катенгъл.

Лодката се удари силно в един залят от водата дървен труп, а вълничка заля носа й.

— Знам магия срещу удавяне — отчаяно добави той.

— Радвам се.

— Само че, трябва да се каже, докато си още на сушата.

— Свали си ботушите! — изкомандва Баба.

— Какво?

— Свали си ботушите, човече!

Катенгъл се размърда неудобно на мястото си.

— Какво си намислила? — попита той.

— Водата трябва да е извън лодката, това знам аз! — Баба посочи тъмната вълна, която се плискаше на дъното. — Пълни си ботушите с вода и я изхвърляй през борда!

Катенгъл кимна. Той почувства, че последните няколко часа някакси са го носили без той по никакъв начин да е допринесъл за това, и за един миг изпита странно успокояващото усещане, че животът му е напълно извън неговия контрол и каквото и да се случеше, никой не би могъл да го обвини. Да си пълни ботушите с вода, докато се носи по придошла река посред нощ с нещо, което можеше да опише единствено и само като жена, му се стори точно толкова логично, колкото и всичко останало при тези обстоятелства.

Жена с прекрасна фигура, обади се низвергнат глас в дъното на съзнанието му. Имаше нещо в начина, по който тя използваше опърпаната метла, за да направлява лодката по неспокойната вода, което тревожеше отдавна забравени части от подсъзнанието на Катенгъл.

Не че можеше да бъде сигурен за прекрасната фигура, разбира се, предвид дъжда, вятъра и навика на Баба да носи целия си гардероб наведнъж. Катенгъл несигурно се прокашля. В метафоричен смисъл прекрасна фигура, реши той.

— Хм, виж — обади се той. — Всичко това е много похвално, но погледни фактите, искам да кажа, скоростта на течението и така нататък, нали разбираш? Досега той може да е вече на стотици мили в океана. Може никога да не стигне до бряг отново. Може даже да падне през Водопада на Ръба.

Баба, която се беше втренчила напред във водата, се обърна.

— Не можеш ли да измислиш нищо друго полезно за това, което правим? — попита тя.

Катенгъл продължи да изгребва още няколко мига.

— Не — отговори той.

— Да си чувал някога някой да се е върнал Обратно?

— Не.

— Тогава значи си заслужава да се опита, нали?

— Никога не съм харесвал океана — каза Катенгъл. — Би трябвало да го павират. Ужасни неща има в него, долу, в дълбокото. Страхотии, морски чудовища. Или поне така казват.

— Не спирай да изгребваш, момчето ми, или ще можеш да провериш дали са били прави.

Бурята се въртеше напред-назад над главите им. Тя не представляваше нищо тук, в равните речни долини — принадлежеше на високите Рамтопски планини, където хората знаеха как да ценят добрата буря. Тя тътнеше наоколо, докато търсеше поне някой средно висок хълм, срещу който да изпрати гръмотевица.

Дъждът премина в онова спокойно потропване на капките, което е в състояние да продължи дни наред. Появи се и морска мъгла, за да му помогне.

— Ако имахме някое и друго гребло, можехме да гребем, ако знаехме къде отиваме — каза Катенгъл. Баба не отговори.

Той изхвърли още няколко ботуша с вода през борда и му мина през ума, че златният ширит върху плаща му може би никога вече няма да е същият. Хубаво беше да си помисли, че това би могло да има значение един ден.

— Чудя се дали пък ти наистина не знаеш случайно в коя посока е Центърът, а? — осмели се да попита той. — Само разговор да става.

— Огледай се за мъхестата страна на дърветата — отговори Баба, без да обръща глава.

— Ах! — възкликна Катенгъл и кимна.

Той се вгледа мрачно в маслените води и се зачуди кои ли точно маслени води бяха те. Ако се съдеше по соления мирис, бяха излезли вече в залива.

Това, което наистина го ужасяваше в морето, беше, че единственото нещо между него и ужасните неща, които живееха на дъното, беше водата. Естествено, той знаеше, че логично погледнато, единственото нещо, което го делеше от, да кажем, кръвожадните тигри в джунглите на Клач, беше просто разстоянието, но това съвсем не беше същото. Тигрите не се издигаха от хладните дълбини, с уста, пълни с остри зъби…

Той потрепери.

— Не я ли усещаш? — попита го Баба. — Носи се във въздуха. Магия! Изтича от нещо.

— Тя всъщност не е разтворима във вода — каза Катенгъл. Той млясна един-два пъти с устни. Наистина — трябваше да признае — мъглата имаше тенекиен привкус, а въздухът беше леко мазен.

— Магьосник си — сурово каза Баба. — Не можеш ли да го повикаш или нещо такова?

— Този проблем никога не е възниквал — отговори Катенгъл. — Магьосниците никога не си захвърлят жезъла.

— Той е тук някъде — прекъсна го Баба. — Помогни ми да го потърсим, човече!

Катенгъл изпъшка. Нощта беше минала тежко, така че, преди да се опиташе да направи каквато и да било нова магия, той действително се нуждаеше от дванайсет часа сън, няколко обилни хранения и от един спокоен следобед пред силна камина. Остаряваше много, това беше проблемът. Но затвори очи и се съсредоточи.

Наоколо наистина имаше магия. Има някои места, където магията естествено се натрупва. Тя се събира около залежи на транс земния метал октирон, в дървесината на определени дървета и в усамотени езера, просмуква се през света и тези, които са обиграни в такива неща, могат да я улавят и да я съхраняват. В района наоколо имаше натрупана магия.

— Мощна е — каза той. — Много мощна. — Вдигна ръце към слепоочията си.

— Става адски студено — каза Баба. Бръскащият дъжд беше преминал в сняг.

В света настъпи внезапна промяна. Лодката спря, но без сътресение, а като че ли морето изведнъж беше решило да премине в твърдо агрегатно състояние. Баба погледна през борда.

Морето беше станало твърдо. Шумът на вълните идваше от много, много далеч и непрекъснато все повече се отдалечаваше.

Тя се надвеси през борда и потупа по водата.

— Лед — каза тя. Лодката стоеше неподвижно в океан от лед. Той изскърца зловещо.

Катенгъл кимна бавно.

— Има логика — каза той. — Ако те са… там, където мислим, че са, тогава там е много студено. Студено като нощта между звездите, както се казва. И жезълът също го усеща.

— Точно така — каза Баба и излезе от лодката. — Това, което трябва да направим, е да намерим центъра на леда и там ще е жезълът, нали така?

— Знаех си, че ще кажеш точно това. Мога ли поне да си обуя ботушите?

Те тръгнаха по замръзналите вълни, като от време на време Катенгъл спираше, за да провери и усети точното местоположение на жезъла. Плащът му замръзваше по него. Зъбите му тракаха.

— Не ти ли е студено? — попита той Баба, чиято дреха леко пращеше, докато тя се движеше.

— Студено ми е — призна си тя. — Само дето не треперя.

— Когато бях момче, имахме такива зими — каза Катенгъл, докато си духаше на пръстите. — В Анкх почти никога не вали сняг.

— Наистина ли — отвърна Баба, докато се взираше напред през ледено студената мъгла.

— Спомням си, че по върховете на планините имаше сняг през цялата година. О, и температурите не падат толкова, както когато бях момче. Поне, досега — добави Катенгъл и стъпи върху леда. Той изпращя заплашително, припомняйки му, че това е всичко, което лежи между него и дъното на морето. Катенгъл стъпи отново, колкото можа по-леко.

— Кои планини са били това?

— О, Рамтоп. Нагоре към Центъра, всъщност. Едно място, което се нарича Месинговия Врат.

Баба размърда устни.

— Катенгъл, Катенгъл — меко каза тя. — Да имаш нещо общо със стария Актур Катенгъл? Живееше в една голяма, стара къща под Скачащата Планина, имаше много синове.

— Баща ми. Как, за боговете на Диска, знаеш това?

— Отраснах там — отвърна Баба, като устоя на изкушението просто да се усмихне загадъчно. — В съседната долина. Лошият Задник. Спомням си майка ти. Хубава жена, гледаше кафяви и бели пиленца, ходех там да купувам яйца за моята майка. Това беше преди да ме вземат да се уча за вещица, разбира се.

— Аз не те помня — каза Катенгъл. — Естествено, беше много отдавна. Около нашата къща винаги имаше много деца. — Той въздъхна. — Предполагам, че може и да съм ти дърпал косата някога. Правех такива работи.

— Може би. А аз си спомням едно дебело малко момче. Доста неприятно.

— Може и аз да съм бил. Сега като че ли си спомням едно доста деспотично момиче, но това беше много отдавна. Много, много отдавна.

— По онова време аз не бях побеляла — каза Баба.

— В онези дни всичко беше различно.

— Вярно е.

— Не валеше толкова много през лятото.

— И залезите бяха по-червени.

— Имаше повече стари хора. Светът беше пълен с тях — каза магьосникът.

— Да, знам. А сега е пълен с млади. Смешно, наистина. Искам да кажа, човек би очаквал да е точно обратното.

— Даже въздухът им беше по-добър. Беше по-лесно да се диша — рече Катенгъл. Те продължаваха да крачат през снежната вихрушка и обмисляха странните пътища на времето и природата.

— Връщал ли си се някога вкъщи? — попита го Баба.

Катенгъл сви рамене.

— Когато татко умря. Странно е, никога на никого не съм казвал това, но… ами, там бяха братята ми, защото аз съм осми син, разбира се, и децата им, и даже внуците им, и нито един от тях не може да си напише даже името. Бих могъл да купя цялото село. И те се отнасяха с мен като с цар, но… искам да кажа, бил съм на места и съм виждал неща, от които свят да им се завие, изправял съм се лице в лице със създания, по-диви и от кошмарите им, знам тайни, известни само на малцина…

— Почувствал си се излишен — каза Баба. — Няма нищо странно в това. Случва се на всички нас. Ние сами сме направили своя избор.

— Магьосниците никога не трябва да се връщат вкъщи — каза Катенгъл.

— Аз не мисля, че те могат да се върнат вкъщи — съгласи се Баба. — Аз винаги казвам, че човек не може да премине два пъти една и съща река.

Катенгъл помисли малко върху това.

— Мисля, че тук грешиш — каза той. — Трябва да съм пресичал една и съща река, ъ, хиляди пъти.

— О, но това не е била същата река.

— Не е ли?

— Не.

Катенгъл сви рамене.

— Изглеждаше ми съвсем същата гадна река.

— Няма нужда да говориш с такъв тон — каза Баба. — Не виждам защо трябва да слушам такъв език от магьосник, който не може даже да отговаря на писма!

Катенгъл мълча един миг, като изключим зъбите му, които тракаха като кастанети.

— О — каза той. — О, разбирам. От теб са били, значи?

— Точно така. Бях се подписала най-отдолу. Това би трябвало да ти говори нещо, не е ли така?

— Добре де, добре. Помислих си просто, че са някаква шега — намусено каза Катенгъл.

— Шега ли?

— Не получаваме много молби за постъпване от жени. Въобще не получаваме.

— Чудех се защо не получавам отговор — каза Баба.

— Аз ги изхвърлих, ако трябва да си призная.

— Би могъл поне… Ето го!

— Къде? Къде? О, ето там.

Мъглата се раздели и сега те го видяха ясно — фонтан от снежинки, декоративен стълб от замръзнал въздух. А под него…

Жезълът не беше скован в лед, а лежеше кротко в кипящ басейн от вода.

Един от необичайните аспекти на магическата вселена е съществуването на противоположности. Вече беше отбелязано, че тъмнината не е обратното на светлината, а е просто отсъствието на светлина. По същия начин абсолютната нула е чисто и просто отсъствието на топлина. Ако искате да разберете какво е истински студ, такъв студ, при който водата даже не може да замръзне, а анти-завира, достатъчно е да погледнете само този басейн.

Те гледаха мълчаливо няколко секунди, забравили препирнята. После Катенгъл каза бавно:

— Ако си пъхнеш ръката в това, пръстите ти ще се пречупят като клечки.

— Мислиш ли, че ще можеш да го извадиш с магия? — попита Баба.

Катенгъл запотупва джобовете си и най-сетне извади кесийката си с тютюн. С ловки пръсти той надроби остатъците от няколко късчета тютюн в нова хартия и я наплюнчи да се оформи, без да откъсва очи от жезъла.

— Не — отвърна той. — Но все пак ще опитам.

Той погледна с копнеж към цигарата, а след това я пъхна зад ухото си. Протегна ръце, разпери пръсти и устните му започнаха да се движат безшумно, щом той замърмори няколкото властни думи.

Жезълът се завъртя в локвата си, а след това леко се измъкна нагоре от леда, където моментално се превърна в център на пашкул от замръзнал въздух. Катенгъл изпъшка от усилието — директната левитация е най-трудната от практическите магии, поради вечно съществуващата опасност от всеизвестните принципи на действието и противодействието, което означава, че магьосник, който се опитва да повдигне тежък предмет само със силата на съзнанието си, е изправен пред перспективата да приключи начинанието си с мозъка в ботушите си.

— Можеш ли да го задържиш изправен? — попита Баба.

С безкраен финес жезълът се завъртя бавно във въздуха, докато не увисна пред Баба на десетина сантиметра над леда. По резбата му проблясваше скреж, но на Катенгъл му се стори — през червената мараня на мигрената, която се стелеше пред очите му — че той го наблюдава. С омраза.

Баба си нагласи шапката на главата и се изправи целенасочено.

— Така — каза тя. Катенгъл се олюля. Гласът й го прониза като диамантен трион. Смътно си спомни как майка му му се караше, когато беше малък; е, това беше същият глас, само че доусъвършенстван, концентриран и наточен с малки парченца карборунд, такъв заповеднически тон, който би накарал и труп да внимава и вероятно би го заставил да премине с маршова стъпка през половината гробище, преди да се опомни, че е мъртъв.

Баба застана пред трептящия жезъл, като почти разтопи ледената му обвивка единствено със силата на гневния си поглед.

— Ти на това ли му викаш прилично поведение, а? Да си лежиш в морето, докато хората умират? О, прекрасно си я свършил!

Тя тъпчеше наоколо в полукръг. За изумление на Катенгъл, жезълът се обърна да я последва.

— И какво, захвърлила те? — караше се Баба — Голяма работа! Та тя е почти дете, а децата всички ни захвърлят рано или късно. Това вярна служба ли е? Не те ли е срам да си лежиш и да се цупиш, когато най-сетне би могъл да свършиш нещо полезно?

Тя се наведе напред, кривият й нос — на няколко сантиметра от жезъла. Катенгъл беше почти сигурен, че жезълът се опита да отстъпи назад.

— Да ти кажа ли какво се случва на проклетите жезли? — изсъска тя. — Ако Еск изчезне от света, да ти кажа ли какво ще направя с теб? Веднъж ти се спаси от огъня, защото успя да прехвърлиш болката върху нея. Но следващият път няма да е огън.

Гласът й премина в шепот, остър като удар с камшик.

— Първо ще е кривият рукан. После шкурката, и свредела, и длетото…

— Мен ако питаш, спокойно — каза Катенгъл с насълзени очи.

— … а това, което остане, ще го забия в гората за гъбичките, мокриците и за бръмбарите. Това може да продължи с години.

Резбата се сгърчи. По-голямата част от нея се беше преместила отзад, далеч от погледа на вещицата.

— Сега — каза тя. — Ще ти кажа какво ще направя. Ще те взема и всички се връщаме в Университета, нали така? Иначе ще играе сопата.

Тя запретна ръкави и протегна ръка.

— Магьоснико — каза тя, — бих искала да го освободиш.

Катенгъл кимна нещастно.

— Когато кажа сега, тогава! Сега!

Катенгъл отново отвори очи.

Баба стоеше, протегнала лявата си ръка пред себе си и стиснала жезъла.

Ледът се пукаше около него в капки пара.

— Така — довърши Баба — и ако това се повтори отново, ще бъда много ядосана, ясна ли съм?

Катенгъл отпусна ръце и забърза към нея.

— Ранена ли си?

Тя поклати глава.

— Все едно държа гореща ледена висулка — каза тя. — Хайде, нямаме време за приказки.

— Как ще се върнем?

— О, за бога, прояви малко съобразителност, човече. Ще летим.

Баба размаха метлата си. Главният Ректор я погледна с недоверие.

— Върху това?

— Разбира се. Магьосниците не летят ли върху жезлите си?

— Не е достойно.

— Щом аз мога да се примиря с него, значи и ти ще можеш.

— Да, но дали е безопасно?

Баба го изгледа със смразяващ поглед.

— В абсолютния смисъл ли имаш предвид? — попита тя. — Или, да речем, в сравнение с това да останеш върху топящ се леден блок?

— Това е първият път, когато летя върху метла — каза Катенгъл.

— Наистина?

— Винаги съм си мислел, че само трябва да се качиш върху тях и те политат — каза магьосникът. — Не знаех, че трябва да ги пришпорваш нагоре-надолу и да им крещиш.

— Това е майсторлък — отвърна Баба.

— Мислех си и че се движат по-бързо — продължи Катенгъл, — и, откровено казано, по-високо.

— Какво искаш да кажеш „по-високо“? — попита Баба, опитвайки се да компенсира тежестта на магьосника зад гърба й, докато те се връщаха нагоре по реката. Като всички пътници в повече, откак свят светува, той упорито се накланяше в погрешна посока.

— Ами, малко повече над дърветата — отговори Катенгъл и се сгуши, щом един мокър клон му отнесе шапката.

— Няма й нищо на метлата, стига ти да свалиш някое и друго кило — скастри го Баба. — Или би предпочел да слезеш и да вървиш пеша?

— Ако не се брои, обаче, че тъй или иначе половината време краката ми опират в земята — каза той. — Не бих искал да те притеснявам. Обаче, ако някой ме беше попитал да изброя опасностите при летене, да ти кажа, никога не би ми минало през ума да включа и това, че краката ми ще бъдат изпотрошени от висока орлова папрат.

— Ти пушиш ли? — попита Баба, втренчена строго напред. — Нещо гори.

— Беше само, за да си поуспокоя нервите от цялото това стремглаво гмуркане във въздуха, госпожо.

— Е, изгаси я веднага. И се дръж здраво.

Метлата изви нагоре и увеличи скоростта си до темпото на болен човек, трениращ джогинг.

— Господин Магьосник!

— Да?

— Когато казах дръж се…

— Да?

— Нямах предвид там.

Последва пауза.

— О, да. Разбирам. Ужасно съжалявам.

— Няма нищо.

— Паметта ми не е каквато беше… Уверявам те… не исках да те обидя.

— Не се обидих.

Те летяха един миг в мълчание.

— Въпреки това — замислено каза Баба, — струва ми се, че, общо взето, бих предпочела да си преместиш ръцете обратно.

Дъждът се лееше по ламаринените покриви на Невидимия Университет и се стичаше в канавките, където гарвановите гнезда, изоставени от лятото, плаваха като невероятно лошо построени лодки. Водата клокочеше по древните, загрубели тръби. Пробиваше си път под плочките и се здрависваше с паяците под стрехите. Скачаше от фронтоните и образуваше скрити езера високо горе сред върховете на кулите.

Цели екосистеми живееха по безкрайните покриви на Университета, в сравнение с които Горменгаст изглежда като бараката за инструменти на жп персонал; птици пееха в миниатюрни джунгли, израснали от ябълкови семки и семена на бурен, малки жабчета плуваха в горните водосточни тръби, а една колония от мравки трескаво създаваше интересна и сложна цивилизация.

Единственото нещо, което водата не успяваше да направи, беше да избълбука през фигурите на декоративните водоливници, наредени по покривите. Това беше така, защото водоливниците изчезнаха и се подслониха в таванските помещения още при първия признак за дъжд. Те потвърдиха мнението, че само защото си грозен, не означава, че си и глупав.

Дъждът падаше на потоци. На реки. На морета. Но най-вече падаше през покрива на Голямата Зала, където двубоят между Баба и Катенгъл беше пробил огромна дупка, а Триатъл усещаше, че по някакъв странен начин дъждът вали лично върху него.

Той стоеше върху една маса и организираше групите студенти, които откачаха портретите и древните гоблени преди да са прогизнали. Трябваше да е маса, тъй като подът вече беше потънал няколко сантиметра във вода.

За нещастие, обаче, не дъждовна вода. Това беше вода с истинска самоличност, с отличителния характер, който водата придобива след дългото й пътуване през тинест район. Тя притежаваше плътното съдържание на истинска Анкхианска вода — твърде гъста за пиене, твърде подвижна за оране.

Реката беше излязла извън бреговете си и един милион малки рекички сега се стичаха назад, като избиваха през мазетата и играеха на криеница под плочките. От време на време се чуваше далечен тътен, когато някоя забравена магия в наводнен подземен затвор дадеше накъсо и се предадеше. На Триатъл хич не му се нравеха някои от неприятните бълбукания и съскания, които се измъкваха на повърхността.

Помисли си отново колко хубаво би било да е един от онези магьосници, които живеят някъде в някоя малка пещера, събират билки, мислят важни мисли и разбират какво говорят бухалите. Но най-вероятно пещерата щеше да е влажна, а билките — отровни, пък и Триатъл никога не можеше да е сигурен в края на краищата точно кои мисли бяха наистина важни.

Той слезе тромаво на земята и зашляпа из тъмната, въртяща се вода. Е, той беше направил всичко, което зависеше от него. Беше се опитал да организира старшите магьосници да поправят покрива с магия, но това беше предизвикало голям спор по въпроса кои магии да се използват и консенсус, че това, във всеки случай, е работа за занаятчии.

Ето ти тебе магьосничество! — мрачно си мислеше той, докато газеше между капещите сводове, — дето винаги изследва безкрайното, а никога не забелязва крайното, особено що се отнася до домакинската работа. Преди да дойде тази жена, никога не сме имали такъв проблем.

Той зашляпа нагоре по стъпалата, озарени от изключително внушителна светкавица. Изпитваше хладната убеденост, че макар и, естествено, никой да не можеше да го обвини за всичко това, всички щяха да го направят. Той хвана края на плаща си и отчаяно го изстиска, после посегна към кесийката си с тютюн.

Беше хубава, зелена и непромокаема. Това ще рече, че цялата дъждовна вода, която беше влязла в нея, не можеше да излезе обратно навън. Беше неописуемо.

Той откри и малката си пачка цигарени хартии. Бяха се сбили в една буца, като прословутата банкнота, която човек намира в задния си джоб, след като панталонът е бил изпран, центрофугиран, изсушен и изгладен.

— Мамка ти! — каза той, с чувство.

— Ей! Триатъл!

Триатъл се огледа. Той беше последният, който щеше да напусне залата, където дори и сега някои от пейките започваха да плават. Въртопи и бълбукащи петна показваха местата, на които се просмукваше магия от мазетата, но не се виждаше никой.

Освен ако, разбира се, не беше проговорила някоя от статуите. Те бяха твърде тежки, за да ги местят, и Триатъл си спомни как каза на студентите, че едно основно измиване сигурно ще им се отрази добре.

Той погледна към суровите им лица и съжали за това. Статуите на много властните мъртви магове понякога бяха по-живи, отколкото въобще имаха право да бъдат. Може би щеше да е по-добре, ако си беше замълчал.

— Да? — престраши се той, като болезнено усещаше каменните погледи.

— Тук горе, глупако!

Той погледна нагоре. Метлата се спускаше тежко през дъжда в поредица залитания и тласъци. На около пет стъпки над водата тя изгуби и малкото останали й въздухолетателни претенции и шумно цопна в един водовъртеж.

— Не стой там, идиот такъв!

Триатъл плахо се взря в мрака.

— Все някъде трябва да стоя — каза той.

— Искам да кажа, помогни ни! — скара му се Катенгъл, докато се вдигаше от вълничките като дебела и сърдита Венера. — На дамите първо, разбира се.

Той се обърна към Баба, която пляскаше из водата.

— Изгубих си шапката — каза тя.

Катенгъл въздъхна.

— Това има ли някакво значение в момент като този?

— Една вещица трябва да има шапка, иначе кой ще я познае? — отвърна Баба. Тя сграбчи нещо тъмно и прогизнало от вода, което мина покрай нея, изкиска се победоносно, изля водата и нахлупи шапката върху главата си. Тя беше поизгубила твърдостта си и клепна нещастно над едното й око.

— Така — каза тя с такъв тон, който подсказваше на цялата вселена, че ще е по-добре да внимава.

Последва още една ослепителна светкавица, което показва, че даже и боговете на времето притежават добре развито чувство за сценичност.

— Много ти отива — каза Катенгъл.

— Извинете ме — обади се Триатъл, — но тя не е ли в…

— Това е без значение — каза Катенгъл, докато поемаше ръката на Баба и я поведе нагоре по стълбите. Той размаха жезъла.

— Но срещу традицията е да се допускат ж…

Той спря и се опули, когато Баба се пресегна и докосна влажната стена до вратата. Катенгъл го потупа по гърдите.

— Покажи ми къде е написано — каза Катенгъл.

— Те са в Библиотеката — прекъсна го Баба.

— Това беше единственото сухо място — обясни Триатъл — но…

— Тази сграда се бои от гръмотевици — каза Баба. — Ще й е от полза да я успокоят.

— Но традицията… — отчаяно повтори Триатъл.

Баба вече крачеше по коридора, а Катенгъл припкаше след нея. Той се обърна.

— Чу дамата — каза той.

Триатъл ги гледаше как се отдалечават със зинала уста. Когато стъпките им отмряха в далечината, той постоя мълчалив един миг и размисли върху живота и това, къде ли би могъл да се е объркал неговият.

Както и да е, нямаше да го обвинят в неподчинение.

Много внимателно, без да знае точно защо, той протегна ръка и потупа приятелски стената.

— Така, така — каза той.

Странно, но се почувства доста по-добре.

На Катенгъл му мина през ума, че би трябвало той да води пътя в собствената си къща, но забързана, Баба не беше равностоен противник за почти издъхнал, пристрастен към никотина човек като него, така че той я следваше в някакъв вид рачешко скачане.

— Насам — каза той, шляпайки през локвите.

— Знам. Сградата ми каза.

— Да, канех се да те питам за това — каза Катенгъл, — защото, нали разбираш, на мен никога нищо не ми е казвала, а аз живея тук от години.

— Вслушвал ли си се някога в нея?

— Не точно вслушвал, не — призна си Катенгъл. — Не като сграда.

— Добре тогава — каза Баба, като заобиколи един водопад, където бяха стояли стълбите към кухнята (прането на Госпожа Уитлоу никога вече нямаше да е същото). — Мисля, че е тук нагоре и по коридора, нали?

Тя профуча край трио удивени магьосници, които се изненадаха от нея и съвсем се сащисаха от шапката й.

Катенгъл се задъхваше след нея, но хвана ръката й пред входа на Библиотеката.

— Виж — отчаяно заговори той. — Не искам да те обидя, госпожице… хм, Мадам…

— Мисля, че вече става и Есмералда. След метлата, която споделихме и всичко останало.

— Мога ли да мина пръв? Това е моята Библиотека — примоли се той.

Баба се обърна, а на лицето й беше изписана изненада. После се усмихна.

— Разбира се. Много съжалявам.

— За пред хората, нали разбираш — извинително каза той и отвори вратата.

Библиотеката беше пълна с магьосници, които се грижат за книгите си така, както мравките се грижат за яйцата си и в моменти на опасност ги разнасят по почти същия начин. Водата стигаше дори дотук и се надигаше на доста неочаквани места, поради странните гравитационни ефекти на Библиотеката. Всички по-ниски лавици бяха опразнени и вериги от магьосници и студенти трупаха томовете върху всяка възможна маса и суха полица. Въздухът беше изпълнен с шума от ядосани, шумолящи страници, които почти заглушаваха далечния яростен вой на бурята.

Това очевидно притесняваше библиотекаря, който се стрелкаше от магьосник на магьосник, дърпаше ги безрезултатно за плащовете и викаше „уук“.

Той зърна Катенгъл и моментално се втурна към него. Баба никога по-рано не беше виждала орангутан, но нямаше никакво намерение да си го признае, така че запази самообладание, когато се озова срещу един дребен човек с шкембе, с изключително дълги ръце и с кожа, номер 52 върху тяло номер 46.

— Уук — обясни той — уууук.

— Предполагам — кратко отговори Катенгъл и сграбчи най-близкостоящия магьосник, който залиташе под тежестта на десетина големи вълшебни книги. Мъжът се облещи срещу него, като че ли той беше призрак, погледна настрани към Баба и изпусна книгите на пода. Библиотекарят потрепери.

— Господин Ректоре? — ахна магьосникът — Жив ли сте? Искам да кажа… чухме, че духът ви бил отнесен от… — той отново погледна към Баба, — … искам да кажа, помислихме… Триатъл ни каза…

— Ууук — каза библиотекарят, докато пъхаше няколко страници обратно между кориците им.

— Къде са младият Саймън и момичето? Какво сте направили с тях? — настойчиво попита Баба.

— Те… сложихме ги ей-тук — отвърна магьосникът и отстъпи назад. — Хм…

— Покажи ни — нареди Катенгъл. — И престани да заекваш, човече, човек би помислил, че никога по-рано не си виждал жена.

Магьосникът преглътна с мъка и закима яростно.

— Непременно. И… искам да кажа… моля, последвайте ме… хм…

— Нали не се канеше да кажеш нещо за традицията, а? — попита Катенгъл.

— Хм… не, господин Ректоре.

— Добре.

Те го последваха по съсипаните му пети, докато той бягаше между мъчещите се магьосници, повечето от които спираха да работят и се втренчваха, щом Баба минеше покрай тях.

— Започва да става неудобно — каза Катенгъл през крайчеца на устата си. — Ще трябва да те провъзглася за почетен магьосник.

Баба погледна право напред, а устните й почти не се помръднаха.

— Само да го направиш — изсъска тя, — и ще те провъзглася за почетна вещица.

Катенгъл моментално млъкна.

Еск и Саймън лежаха на маса в една от страничните читални, а половин дузина магьосници ги наглеждаха. Те притеснено се отдръпнаха, щом триото се приближи към тях, следвано по петите от клатушкащият се библиотекар.

— Мисля си — започна Катенгъл. — Дали не е по-добре да дадем жезъла на Саймън? Той е магьосник, а…

— Само през трупа ми — отвърна Баба. — Както и през твоя. Те получават силата си чрез него, още ли искаш да им дадеш?

Катенгъл въздъхна. Той тайничко се беше възхищавал на жезъла — един от най-хубавите, които беше виждал някога.

— Много добре. Права си, разбира се.

Той се наведе и положи жезъла върху спящото тяло на Еск, след което театрално се изправи. Не се случи нищо.

Някой от магьосниците нервно се закашля.

Продължи да не се случва нищо.

Резбата върху жезъла като че ли се хилеше.

— Не действа — каза Катенгъл, — нали?

— Уук.

— Дай му малко време — отвърна Баба.

Дадоха му време. Навън бурята вилнееше из небето и се опитваше да отнесе покривите на къщите.

Баба седна върху купчина книги и разтърка очи. Катенгъл протегна ръце към кесийката си с тютюна. Магьосникът с нервната кашлица бе изведен навън от свой колега.

— Уук — каза библиотекарят.

— Знам! — извика Баба, така че наполовина свитата цигара на Катенгъл изхвърча от безсилните му пръсти на парченца тютюн.

— Какво?

— Не е довършено!

— Кое?

— Тя не може да използва жезъла, разбира се — каза Баба и се изправи.

— Но ти каза, че е мела пода с него и че той я пази, и… — започна Катенгъл.

— Не-не-не — прекъсна го Баба. — Това означава, че жезълът сам се използва или, че използва нея, но тя никога не е била способна да използва него, схващаш ли?

Катенгъл погледна към двете бездиханни тела.

— Би трябвало да може да го използва. Това е абсолютно нормален магьоснически жезъл.

— О! — каза Баба — Значи тя е нормален магьосник, така ли?

Катенгъл се поколеба.

— Е, разбира се, че не. Не можеш да искаш от нас да я провъзгласим за магьосник. Има ли прецедент?

— Има ли какво? — остро попита Баба.

— Това никога не се е случвало по-рано.

— Много неща не са се случвали по-рано. Само веднъж се живее.

Катенгъл я погледна с няма молба в очите.

— Но това противоречи на тр…

Започна да казва „традицията“, но думата заглъхна в мълчание.

— Къде го пише? — победоносно попита Баба. — Къде пише, че жените не могат да бъдат магьосници?

През съзнанието на Катенгъл се втурнаха следните мисли:

… Никъде не го пише, пише го навсякъде.

… Но младият Саймън като че ли казваше, че навсякъде толкова прилича на никъде, че човек всъщност не може да открие разликата.

… Искам ли да ме запомнят като първия Ректор, допуснал жени в Университета? И все пак… ще ме запомнят, това е абсолютно сигурно.

… Тя наистина е много впечатляваща жена, когато застане по този начин.

… Тоя жезъл си има собствени идеи.

… В това има известен смисъл.

… Ще ми се смеят.

… Може да не стане.

… Може и да стане.

Тя не можеше да им се довери. Но нямаше избор.

Еск погледна към ужасните лица, взиращи се надолу към нея и към дългурестите тела, милостиво загърнати в плащове.

Ръцете й бяха изтръпнали.

В света на сенките, идеите са истински. Тази мисъл като че ли плъзна нагоре по ръцете й.

Тя беше жизнена мисъл, мисъл пълна с кипене. Еск се засмя и раздалечи ръцете си една от друга, а жезълът заблестя в тях като наситено електричество.

Нещата нервно започнаха да чуруликат, а едно-две от задните редици се заизмъкваха. Щом пазачите му го пуснаха бързо-бързо, Саймън залитна напред и се приземи на длани и колене върху пясъка.

— Използвай го! — закрещя той. — Точно така! Те се страхуват!

Еск му се усмихна и продължи да изследва жезъла. За пръв път тя успя да види каква точно е резбата.

Саймън грабна пирамидата на света и се затича към нея.

— Хайде! — каза той. — Те го мразят!

— Моля? — попита Еск.

— Използвай жезъла — припряно каза Саймън и посегна към него. — Ей! Той ме ухапа!

— Съжалявам — каза Еск. — Та за какво говорехме? — Тя вдигна очи и погледна хленчещите Неща, като че ли ги виждаше за първи път. — А, тези ли? Те съществуват само в главите ни. Ако ние не вярваме в тях, тях изобщо няма да ги има.

Саймън се огледа наоколо.

— Честно казано, не ти вярвам — каза той.

— Мисля, че вече трябва да се връщаме вкъщи — каза Еск. — Хората ще се тревожат.

Тя събра ръце и жезълът изчезна, макар че за един миг дланите й светеха, сякаш беше обгърнала свещ.

Нещата започнаха да вият. Няколко от тях паднаха.

— Важното при магията е как да не я използваш — каза Еск и хвана Саймън за ръката.

Той се вгледа в разпадащите се фигури около него и глупаво се ухили.

— Не я използваш? — попита той.

— О, да — отвърна Еск, докато се приближаваха към Нещата. — Опитай сам.

Тя протегна ръце, извади жезъла от въздуха и му го предложи. Той посегна да го вземе, после отдръпна ръка.

— О, не — каза той. — Мисля, че не съм му особено симпатичен.

— Мисля, че ако аз ти го дам, няма да има проблеми. Няма къде да ходи — каза Еск.

— Къде изчезва той?

— Просто се превръща в представа за самия себе си, струва ми се.

Саймън отново протегна ръка и сви пръсти около блестящото дърво.

— Така — каза той и го вдигна в класическата отмъстителна поза на магьосниците. — Ще ги науча аз тях!

— Не, не така.

— Какво искаш да кажеш с това „не така“? Аз притежавам силата!

— Те са нещо като… наши собствени отражения — отвърна Еск. — Не можеш да победиш отраженията си, те винаги ще са силни точно, колкото теб. Ето защо те се приближават по-близо до теб, когато използваш магия. И не се изморяват. Те се хранят с магия, така че с нея не можеш да ги победиш. Не, работата е в това… ами, не да не използваш магията, защото не можеш, това е безполезно; а да не я използваш, защото можеш, това наистина ги обърква. Те не могат да понасят самата мисъл за това. Ако хората спрат да използват магия, Те ще умрат.

Нещата пред тях се запрепъваха едно в друго в бързината да се отдръпнат от пътя им.

Саймън погледна към жезъла, към Еск, после към Нещата и после пак към жезъла.

— Това трябва сериозно да се обмисли — несигурно каза той. — Наистина бих искал да го разбера.

— Предполагам, че ще се справиш много добре.

— Защото ти казваш, че истинската сила е когато минеш право през магията и излезеш на другия край.

— Става, обаче, нали?

Сега те бяха сами на студената равнина. Нещата представляваха далечни мършави фигури.

— Чудя се дали това имат предвид под „чародейство“? — каза Саймън.

— Не знам. Може би.

— Наистина бих искал да разбера това — повтори Саймън, докато продължаваше да върти жезъла в ръцете си. — Бихме могли да направим някои експерименти, ами да, върху това умишлено да не се използва магия. Бихме могли внимателно да не чертаем октограма на пода и бихме могли нарочно да не призоваваме разни неща, и… кара ме да се изпотя само като си помисля за това!

— Аз бих искала да помисля как да се върнем у дома — каза Еск и погледна към пирамидата.

— Е, това се предполага да е моята представа за света. Би трябвало да мога да намеря начин. Как се прави онова нещо с ръцете?

Той събра длани. Жезълът се плъзна между тях, светлината струеше между пръстите му един миг, а след това изчезна. Той се засмя.

— Така. А сега единственото, което трябва да направим, е да потърсим Университета…

Катенгъл запали третата си собственоръчно направена цигара от угарката на втората. Тази, последната дължеше много на творческите способности на нервността и приличаше на камила, на която са отрязали краката.

Той вече беше видял как жезълът се вдигна леко от Еск и кацна върху Саймън.

Сега той отново се носеше във въздуха.

В стаята се бяха натрупали още магьосници. Библиотекарят седеше под масата.

— Да можехме да знаем само какво става — каза Катенгъл. — Не мога да понасям неизвестността.

— По-оптимистично, човече — скастри го Баба. — И изгаси тая скапана цигара, не мога да си представя как някой ще иска да се върне в стая, дето вони на огнище.

Като по команда събралата се колегия от магьосници обърнаха лица към Катенгъл. С очакване.

Той извади димящата смес от устата си и със свиреп поглед, който никой от присъстващите магьосници не посмя да срещне, я стъпка на земята.

— Може би е време съвсем да ги откажа — рече той. — Това се отнася също и за останалите. Тук е по-лошо и от сгурийна яма понякога.

После видя жезъла. Той беше…

Единственият начин, по който Катенгъл би могъл да опише ефекта, беше, че жезълът като че ли се движеше много бързо, докато едновременно с това стоеше на абсолютно същото място.

Дълги ленти газ припламваха от него и чезнеха, ако въобще бяха от газ. Той гореше като комета, конструирана от некадърен отговорник по специалните ефекти. Цветни искри изхвърчаха и изчезваха нанякъде.

Жезълът променяше и цвета си, като започна от убито червено и след това премина нагоре по целия спектър, докато стана болезнено виолетов. Змийчета бял огън заискриха по цялата му дължина.

(Би трябвало да съществува дума за думите, които звучат както биха звучали неща, ако издаваха шум, помисли си той. Думата „лъщя“ наистина свети мазно, и ако някога има дума, която да звучи точно както изглеждат искрите, докато пълзят по изгорялата хартия, или така, както светлините на градовете биха изпъстрили света, ако цялата човешка цивилизация се наблъскаше в една нощ, то тогава най-доброто, което би могло да се каже е, че „искри“).

Той знаеше какво ще се случи след това.

— Внимавайте — прошепна той. — Ще тръгне…

В абсолютна тишина, в такава тишина, която всъщност всмуква звуците и ги задушава, целият жезъл пламна в чиста октарина.

Осмият цвят, създаден от светлината, която минава през силно магическо поле, заискри през тела, рафтове с книги и стени. Другите цветове се размазаха и се сляха в едно, като че ли светлината беше чаша джин, плисната върху акварела на света. Облаците над Университета заблестяха, изкълчиха се в очарователни и неочаквани форми и се заизнизваха нагоре.

Някой наблюдател над Диска би забелязал как малко петно земя близо до Кръглото Море искри като бижу в продължение на няколко секунди, а след това угасна.

Тишината в стаята бе нарушена от изтракването на дърво и жезълът изпадна от въздуха и тупна на масата.

Някой много тихо каза:

— Уук.

Най-сетне Катенгъл си спомни как да използва ръцете си и ги вдигна към мястото, където се надяваше, че са очите му. Всичко беше станало черно.

— Има ли… някой там? — попита той.

— Божичко, да знаеш как се радвам да те чуя, че го казваш — каза друг един глас. Тишината внезапно се изпълни с неясни гласове.

— Още ли сме там, където бяхме?

— Не знам. Къде бяхме?

— Тук, струва ми се.

— Можеш ли да протегнеш ръка?

— Не, освен ако не съм сигурна какво ще пипна, добри ми приятелю — каза Баба Уедъруекс с глас, който не можеше да бъде сбъркан с никой друг.

— Всеки да се опита и да протегне ръка — нареди Катенгъл и едва сподави писъка си, когато една ръка като топла кожена ръкавица се вкопчи в глезена му. Чу се доволно, кратко „уук“, което успя да предаде облекчението, спокойствието и неподправената радост от докосването на друго човешко същество, или, както беше в този случай, антропоид.

Чу се драсване на кибрит, а след него се появи и благословено пламъче червена светлина, когато един магьосник в другия край на стаята запали цигара.

— Кой го направи?

— Съжалявам, господин Ректоре, навик.

— Който и да си, пуши колкото искаш.

— Благодаря, господин Ректор.

— Струва ми се, че сега различавам очертанията на вратата — каза един друг глас.

— Бабо?

— Да, със сигурност виждам…

— Еск?

— Тук съм, Бабо.

— Мога ли и аз да запаля, господине?

— Момчето с теб ли е?

— Да.

— Уук.

— Тук съм.

— Какво става?

— Всички да млъкнат!

Обикновената светлина, бавна и поносима за очите, се върна предпазливо в Библиотеката.

Еск се изправи и бутна жезъла. Той се изтърколи под масата. Тя усети как нещо се плъзна пред погледа й и посегна към него.

— Един момент — каза Баба и се втурна напред. Тя сграбчи Еск за раменете и се взря в очите й.

— Добре дошла обратно — каза тя и я целуна.

Еск вдигна ръка и потупа нещо твърдо върху главата си. Свали го, за да го разгледа.

Беше островърха шапка, малко по-малка от Бабината, но ярко синя и с няколко нарисувани сребърни звезди.

— Магьосническа шапка? — попита тя.

Катенгъл пристъпи напред.

— А, да — каза той и си прочисти гърлото. — Ами, ние си помислихме… стори ни се… както и да е, като го обсъдихме…

— Ти си магьосник — простичко каза Баба. — Господин Ректорът промени академичната традиция. Много проста церемония, всъщност.

— Тук някъде е жезълът — каза Катенгъл. — Видях го, че падна… ох.

Той се изправи с жезъла в ръка и го показа на Баба.

— Пък аз си мислех, че върху него има резба — каза той. — А този прилича на най-обикновена пръчка. — И това беше самата истина. Жезълът изглеждаше заплашителен и мощен като подпалка.

Еск завъртя шапката в ръцете си по същия начин, по който някой, който отваря многоочаквания лъскав пакет, открива в него морска сол, например.

— Много е хубава — несигурно каза тя.

— Това ли е всичко, което можеш да кажеш? — попита Баба.

— И е островърха. — Някакси усещането, че си магьосник, не се различаваше от това да не си.

Саймън се наведе към нея.

— Запомни — каза той. — Ти трябва да си била магьосник. Тогава можеш да започнеш да гледаш в другата посока. Както ти каза.

Погледите им се срещнаха и те се засмяха.

Баба се опули срещу Катенгъл. Той сви рамене.

— Откъде да знам! — каза той. — Какво е станало със заекването ти, момчето ми?

— Изглежда е изчезнало, господине — щастливо отвърна Саймън. — Трябва да съм го изгубил някъде.

Реката все още беше кафява и набъбнала, но поне отново приличаше на река.

Беше необичайно горещо за късната есен и от цялата долна част на Анкх-Морпорк парата се вдигаше от хилядите килими и одеяла, проснати да съхнат. Улиците бяха пълни с тиня, което като цяло беше подобрение — внушителната урбанистична колекция на Анкх-Морпорк от умрели кучета беше отнесена в морето.

Пара се вдигаше и от плочките на личната веранда на Главния Ректор, както и от чайника на масата.

Баба се беше отпуснала в стар тръстиков стол и се наслаждаваше на закъснялата топлина, която пълзеше по глезените й. Тя лениво наблюдаваше група градски мравки, които бяха живели под плочките на Университета толкова дълго, че високото ниво на заобикалящата ги магия трайно бе променило гените им; та те местеха влажна бучка захар от захарницата върху миниатюрна вагонетка. Друга група изправяше мостик от кибритени клечки на края на масата.

Баба може би щеше или пък нямаше да се заинтересува да научи, че една от мравките беше Драм Биллет, който в крайна сметка беше решил да даде още една възможност на Живота.

— Казват — заговори тя, — че ако успееш да намериш мравка в Деня на Прасетата, останалата част на зимата ще е много мека.

— Кой го казва? — попита Катенгъл.

— Общо взето, хората, които грешат — отговори тя. — Аз си отбелязвам в алманаха ми, сещаш ли се. Проверявам. Повечето неща, в които вярват повечето хора, са грешни.

— Като „червено небе през нощта — градът гори“ — каза Катенгъл. — Или „старо куче нищо ново не учи“.

— Не мисля, че старите кучета са за това — каза Баба. Захарната бучка вече беше стигнала до мостика и няколко мравки я прикрепяха към микроскопичен скрипец и макара.

— Не разбирам и половината от нещата, които казва Саймън — каза Катенгъл. — Макар че някои от студентите много се впечатляват от тях.

— Аз разбирам прекрасно какво казва Еск, само дето не го вярвам — отговори Баба. — Като изключим онова, че и магьосниците имат нужда от сърца.

— Тя каза, че и вещиците имат нужда от глави — каза Катенгъл. — Искаш ли кифла? Опасявам се, че е малко влажна.

— Тя ми каза, че ако магията дава на хората това, което искат, тогава неизползването на магията може да им даде това, от което имат нужда — каза Баба, а ръката й се въртеше над чинията.

— И Саймън така ми казва. Аз самият не го разбирам, магията е за да се използва, а не да се събира. Давай, съсипи се!

— Магия на магиите — изсумтя Баба. Взе кифлата и я намаза с мармалад. Помисли малко и я намаза и със сметана.

Бучката захар се заби в плочите и моментално бе заобиколена от друга група мравки, готови да я впрегнат за дълга колона от червени мравки, заробени от градината на кухнята.

Катенгъл притеснено се раздвижи на мястото си и то изскърца.

— Есмералда — започна той, — все се каня да те попитам…

— Не — каза Баба.

— Всъщност, исках да кажа, че ние мислим, че бихме могли да приемем още няколко момичета в Университета. На експериментална основа. Щом разделим водопроводната инсталация — каза Катенгъл.

— Това, естествено, зависи от теб.

— И, и, хрумна ми, че след като изглежда сме обречени да се превърнем в институция за смесено образование, така да се каже, стори ми се, т.е…

— Е?

— Ако няма пречки от твоя страна да станеш, т.е. дали не би приела Стол.

Той се отпусна. Захарната бучка мина под стола му върху валяци от кибритени клечки, а писукането на надзираващите мравки едва-едва се чуваше.

— Хмм — отвърна Баба. — Не виждам защо не. Винаги съм искала един от онези големи плетени столове, нали се сещаш, там, със сенника отгоре. Ако не е прекалено голям проблем.

— Нямах точно това предвид — каза Катенгъл и бързо добави: — макар че съм сигурен, че и това може да се уреди. Не, искам да кажа, не би ли идвала да четеш лекции на студентите? От време на време?

— По какво?

Катенгъл затърси отчаяно предмет.

— Билки? — опита той. — Тук не сме много добри по билките. И главология. Еск ми разказа много за главологията. Звучи очарователно.

С последен тласък захарната бучка изчезна през една пукнатина в близката стена. Катенгъл кимна към нея.

— Голяма напаст са за захарта — каза той. — Но сърце не ни дава да направим нещо.

Баба се намръщи, а след това кимна през мъглата над града към далечния, искрящ сняг на Планините Рамтоп.

— Далече е — каза тя. — На моята възраст не мога все да ходя насам-натам.

— Бихме могли да ти купим много по-добра метла — рече магьосникът. — Такава, дето няма да е необходимо да я блъскаш, за да тръгне. Пък и ти, ти би могла да получиш жилище тук. Както и всичките стари дрехи, които можеш да носиш — добави той, прибягвайки към скритото си оръжие. Катенгъл мъдро бе инвестирал в кратък разговор с госпожа Уитлоу.

— Хммъм? — каза Баба — Коприна?

— Черна и червена — отвърна Катенгъл. Образът на Баба, облечена в черна и червена коприна, заприпка в съзнанието му и той яко захапа кифлата си.

— А през лятото може би ще можем да доведем няколко студенти при теб, в къщата ти — продължи Катенгъл, — за извънградско обучение.

— Какво е това Извънградско?

— Искам да кажа, сигурен съм, че има много, което да научат.

Баба помисли върху това. Клозетът определено имаше нужда да се погрижат за него, преди да е станало твърде топло, а и навесът на козите до пролетта щеше да е готов за изриване. Прекопаването на лехата с Билките, и то си беше работа. Таванът в спалнята беше абсолютен срам, а и някои от плочките трябваше да се пренаредят.

— Практически неща? — замислено попита тя.

— Абсолютно — отвърна Катенгъл.

— Хммм. Ами, ще си помисля — каза вещицата, като смътно си даваше сметка, че човек никога не бива да се изсилва още от първия път.

— Може би ще пожелаеш да вечеряш с мен тази вечер и ще ме уведомиш? — попита Катенгъл с пламнал поглед.

— Какво ще ядем?

— Студено месо и картофи. — Госпожа Уитлоу добре си беше свършила работата.

Стана.

Еск и Саймън се заеха и разработиха заедно цял нов вид магия, която никой точно не разбираше, но, която, въпреки всичко, всички мислеха, че е голяма работа и някакси много успокояваща.

По-важното, може би беше, че мравките употребиха всички захарни бучки, които успяха да откраднат, за да построят малка захарна пирамида в една от кухите стени, в която с пищна церемония погребаха мумифицираното тяло на своя мъртва царица. Върху стената на една миниатюрна скрита зала те изписаха, с насекомешките си йероглифи, истинската тайна на дълголетието.

Бяха я разбрали абсолютно правилно и това сигурно щеше да има важни последици за вселената, ако, следващия път, когато Университетът се наводни, тя не беше напълно пометена от лицето на земята.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Бележка на автора

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

Заслуги