ДЕЙВИД БАЛДАЧИ

МИШЕНАТА

Превод: Веселин Лаптев

chitanka.info

Президентът на САЩ знае, че е много рисковано да поръча убийството на държавен глава. Ако мисията е успешна, ще бъде отстранена една глобална заплаха. При провал ще пострада цялата нация. Затова президентът се обръща към Уил Роби и Джесика Рийл — най-съвършените убийци, на които правителството възлага да елиминират враговете му. Но хора на високи постове в разузнаването се съмняват в лоялността на Роби и Рийл и правят всичко възможно това да е последната им задача.

Докато двамата се подготвят за мисията, опасни личности от миналото на Джесика я откриват и застрашават всички около нея. Скоро след тях се появява и непознат противник — една жена със списък от мишени, сред които са президентското семейство, Роби и Рийл.

На тренера Рон Аксел, мой страхотен ментор и близък приятел

1

Това място се обитаваше от четиристотин души, повечето от които щяха да прекарат остатъка от живота си в него. А после щяха да отидат в ада.

Дебелите бетонни стени бяха покрити с отвратителни графити. С годините те ставаха все повече, като утайката в канализацията. Стоманените решетки бяха нащърбени и издраскани, но все още твърде солидни, за да бъдат огънати от човешки ръце. Разбира се, имаше и официално регистрирани бягства, но последното от тях се беше случило преди повече от трийсет години. Причината за това беше проста — озовали се отвъд дебелите стени, бегълците откриваха жестоката истина, че няма къде да отидат. Защото хората навън бяха точно толкова недружелюбни, колкото и онези вътре.

А на всичкото отгоре бяха и по-добре въоръжени.

Старецът получи поредния пристъп на остра кашлица, придружена от плюене на кръв, което говореше за терминалното му състояние също толкова категорично, колкото и медицинското заключение. Той знаеше, че умира, беше само въпрос на време. Но бе твърдо решен да не се предава, докато не свърши още нещо на този свят. И то веднага, защото нямаше да има втори шанс.

Ърл Фонтейн беше едър мъж, макар че някога беше още по-едър. Тялото му се беше смалило значително от метастазите, които го разяждаха отвътре. Лицето му беше покрито с дълбоки бръчки, причинени от възрастта, четирите пакета ментолови цигари дневно и най-вече от горчивото чувство за несправедливост. Пепелявата му кожа беше изтъняла след десетилетията, прекарани на място, до което никога не стигаше слънце.

Той се надигна в леглото с цената на доста усилия и погледна останалите обитатели на болничното отделение. Бяха само седем, но състоянието им бе по-добро от неговото. Все още имаха шанс да напуснат това място на два крака. За разлика от него. Но въпреки всичко на лицето му се появи усмивка.

Забелязал това, един от затворници се провикна:

— На какво, по дяволите, се хилиш, Ърл? Кажи, че да се посмеем и ние.

Усмивката на Ърл се разшири въпреки ужасната болка в костите. Сякаш някой го режеше с тъп трион.

— Мисля как да се измъкна от тук, Младши — отвърна той.

— Дрън-дрън! — изгледа го съседът му, когото, бог знае защо, наричаха Младши. Беше изнасилил и убил пет жени от три окръга само защото бяха имали лошия късмет да се изпречат на пътя му. Властите правеха всичко възможно да лекуват текущото му заболяване с единствената цел да доживее до датата на екзекуцията, от която го деляха два месеца.

— Ще се измъкна от тук — убедено отвърна Ърл.

— Как?

— В ковчег, Младши — изкиска се Ърл. — Също като дръгливия ти задник.

Младши поклати глава и насочи вниманието си към тръбичките на системата, която му бяха включили. Те бяха подобни на онези, по които щеше да протече отровата в часа на екзекуцията. Остана дълго време така, след което затвори очи и веднага задряма. Сякаш искаше да потренира за най-дългия сън, който щеше да го споходи точно след шейсет дни.

Ърл се отпусна назад и веригата около дясната му китка глухо издрънча. Другият й край беше прикрепен към ръждясалата, но все още здрава халка на стената.

— Махам се от тук! — извика той, след което се разтърси от продължителна кашлица.

Пристъпът отмина едва когато се появи един младеж от медицинския персонал, който му подаде чаша с вода и някакво хапче, а после здравата го тупна по гърба и му помогна да се изправи.

Младежът вероятно не знаеше защо Ърл е попаднал в затвора, но причината едва ли го интересуваше. Всеки обитател на това място със строг режим беше извършил нещо толкова ужасно, че надзирателите и останалите служители отдавна бяха претръпнали и нищо не можеше да ги стресне.

— Успокой се и полежи, Ърл — каза младежът. — Иначе може да стане по-лошо.

Ърл отпусна глава на възглавницата и го погледна втренчено.

— Възможно ли е да стане по-лошо?

— Предполагам, че всичко може да стане по-лошо — сви рамене младежът. — Трябвало е да мислиш за това, преди да се озовеш тук.

Обзет от внезапен прилив на енергия, Ърл подхвърли:

— Хей, хлапе, ще ми уредиш ли една цигарка? Пъхаш я между пръстите ми и я палиш. Заклевам се, че няма да кажа на никого!

Младежът пребледня само при мисълта, че може да направи подобно нещо.

— Можеше да стане, ако живеехме в седемдесетте години на миналия век — каза той. — Но на теб ти подаваме кислород, Ърл. А той е силно запалителен.

Ърл се ухили, разкривайки пожълтелите си зъби с много дупки между тях.

— Предпочитам да стана на факла, вместо тая гадост вътре в мен да ме изяжда жив.

— Така ли? Е, ние наоколо не сме съгласни да изгорим. Това е проблемът на повечето хора — мислят само за себе си.

— Само една цигара, хлапе. Обичам да пуша „Уинстън“. Случайно да ти се намира такава? Това ми е последното желание. Трябва да го изпълниш. Нещо като последната вечеря. Дори шибаният закон го позволява. — Той раздрънка веригата си и добави: — Последната ще ми е, трябва да ми я дадеш!

— Умираш от рак на белите дробове, Ърл. А защо? Нали знаеш как им викат на цигарите? „Ракови клечки“. И с пълно основание. Според мен трябва да благодариш на бога, че си живял толкова дълго!

— Дай ми една цигара, гъз такъв!

Но младежът очевидно беше приключил с него.

— Слушай, старче. Имам куп пациенти, за които трябва да се грижа. Какво ще кажеш за един спокоен ден? Не ме принуждавай да викам надзирателите. В момента на смяна е Албърт, а той не си поплюва. Като нищо ще ти шибне една палка в черепа, нищо че си на смъртно легло. След това ще излъже в доклада, че си го нападнал. Никой няма да провери дали е така. На мръсника не му пука за нищо и ти го знаеш.

— Ясно ти е защо съм тук, нали? — подхвърли Ърл.

— Чакай да видим — пусна крива усмивка младежът. — Най-вероятно, защото умираш, а щатът Алабама няма да прехвърли човек като теб в охраняван хоспис, дори да им струваш цял тон пари!

— Нямам предвид в това отделение, а изобщо в затвора — дрезгаво каза Ърл. — Дай ми още малко вода, става ли? Доколкото ми е известно, водата в това забравено от бога място все още не е под режим, нали?

Той грабна чашата, която младежът му подаде, и я изпи до дъно. После избърса лицето си и с подновена енергия продължи:

— Озовах се зад решетките преди повече от двайсет години. Отначало ми лепнаха доживотна, но после решиха, че ми е малко, и ме осъдиха на смърт. А шибаните адвокати дори не си мръднаха пръста и ме оставиха на щатските кръвопийци. Просто ей така. Имал съм права? Нищо подобно. Защото съм я убил. Във федералния затвор си имах хубаво легло и всичко останало. Но я ме виж сега! Сигурен съм, че пипнах рака, след като ме преместиха тук. Ей тъй, от въздуха. Все пак извадих късмет, че не се заразих с оная гадост, СПИН-а. — Ърл вдигна вежди и понижи глас: — Ти добре знаеш, че тук е пълно с такива.

— Аха — промърмори младежът, докато преглеждаше картона на друг пациент на лаптопа си.

Компютърът стоеше върху болнична количка със заключени чекмеджета, където се съхраняваха лекарствата.

— Две десетилетия плюс още две проклети години — продължи Ърл. — Това е страшно много време.

— Сигурно. Ти си знаеш.

— Първият Буш все още беше президент, но после онова момче от Арканзас спечели изборите. Гледах го по телевизията, след като ме преместиха тук. Беше през деветдесет и втора. Как му беше името? Казваха, че има негърска кръв във…

— Бил Клинтън. Но няма негърска кръв във вените си. Просто е свирел на саксофон и от време на време е посещавал църквите на чернокожите.

— Точно така. За него става въпрос. От тогава съм тук.

— А аз съм бил седемгодишен.

— Какво?! — възкликна Ърл и присви очи, за да вижда по-добре. Пръстите му машинално се притиснаха в корема, сякаш за да прогонят болката вътре.

— Когато Клинтън стана президент, бях на седем — поясни младежът. — Мама и татко бяха раздвоени. И двамата са републиканци, разбира се, но той пък беше момче от Юга. Мисля, че гласуваха за него, без да си признаят. Но нямаше значение. Тук е Алабама. Ако спечели някой либерал, значи адът се е заледил! Прав ли съм?

— Напълно — съгласи се Ърл. — Отдавна живея тук, имах и семейство. Но иначе съм от Джорджия, синко.

— Ясно.

— Но ме вкараха в тукашния затвор заради това, което извърших в Алабама.

— Такива са законите. Не че има някакво значение. Джорджия, Алабама — все тая. Не е като да ти замъкнат задника чак в Ню Йорк или Масачузетс. За мен това все едно са чужди държави.

— Заради това, което извърших — повтори Ърл, като продължаваше да притиска корема си. — Не понасям евреите, цветнокожите и католиците. За презвитерианците също не ми пука кой знае колко…

— Презвитерианците? — развеселено го погледна младежът. — Какво, по дяволите, са ти направили, Ърл? Това е все едно да мразиш амишите!

— Докато ги убиваш, квичат като шопари, мамка им! Най-вече евреите и цветнокожите. — Той сви рамене и разсеяно избърса потта от челото си с чаршафа. — Истината е, че никога не съм убивал презвитерианец. Бих го направил, знаеш, ама те не ми даваха шанс, защото не можеш да ги различиш.

Усмивката му се разшири, очите му светнаха. От изражението в тях пролича, че въпреки възрастта и болестите Ърл Фонтейн си е убиец и ще остане такъв до сетния си час. Който по мнението на спазващите закона граждани би трябвало отдавна да е настъпил.

Младежът отключи едно от чекмеджетата на количката и извади същите хапчета.

— Но защо да ги убиваш? — попита той. — Бас държа, че тези хора не са ти направили нищо лошо.

Ърл изкашля една храчка и я изплю в чашата си.

— Дишаха — изръмжа той. — А на мен това ми стигаше.

— Предполагам, че затова си тук. Но трябва да се оправиш с бог, Ърл. Всички са му деца, а ти скоро ще се изправиш пред него.

Ърл се разсмя толкова силно, че чак се задави. После бавно се успокои и чертите му се отпуснаха.

— Има хора, които идват да ме видят.

— Това е добре, Ърл — каза младежът, докато поставяше обезболяваща инжекция на затворника на съседното легло. — Твои близки ли?

— Не. Близките ми отдавна съм ги избил.

— Защо? Нима всички са били евреи, презвитерианци или цветнокожи?

— Ще има посещение. Все още не съм приключил, ясно?

Младежът поклати глава, провери монитора на болния и каза:

— Не е зле да използваш времето, което ти остава, старче. Часовникът тиктака за всички ни.

— Ще дойдат днес — рече Ърл. — Виж, ей там съм си го записал. — Той махна към олющената с нокът боя на бетонната стена и добави: — Казаха след шест дни, а там има шест чертички. Бива ме с числата. Акълът ми все още работи.

— Е, кажи им „здрасти“ от мен — подхвърли младежът и се отдалечи, бутайки количката пред себе си.

След известно време на вратата на болничното отделение се появиха двама мъже. Бяха облечени с тъмни костюми и бели ризи, а черните им обувки лъщяха. Единият носеше очила с тъмни рамки, а другият имаше вид на току-що завършил гимназист. И двамата държаха библии в ръце, а лицата им издаваха смирение. Изглеждаха като почтени хора, спазващи законите. Но не бяха нищо подобно.

— Идвате да ме видите значи. — Ърл срещна погледите им и изведнъж усети как сетивата му се проясняват. Отново имаше цел в живота. Беше се появила малко преди да умре, но въпреки това беше цел. — Избих семейството си — промърмори той, но това не беше съвсем вярно.

Беше убил само жена си, чието тяло намериха в мазето години по-късно. Това беше достатъчно да го затворят тук и да го осъдят на смърт. Можеше да намери и по-добро място да я зарови, но тогава това не му беше приоритет, тъй като бе зает да убива други хора.

Федералното правителство позволи на щата Алабама да му повдигне обвинение и да го осъди на смърт. Преди време бяха насрочили дата за екзекуцията му в атморския затвор „Холман“. От 2002 г. насам щатът Алабама официално убиваше с инжекция, но някои от привържениците на смъртното наказание настояваха за връщане на „пърженето“, което убиваше осъдените престъпници с електрически ток.

Ърл изобщо не се интересуваше от подобни дебати. Обжалването му се проточи толкова дълго, че вече беше невъзможно да бъде екзекутиран. Заради рака на белите дробове. По ирония на съдбата в закона беше записано, че осъденият трябва да е в добро здраве, преди присъдата му да бъде изпълнена. Фактически го бяха лишили от бърза и безболезнена смърт, на мястото, на която природата беше предложила белодробен рак. Той действаше далеч по-бавно и много по-болезнено. Някои биха го нарекли „справедливост“, но за него беше лош късмет и нищо повече.

Махна с ръка на мъжете с костюмите.

Да, той беше убил жена си. И още много други, чиято бройка вече не помнеше. Евреи, цветнокожи, може би и католици. Не изключваше и презвитерианците, но нямаше как да знае, по дяволите. На ничия лична карта не пишеше вероизповеданието. Всеки, който се изпречеше на пътя му, просто трябваше да бъде убит. А той беше направил всичко възможно на пътя му да се изпречат максимален брой кандидати за отвъдното.

Сега умираше, прикован към стената с желязна верига. Но все още имаше малко работа.

Трябваше да убие още един човек.

2

Мъжете бяха напрегнати до крайност. Сякаш целият свят тежеше върху раменете им.

И на практика беше точно така.

Президентът на Съединените щати седеше в края на малката масичка. Намираха се в Ситуационната зала, разположена в подземието на западното крило на Белия дом. Наричан от някои „Навеса за дърва“, комплексът бе построен по времето на президента Кенеди след фиаското в Залива на прасетата. Престанал да вярва на военните, Кенеди бе решил, че пристигащите от Пентагона доклади трябва да бъдат пресявани от личните му съветници по въпросите на разузнаването. За строителството на Ситуационната зала се бе наложило да пожертват залата за боулинг на Труман. През 2006 г. тя бе основно ремонтирана и модернизирана.

По времето на Кенеди залата се бе обслужвала от един-единствен анализатор на ЦРУ, дежурещ двайсет и четири часа без прекъсване. По-късно мястото се бе разширило до цял комплекс, включващ офиси на Министерството на вътрешната сигурност и на шефа на президентския кабинет. Въпреки това управлението на комплекса беше поверено на Съвета за национална сигурност, чиито пет екипа от трийсетина стриктно подбрани служители дежуреха двайсет и четири часа в денонощието седем дни в седмицата. Основната им задача беше всекидневно да информират президента и близките му съветници за най-важните събития, като едновременно с това му осигуряват бърза и обезопасена комуникация с всяка точка на света. Там имаше дори постоянна връзка с Еър Форс 1 — в случай че президентът пътува.

Самата Ситуационна зала беше просторна, способна да побере повече от трийсет души и с огромен видеоекран. Преди преустройството тук беше властвал махагонът, но след него стените бяха покрити с така наречения „шепнещ“ материал, който не позволяваше електронно подслушване.

Тази вечер обаче мъжете не бяха нито в главната заседателна зала, нито в кабинета за докладване на президента. Намираха се в малка зала с два видеоекрана и няколко стенни часовника над тях, показващи времето в различните часови зони. Имаше столове за шестима души.

Заети бяха само три.

Позицията на президента му позволяваше да гледа директно в екраните. Вдясно от него седеше съветникът по националната сигурност Джош Потър, а вляво — директорът на ЦРУ Еван Тъкър.

Толкова тесен беше кръгът на хората, които знаеха за проблема. Към тях всеки момент щеше да се присъедини още един, но чрез видеовръзка. Всички други бяха отпратени, включително персоналът, който работеше в Ситуационната зала. Само един служител отговаряше за предстоящата среща, но без да има достъп до същността на разговора.

Обикновено присъстваше и вицепрезидентът, но в този случай бе решено да минат без него — при неблагоприятен развой на събитията най-вероятно той щеше да оглави държавата, тъй като със сигурност щеше да започне процедура по импийчмънт на действащия президент. Ужасно бе държавният глава да подаде оставка, но ако и вицепрезидентът бе принуден да стори същото, положението ставаше катастрофално. Конституцията предвиждаше изход и при такива почти невероятни случаи — тогава президентският пост се заемаше от председателя на Камарата на представителите. Никой не искаше управлението на държавата да бъде поето от лидера на може би най-нефункционалната политическа група във Вашингтон.

Президентът се прокашля и каза:

— Това може да се окаже най-важната стъпка или да се превърне в Армагедон.

Потър и Тъкър кимнаха. Президентът се обърна към директора на ЦРУ.

— Надявам се, че информацията е абсолютно достоверна, Еван.

— Такава е, сър. Сега не е време да се изтъкват заслуги, но според мен това е наградата ни за почти три години напрегната разузнавателна работа при възможно най-трудните условия. Честно казано, никога досега не сме постигали подобен пробив.

Президентът погледна часовниците над видеоекраните. След това сведе поглед към ръчния си часовник и направи съответните корекции. Изглеждаше така, сякаш за пет минути беше остарял с пет години. Всички американски президенти бяха попадали в ситуации, при които решенията им са се отразявали върху целия свят. Отговорностите на поста не бяха по силите на обикновен човек. Но въпреки това Конституцията постановяваше те да бъдат поети от една-единствена личност.

— Дано да проработи — промърмори той.

— Дано, сър — каза Потър.

— Ще проработи — заяви категорично Тъкър. — И светът ще се превърне в много по-добро място. Имам списък с нещата, които искам да постигна, преди да умра. Това е на второ място, веднага след Иран. Но спокойно би могло да е и на първото.

— Заради ядрените оръжия — добави Потър.

— Естествено — съгласи се Тъкър. — Иран ги иска и за съжаление, вече ги притежава. Остава им само да ги качат на носител, който може да стигне до наша територия. Но ако предстоящата операция бъде проведена успешно, Техеран ще си седне на задника, повярвайте ми. Може би ще успеем да убием с един куршум два заека.

— Запознат съм с историята, Еван — вдигна ръка президентът. — Изчетох всички брифинги и съм наясно какво е заложено на карта.

Единият от екраните примигна и от вградените в стената говорители прозвуча мъжки глас:

— Връзката е установена, господин президент.

Президентът развинти капачката на бутилката минерална вода пред себе си и отпи голяма глътка.

— Започвайте — нареди той.

Екранът примигна още веднъж и оживя. Пред очите им се появи нисък седемдесетгодишен мъж със загоряло, прорязано от дълбоки бръчки лице. На челото му се очертаваше по-светлата ивица от шапката, с която се бе пазил от слънцето. Но в момента той не носеше униформа. Беше облечен в сива куртка с висока и твърда яка.

Очите му бяха заковани в камерата.

— Благодаря, че приехте да се свържете с нас, генерал Пак — рече Еван Тъкър.

Човекът насреща се усмихна.

— Хубаво е да се срещнем лице в лице, както някога — отвърна със силен, но ясен акцент той, наблягайки на обиграната си любезност.

Президентът направи опит да отвърне на усмивката, но не успя. Даваше си сметка, че Пак ще плати с живота си, ако бъде разкрит, но и самият той имаше какво да губи.

— Високо ценим сътрудничеството ви — каза той.

— Целите ни са едни и същи, господин президент — отговори Пак. — За съжаление, ние бяхме изолирани твърде дълго време, но вече удари часът да заемем своето място в международната общност. Дължим го на народа си.

— Напълно сме съгласни с вас, генерал Пак — окуражително подхвърли Тъкър.

— Всичко върви добре — продължи генералът. — После идва вашият ред. Искаме най-добрите ви оперативни работници, тъй като дори и с моята помощ мишената си остава изключително трудна. — Вдигна пръст пред камерата и добави: — Това е броят на шансовете, които ще се открият пред нас. Нито повече, нито по-малко.

Президентът погледна Тъкър, който обяви:

— За операция с такива мащаби ще изпратим най-добрите хора, с които разполагаме.

— Можем ли да сме сигурни в точността на разузнавателните сведения и във вашата подкрепа? — попита Потър.

— Абсолютно — каза Пак. — Споделихме информацията си с вашите хора и те я смятат за достоверна.

Потър погледна към Тъкър, който кимна.

— Ако тя бъде разкрита… — добави Пак, при което и тримата пред екрана се втренчиха в него. — Ако бъде разкрита, аз със сигурност ще изгубя живота си. Но загубите за Америка ще бъдат далеч по-големи. — Замълча, вероятно за да намери точните думи, но очите му останаха заковани в президента. — Това е причината да поискам тази видеоконференция, господин президент. Аз ще жертвам не само своя живот, но и този на моите близки. Така стоят нещата при нас, знаете. Затова искам твърдите ви уверения, че ако поемем напред, ще го правим съвместно и координирано, независимо от това, което може да се случи. Погледнете ме в очите и кажете, че ще бъде така.

Кръвта бавно се оттече от лицето на президента. По време на мандата си беше вземал много важни решения, но никое от тях не можеше да се сравнява с това, което предстоеше.

Очите му останаха заковани в Пак. Сякаш беше забравил за Потър и Тъкър.

— Имате думата ми — високо и ясно обяви той.

Генералът се усмихна и каза:

— Това исках да чуя. Заедно напред.

Той отдаде чест на камерата, а президентът без колебание стори същото.

Тъкър натисна бутона на конзолата пред себе си и екранът угасна.

Президентът изпусна дълбока въздишка и се облегна назад в коженото кресло. Беше се изпотил, въпреки че в стаята беше хладно. Вдигна ръка и избърса влажното си чело. Това, което се готвеха да направят, беше абсолютно незаконно и за него се полагаше импийчмънт. Той беше сигурен, че за разлика от предишни президенти Сенатът ще го отстрани.

— „Из долината на смъртта яздеха шестстотинте“ — прошепна той, но Потър и Тъкър чуха прочутия стих на Тенисън и кимнаха едновременно.

Президентът рязко се извърна към Тъкър.

— Няма място за грешки! — отсече той. — За никакви грешки! Дори и да има най-малко съмнение, че ще се провалим…

— Това е изключено, сър — отвърна Тъкър. — За пръв път ни се случва да имаме свой човек толкова високо в йерархията им. Вие знаете, че миналата година имаше един неуспешен опит за отстраняването му, докато пътувал към столицата. Беше организиран от дребни фигури на вътрешната опозиция, които нямаха нищо общо с нас. Но сегашният удар ще бъде нанесен бързо и чисто. И ще бъде успешен.

— Екипът ти е на място, нали?

— Да, подбран изключително внимателно.

— Подбран? — остро попита президентът. — Кого възнамеряваш да използваш, по дяволите?

— Уил Роби и Джесика Рийл.

— Роби и Рийл?! — заекна Потър.

— Те безспорно са най-добрите, с които разполагаме — убедено добави Тъкър. — Спомнете си какво направиха с Ахмади в Сирия.

Потър внимателно го погледна. Той знаеше всички детайли по въпросната операция, включително и факта, че Рийл и Роби не биваше да оцеляват след нея.

— А миналото на Рийл? — попита президентът. — Ти лично я обвини в действия, които биха могли да доведат до…

Тъкър го прекъсна. Това беше нещо нечувано. Когато президентът говореше, подчинените му мълчаха и слушаха. Но тази вечер Еван Тъкър май виждаше и чуваше само това, което искаше.

— Те са най-добрите, сър — рече той. — А при тази операция ние със сигурност се нуждаем от най-добрите. Както вече споменах, с ваше позволение те ще бъдат специално проверени и инструктирани с оглед представянето им да бъде на максимално високо ниво. Но ако не издържат на проверката, съм подготвил резервен екип, който е добър почти колкото тях и със сигурност има качества да изпълни задачата. Но предпочитанията ни не са на страната на резервния екип.

— А защо просто не изпратим хората от резервния екип? — подхвърли Потър. — Така ще отпадне цялата процедура по подбора и проверката.

Тъкър насочи вниманието си към президента.

— Принудени сме да подходим именно по този начин, сър — каза той. — По ред причини, които вие със сигурност разбирате…

Тъкър се беше подготвял в продължение на седмици за този момент. Внимателно беше проучил биографията на президента и особено времето като главнокомандващ. Дори беше успял да се сдобие с копие на психологическия му профил, направен преди много години — още докато се бе опитвал да влезе в Конгреса. В него се подчертаваше, че е умен и уравновесен човек, но не чак толкова. Това говореше за един малък недостатък. Той не бе готов да признае, че невинаги е най-умният и най-информираният човек в компанията. Някой би казал, че това говори за сила, но Тъкър беше убеден, че става въпрос за уязвимост, от която би могъл да се възползва.

И вече се възползваше.

— Да, да, разбира се — каза президентът.

Лицето на Тъкър остана безизразно, но вътре в себе си той изпусна въздишка на облекчение.

— Аз уважавам както Роби, така и Рийл — приведе се напред президентът. — Но пак ще повторя, че в случая нямаме право на грешка, Еван. Затова трябва да им извадиш душите, за да бъдеш абсолютно сигурен, че са готови за тази мисия. Не успееш ли, изпращаме втория екип, ясно?

— Кристално ясно, сър — отвърна Тъкър.

3

Неспособен да заспи, Уил Роби гледаше в тавана и слушаше тропота на дъжда навън. Главата му заплашваше да се пръсне от болка, която нямаше да спре дори когато престанеше да вали. В крайна сметка стана от леглото, облече дълъг дъждобран с качулка и напусна апартамента си на Дюпон Съркъл във Вашингтон.

Разхожда се близо час в мрака. В това ранно утро почти не се срещаха хора. За разлика от други големи градове Вашингтон наистина спеше. Поне онази част от него, която можеше да се види. Другата — тази на държавното управление, която съществуваше под земята или в бетонни бункери, разположени в ниски и невинно изглеждащи сгради — не мигваше дори за секунда. Включително и сега тя действаше с напрежението и ефикасността, присъщи на нормалното работно време.

На улицата се появиха трима млади мъже, малко над двайсетте. Роби ги забеляза отдалече и светкавично прецени какво ще искат от него. Наоколо не се виждаха ченгета, нямаше и свидетели. Той нямаше нито време, нито желание за това, което предстоеше да се случи. По тази причина се обърна и тръгна директно към тях.

— Ще се разкарате ли, ако ви дам малко пари? — попита той най-едрия от тримата.

Беше висок колкото него — малко над метър и осемдесет и тежеше около деветдесет килограма. Стегнатите му мускули бяха закалени на улицата.

Здравенякът разтвори якето си, под което мътно проблесна черен 9-милиметров зиг.

— Зависи колко пари — рече той.

— Стотачка?

Младежът погледна двамата си приятели.

— Направи ги двеста и можеш да се разкараш, човече.

— Нямам двеста.

— В такъв случай ще хапнеш дървото веднага!

Той посегна към пистолета си, но Роби вече го беше измъкнал от колана му и със същото движение смъкна панталона му. Здравенякът се спъна в него и почти падна.

Приятелят му отдясно извади нож, после в очите му се появи смайване. Не му оставаше нищо, освен да гледа как Роби го обезоръжава, а след това му нанася три светкавични удара — два в десния бъбрек и един в челюстта. Последва ритник в главата, който го събори на асфалта.

Третият не помръдна.

— Мамка му! — възкликна здравенякът. — Ти да не си нинджа?!

Роби оглеждаше зига в ръката си.

— Не е балансиран както трябва и е ръждясал — отбеляза той. — Ако искаш оръжието да ти върши работа, трябва да се грижиш за него. — След тези думи го насочи към здравеняка и добави: — Други пищови?

Ръката на третия се плъзна към джоба му.

— Сваляй якето! — заповяда му Роби.

— Вали и е студено — възрази той.

В следващия миг дулото на зига опря в челото му.

— Няма да повтарям!

Якето падна в близката локва. Роби се наведе да го вдигне и бързо напипа глока.

— Подай ми и онези остриета за хвърляне, които стърчат от глезените ти — рече Роби.

Получи оръжията, уви ги в якето и отново насочи вниманието си към здравеняка.

— Видя ли докъде те доведе алчността? Трябваше да прибереш стотачката.

— Пистолетите ни трябват!

— На мен ми трябват повече — отвърна Роби и ритна малко вода от локвата в лицето на падналия, който моментално се върна в съзнание и започна да се изправя на омекналите си крака.

Приличаше на човек, който няма представа какво се случва. Вероятно беше получил сътресение.

— А сега продължавайте надолу по улицата — каза Роби и вдигна пистолета. — И тримата. Ще завиете вдясно на първата пряка.

Високият изведнъж стана нервен.

— Виж какво, човече — започна той. — Извиняваме се за малката неприятност, но това е нашият район. Обикаляме го, защото с това си вадим хляба.

— Ако искате да си вадите хляба, потърсете си нормална работа и престанете да навирате пищови в лицата на хората. Хайде, изчезвайте. Няма да повтарям повече!

Тримата му обърнаха гръб и започнаха да се отдалечават. Последният от тях понечи да го погледне и получи бърз удар в главата, нанесен с ръкохватката на пистолета.

— Гледай само напред! Обърнеш ли се още веднъж, ще се сдобиеш с трето око, но на тила!

Роби не пропусна да отбележи ускореното им дишане. Краката им съвсем омекнаха. Явно бяха убедени, че ги чака екзекуция.

— По-бързо! — излая той.

Триото ускори крачка.

— Още по-бързо, но без да тичате!

Те се подчиниха. Приличаха на кръгли идиоти в опита си да ходят по-бързо, без да тичат.

— А сега бягайте! — долетя следващата заповед.

Тримата моментално преминаха в спринт и скоро изчезнаха в пряката.

Роби се обърна и тръгна в обратната посока. След малко спря пред един контейнер за смет, в който изхвърли якето и оръжията, но без пълнителите. Патроните изчезнаха в близката улична шахта.

Моментите на спокойствие в живота му бяха малко и по тази причина той не обичаше някой да го лишава от тях.

Разходката го изведе до река Потомак. Което, разбира се, не беше случайно.

Измъкна някакъв предмет от джоба на дъждобрана си и плъзна пръст по полираната му повърхност.

Беше медал. Най-високата награда на ЦРУ за проявена храброст по време на служба. Беше я спечелил след изпълнението на високорискова задача в Сирия заедно с още един агент. Като по чудо успяха да се измъкнат живи.

Вероятно защото определени хора в Управлението не искаха те да оцелеят. Един от тях беше Еван Тъкър, който едва ли щеше да се откаже от своите намерения — ако не за друго, то поне защото беше директор на ЦРУ.

Другият награден агент беше Джесика Рийл. Тя беше истинската причина за нежеланието на Тъкър да се измъкнат живи. Защото беше отнела живота на колеги от Управлението. Напълно основателно, разбира се, но за някои хора това нямаше значение. Най-вече за Еван Тъкър.

Къде ли бе Рийл сега? Той беше убеден, че й е оказал цялата подкрепа, на която бе способен, но тя явно не можеше да оцени жеста му. Това си пролича от хладната раздяла.

Роби стисна верижката на медала между пръстите си и започна да я върти като хвъргач на чук. Погледна тъмната повърхност на Потомак. Вятърът образуваше по нея бели зайчета. Запита се колко надалече може да хвърли най-престижната награда на ЦРУ в дълбоката река, която беше границата между столицата и щата Вирджиния.

Верижката описа няколко кръга във въздуха. После Роби прекрати въртеливото движение и прибра медала в джоба си. Не беше сигурен защо го направи.

Телефонът му иззвъня в момента, в който се обърна и започна да се отдалечава от брега. Той го извади, погледна дисплея и се намръщи.

— Роби — каза той.

Гласът отсреща не му беше познат.

— Моля, изчакайте да ви свържа със заместник-директор Аманда Маркс.

Моля, изчакайте?! Откога, по дяволите, най-голямата разузнавателна централа в света ползваше услугите на хора, които казват „моля, изчакайте“?

— Роби?

Гласът беше чист и остър като наточен бръснач, а в интонацията се усещаха огромно самочувствие и желание за изява. За Роби това беше една потенциално смъртоносна комбинация, защото той щеше да изпълнява заповедите на тази жена, докато самата тя щеше да го наблюдава на компютърния екран на хиляди километри от мястото на мисията.

— Да?

— Трябва да се появите тук по възможно най-бързия начин!

— Вие ли сте новият заместник-директор?

— Така пише на вратата на офиса ми.

— Поредната мисия?

— Ще говорим, когато дойдете — отсече тя, после добави малко по-меко: — В Лангли.

Това уточнение беше необходимо, тъй като ЦРУ разполагаше с доста други обекти в региона.

— А знаете ли какво се случи с предишните двама заместник-директори? — попита той.

— Размърдайте си задника, Роби!

4

Джесика Рийл също не успя да заспи. А времето на Източния бряг на Вирджиния беше точно толкова лошо, колкото и във Вашингтон. Тя гледаше към мястото на някогашния си дом, който беше разрушен. Всъщност самата тя беше свършила тази работа. Беше минирала хижата, а Уил Роби задейства експлозията, която едва не му отне живота. Все още не можеше да проумее как се роди партньорството между тях при тези мрачни обстоятелства.

Намести качулката, която я пазеше от вятъра и дъжда, а след това продължи по калната пътека. Високите вълни в залива Чесапийк яростно блъскаха тясната ивица земя.

Беше се разделила с Роби с надежда и остро чувство за загуба — нещо толкова необичайно, че не знаеше как да се справи с него. Ако изобщо можеше да се справи. Работата беше означавала всичко за нея през по-голямата част от съзнателния й живот, но сега дори не знаеше дали все още има работа. Агенцията я ненавиждаше, а ръководството я искаше не само отстранена, искаше я мъртва.

Ако напуснеше, щеше да им позволи да я ликвидират по един далеч по-окончателен начин. Но какво я чакаше, ако все още беше член на въпросната институция? Колко дълго би могла да оцелее? Каква беше стратегията й за бягство?

Това бяха тревожни въпроси, на които нямаше отговор.

През последните няколко месеца беше изгубила всичко, което притежаваше. Тримата си най-близки приятели, репутацията си в Управлението, а може би и начина си на живот.

Същевременно обаче беше спечелила нещо. Или по-скоро някого.

Уил Роби, врагът, който се беше превърнал в приятел и съюзник. В човек, на когото можеше да разчита, макар и неохотно, някак против волята си.

Роби познаваше начина й на живот не по-зле от нея. Защото и той живееше така. Това винаги щеше да бъде общото между тях. Той й беше предложил приятелство и рамо, на което да се облегне.

Но част от нея се съпротивляваше и настояваше да се справя сама. Тя и до ден-днешен не беше намерила отговор на предложението му. И може би никога нямаше да намери.

Вдигна глава и подложи лицето си на тежките дъждовни капки. Затвори очи и спомените нахлуха в съзнанието й. За хора, които вече не бяха между живите. Някои невинни, други — не. Двама убити от други, но всички останали от нейната ръка. Един — нейният наблюдаващ офицер и близък приятел, лежеше във вегетативно състояние, от което никога нямаше да излезе.

Такава беше истината. Безсмислена, но истина. А Рийл беше безсилна да я промени.

Тя извади от джоба си верижката с медала и сведе глава да го погледне. Беше идентичен с онзи, който беше получил Роби. Наградиха ги след последната им съвместна мисия. Смъртоносният изстрел беше произведен от нея по нареждане на ЦРУ. А Роби беше помогнал за почти невъзможното им измъкване. После, за голямо разочарование на шепа влиятелни личности, успяха да се доберат до Щатите.

Този медал също беше един безсмислен жест.

На практика не искаха нищо друго, освен да й пробият дупка в главата.

Тя спря на ръба на пясъчната ивица и загледа как океанските вълни я атакуват с безмилостна мощ.

Замахна и запрати медала надалече. Обърна се още преди да цопне във водата. След няколко секунди щеше да изчезне завинаги.

Но тя изпревари този момент, обърна се към морето и размаха среден пръст. Той беше предназначен за ЦРУ като цяло и за Еван Тъкър в частност.

Това беше причината да се появи тук — да запрати медала в залива. На това място доскоро беше нейният дом, но вече го нямаше. И тя не възнамеряваше да се връща тук повече. Беше се отбила да хвърли един последен поглед с надеждата да усети някакво чувство за принадлежност. Но не усети нищо.

В следващия миг Джесика измъкна пистолета си и приклекна.

Звуци, различни от грохота на прибоя, издаваха нечие присъствие.

Оказа се автомобил, който спираше край останките на някогашната й хижа на брега.

Нямаше причини някой да я посещава точно на това място. Освен ако целта на визитата не беше насилие.

Тя хукна към единственото прикритие наоколо — купчината изгнили греди край водата. Отпусна се на колене и използва най-горната греда като стойка за пистолета. Не беше в състояние да вижда добре какво се случва, но непознатите може би разполагаха с оптика за нощно виждане, което щеше да им разкрие всичко, включително и точното й местоположение.

Успяваше да ги следи, като засичаше движещите се сенки сред неподвижния мрак. Фиксира мерника на пистолета си и зачака сенките да го пресекат. Този метод й помогна да определи бройката им: бяха четирима. По всяка вероятност въоръжени и оборудвани с радиостанции, появили се тук с една конкретна цел. Нейното ликвидиране.

Вероятно щяха да се опитат да я обкръжат, но пространството зад гърба й не подлежеше на обкръжение. Освен ако не решаха да скочат в дълбоките бурни води на залива. Тя фиксира мерника си в друга точка и отново зачака. Направи го още няколко пъти и спря едва когато мъжете се приближиха на двайсетина метра от укритието й.

Зачуди се защо се движат вкупом. Стандартната нападателна тактика изискваше да се разделят на максимално разстояние един от друг. Така щеше да й бъде трудно, а вероятно и невъзможно да ги държи едновременно под прицел. Но докато стояха в група, нямаше да има никакви проблеми в това отношение.

Телефонът й завибрира тъкмо когато се питаше дали да открие огън, или да изчака.

В първия момент реши да не вдига, защото имаше опасност да привлече вниманието на четиримата непознати.

Ами ако беше Роби? Колкото и да звучеше мелодраматично, това би й дало възможност да се сбогува с него по начин, който досега не беше възможен. А може би по-късно той щеше да издири убийците й и да отмъсти за нея.

— Да? — прошепна тя, както стискаше шока и следеше с поглед настъпващия противник.

— Моля, изчакайте да ви свържа със заместник-директор Аманда Маркс — прозвуча енергичен глас.

— Какво, по дяволите… — започна Рийл.

— Агент Рийл, говори Аманда Маркс, новият заместник-директор на Централното разузнавателно управление. Трябва незабавно да се явите в Лангли!

— В момента съм малко заета, госпожо — отвърна Рийл. — Но вие вероятно сте в течение…

— В момента край къщата ви на Източния бряг се намират четирима агенти. Поправка: на мястото, където доскоро е била тя. Те са там с единствената задача да ви придружат до Лангли. Моля ви, дори не си помисляйте да влезете в конфликт с тях или да ги нараните.

— А те планират ли да ме наранят? — рязко попита Рийл. — Защото тук е посред нощ, а те действат доста потайно. Дори не знам как са разбрали, че съм тук.

— Репутацията ви предхожда — отвърна Маркс. — По тази причина агентите действат внимателно. Що се отнася до местоположението ви, ние сме абсолютно наясно, че не можете да бъдете никъде другаде.

— А защо съм ви нужна, при това веднага?

— Това ще ви бъде обяснено, след като дойдете.

— Може би става въпрос за нова мисия?

— Когато се появите, агент Рийл. Не искам да се предоверявам на телефоните.

— А ако реша да не се появя?

— Както вече обясних на агент Роби…

— Обадили сте се и на Роби? — прекъсна я Рийл.

— Да. Той е част от всичко това, агент Рийл.

— А вие наистина сте новият заместник-директор?

— Да.

— Знаете ли какво се случи с последните двама?

— Същия въпрос ми зададе и агент Роби.

Въпреки сложната ситуация Рийл се усмихна.

— Какво му отговорихте?

— Това, което ще отговоря и на вас. Размърдайте си задника и тръгвайте насам!

След тези думи линията прекъсна.

5

Часове по-късно Джесика Рийл пристигна в Лангли. Дъждът беше спрял, слънцето грееше, но настроението й бе все така мрачно.

Премина през проверките и влезе в една сграда, която познаваше добре. Дори прекалено добре. Придружиха я до кабинет, пред който вече чакаше позната физиономия.

— Роби — каза тя и седна до него.

— Джесика — кимна Роби. — Предполагам, че си получила същата покана.

— Не беше покана, а заповед. И теб ли те доведоха с биячи?

Той поклати глава.

— В такъв случай ти имат по-голямо доверие, отколкото на мен.

— Доверието ни към вас е абсолютно еднакво — обади се един глас.

На прага се беше изправила жена на трийсет и няколко години с дълга до раменете кестенява коса и таблет в ръце. Беше дребна, висока около метър и шейсет и тежаща не повече от петдесет килограма, но стройна и стегната. Дребният й ръст се компенсираше от силата, която излъчваше жилавото й тяло.

Заместник-директорът на ЦРУ Аманда Маркс се ръкува с тях, а те се спогледаха объркано.

— Благодаря, че се отзовахте толкова бързо.

— Едва ли щях, ако имах избор — каза Рийл. — Но четиримата, които ми изпратихте, не ми предложиха такъв.

— Въпреки това оценяваме вашето сътрудничество — делово отвърна Маркс.

— Аз пък си мислех, че след последната мисия ни се полага малка почивка — подхвърли Роби.

— Вярно — съгласи се Маркс. — Но трябваше да я прекратим.

— Значи нова мисия? — отегчено попита Рийл.

— Все още не. Първо трябва да свършим някои неща.

— Какви?

— Вие двамата ще преминете през процедура, която аз наричам прекалиброване.

Роби и Рийл отново се спогледаха.

— Прекалиброват се инструменти — отбеляза той.

— Вие сте инструментите на тази институция.

— А защо се нуждаем от нова настройка? — попита Рийл.

До този момент Маркс не ги беше погледнала в очите дори когато се ръкува с тях. Гледаше надолу или някъде встрани. Малко странна тактика, която обаче не беше неочаквана за Роби и Рийл.

Сега обаче вдигна поглед към тях. Има очи на човек, който дълго се е взирал през оптически мерник, помисли си Роби.

— Наистина ли сте решили да губите моето и вашето време с тъпи въпроси? — попита с равен глас Маркс. После, без да изчака отговор, добави: — И двамата проявихте нелоялност към нас. — Очите й се заковаха върху лицето на Рийл. — А вие убихте един от нашите аналитици и моя предшественик. — След кратка пауза се взря в Роби. — Вие пък се присъединихте към нея и вместо да я спрете, каквато беше изричната заповед, започнахте да й помагате по всякакъв начин. Вследствие на създалата се ситуация бяхме изправени пред дилема: или да прекратим всякакви отношения с вас, или да ви подложим на рехабилитация, така да се каже. Да ви пренастроим. Не че съм съгласна с това решение, но съм длъжна да го изпълня.

— И аз си помислих нещо подобно, когато бяхме удостоени с най-високата награда на ЦРУ — вметна Роби.

— За което ви поздравявам — отвърна Маркс. — В гардероба си имам същия медал. Но това е минало, а аз мисля единствено за настоящето и бъдещето. За вашето настояще и бъдеще. Получихте невероятен шанс предвид факта, че доста хора в тази сграда отчаяно искат да се провалите, за да задействат други планове.

— Мога да отгатна името на поне един от тях — хладно отвърна Рийл. — Вашият шеф Еван Тъкър.

— Но тук има и хора, които се надяват да успеете и по този начин отново да станете част от организацията.

— И към кой лагер принадлежите вие? — попита Роби.

— Към никой. Аз съм неутрална Швейцария. Ще ръководя рехабилитацията ви, но крайният резултат ще зависи единствено от вас. На практика не ме е грижа накъде ще поемете — нагоре, надолу или встрани. За мен това няма никакво значение.

— Много успокояващо — каза Рийл. — Но отговаряте директно пред Еван Тъкър.

— В известен смисъл всички тук отговарят пред него. Но мога да ви уверя, че ще получите абсолютно честен шанс да се докажете. А дали ще се възползвате от него, зависи единствено от вас.

— Чия е идеята? — попита Роби. — Ако е на Тъкър, няма как да получим честен шанс.

— Без да навлизам в подробности, ще ви кажа, че това е компромис, постигнат на най-високо ниво. Вие имате могъщи приятели, господин Роби. Знаете кого имам предвид, нали? Но веднага ще добавя, че имате и могъщи врагове. — Тя погледна Рийл. — Врагове, които настояват за вашата екзекуция поради непростимо поведение в миналото. Моля ви да ме спрете, ако не съм достатъчно ясна…

И двамата замълчаха.

— Компромисът се роди след сблъсък между тези сили — продължи Маркс. — Рехабилитация. Или се възползвате от нея, или умирате. Зависи само от вас. По мое скромно мнение това е доста щедра оферта.

— Не мога да повярвам, че някой е надцакал президента — отбеляза Роби.

— Политиката е мръсен и безскрупулен бизнес, агент Роби — каза Маркс. — В сравнение с нея разузнаването изглежда почтена работа. Вярно е, че президентът е прословутата петстотинкилограмова горила, но на терена има още цял куп опасни зверове. Президентът иска да прокара своите идеи и планове, а това означава, че трябва да прави и компромиси. В голямата схема вие и агент Рийл не сте чак толкова важни, че да не бъдете изтъргувани в името на тези компромиси. Независимо дали сте получили медали или не. Следите ли мисълта ми?

— В какво ще се състои рехабилитацията? — попита Роби.

— Започвате отначало. И двамата трябва да бъдете оценени по всички възможни начини. Физически, психологически и интелектуално. Възнамеряваме да бръкнем дълбоко в главите ви, за да видим дали имате нужните качества.

— Мисля, че в Сирия показахме колко струваме — обади се Рийл.

— Това не е част от компромиса, а по-скоро отделен случай, при който вие дори не изпълнихте заповедите.

— Ако ги бяхме изпълнили, щяхме да сме мъртви — каза Роби.

— Пак повтарям, че това изобщо не ме интересува. Именно неизпълнението на заповедите доведе до това, което предстои да се случи.

Маркс включи таблета и почука по дисплея. Роби отбеляза, че ноктите й са подрязани късо и не са лакирани. Отново си я представи като снайперист.

— Вие сте получили сериозни изгаряния по крака и ръката — каза Маркс и го погледна, а след това се извърна към Рийл. — Не че някой ги брои, но това също е заради нея. Как се чувствате?

— Справям се.

— Това не е достатъчно — отсече Маркс. — Освен това двамата сте скочили от движещ се влак. Сигурна съм, че е било приятно преживяване.

— По-приятно от алтернативата да умрем — отвърна Рийл.

— Изгубили сте приятели по време на последното… хм… приключение. Доколкото ми е известно, хвърляте вината за това върху ЦРУ.

— Е, персоналът носи частична вина. Не знам как ще го отречете.

— Ако искате рехабилитацията да протече успешно, ще трябва да преодолеете това — остро отвърна Маркс, после отново насочи вниманието си към Роби. — Вие сте били изпратен да откриете Рийл и сте успели. Но вместо да я доведете тук, сте се присъединили към нея в разрез със заповедите на Управлението.

— Вслушах се в предчувствието си и то не ме подведе.

— Пак ще повторя, че трябва да решите къде лежи вашата лоялност, Роби. Следващия път предчувствието може да ви подведе. Какво ще правите тогава? Къде остава Управлението? — Не изчака отговор и продължи: — Рехабилитацията ще бъде много трудна за всички ни. Ще бъда неотклонно до вас, но вие ще имате право да се откажете по всяко време.

— А какво ще стане, ако наистина се откажем? — бързо попита Рийл.

— Ще ви бъдат наложени съответните санкции.

— Получавам право на habeas corpus и справедлив процес?

— Не съм споменала юридически санкции — рязко отвърна Маркс.

— Значи или го правим, или умираме, а? — изгледа я Роби.

— Наричайте го както ви е удобно. Но в крайна сметка изборът действително ще бъде ваш. И така, какъв е той?

Двамата отново се спогледаха. После Рийл кимна. Роби също.

— Отличен избор — рече Маркс.

— Къде ще се проведе тази рехабилитация?

— О, извинете. Не ви ли казах?

— Не — отвърна Рийл.

— Ще се проведе на място, което и двамата познавате много добре.

Заместник-директорът направи продължителна пауза, през която местеше очи от единия към другия.

— В Бърнър Бокс — добави с лека усмивка тя. — Тръгваме след двайсет и четири часа.

6

— Колко време ще отсъстваш? — попита Джули Гети.

Роби погледна в чинията си, но не отговори веднага. Намираха се в малка закусвалня, недалече от училището на петнайсетгодишната Джули. До заминаването им в Бърнър Бокс оставаха около осем часа. Джули много се зарадва на обаждането му, но радостта й помръкна в момента, в който разбра, че той е дошъл да се сбогуват.

— Не съм сигурен — отвърна Роби и започна да рови в чинията си. — Не ми казаха.

— И няма да ми кажеш къде отиваш, нали? — мрачно попита тя.

— Ами… На нещо като тренировъчен лагер.

— Нима имаш нужда от тренировки, Уил? — вдигна вежди Джули. — Вече си експерт в това, което правиш.

— Това е като връщане в училище. Преговор на знанията, което е задължително при много професии. — Поколеба се за миг, после добави: — Включително и моята.

Тя се взря изпитателно в лицето му, докато той упорито отбягваше погледа й.

— Сам ли ще бъдеш?

— Не — каза Роби.

— Може би с онази жена, Джесика?

— Да — отвърна с известно забавяне той.

— Значи и двамата сте го загазили?

Роби рязко вдигна глава. Тя спокойно издържа погледа му. Сякаш искаше да каже, че изненадата му е неуместна.

— Прекарала съм много време с теб, Уил. Когато онези хора искаха да ни убият, когато не беше в настроение, когато нямаше избор, но въпреки това търсеше начин да се измъкнеш от бъркотията.

— Какво искаш да кажеш? — любопитно я изгледа той.

— Сега ми приличаш на човек, който не знае как да се измъкне. На всичкото отгоре не си само ти, което означава, че нещата наистина са много зле.

Роби не каза нищо. Джули си играеше със сламката в чашата.

— Преди известно време прочетох във вестниците за убийството на един луд човек на име Ферат Ахмади, който се е готвел да завземе властта в Сирия — продължи след известно време тя. — Така и не са открили убийците му.

Роби запази мълчание.

— Няма да те питам дали ти и Джесика имате нещо общо с това, защото знам, че ще получа поредния празен поглед. Но ако си го направил ти, значи мисията ти е била успешна. Оттук следва, че трябва да е нещо друго. Може би свързано с Джесика?

— Защо питаш?

— Защото, преди тя да се появи, нещата се развиваха добре за теб.

— Не мога да обсъждам това, Джули.

— Аз я харесвам, Уил. Мисля, че е добър човек.

— И аз мисля така — не успя да се сдържи Роби.

— Това беше яко — усмихна се Джули.

— Кое?

— Ами че сваляш гарда, когато си с мен. — Лицето й стана сериозно. — Сигурно много държиш на нея…

— По-скоро разбирам това, което е преживяла — дипломатично отвърна Роби.

— Значи ти е приятелка, така ли?

— Да.

— Трябва да се грижиш за приятелите си, Уил.

— Опитвам се, Джули. Наистина се опитвам.

— А ще се измъкнеш ли някога от цялата тази мръсотия?

— Много бих искал да имам отговор на въпроса ти.

Не след дълго напуснаха ресторанта. Роби откара Джули до дома й. Малко по-късно телефонът му иззвъня. Беше Рийл.

— Мисля, че трябва да поговорим.

— Добре.

— Но теб те следят, а аз се нуждая от известна усамотеност.

Роби погледна в огледалото и забеляза автомобила през две коли зад него.

— Ясно. Ще видя какво мога да направя.

— Няма нужда. Аз ще се погрижа.

— Ти също си зад мен, така ли?

— Иска ли питане? Как е Джули?

— Загрижена. Къде искаш да се срещнем?

— На нашето място под дъжда. Казвам го за евентуалните подслушвани.

— Разбрано.

— На следващата пряка завий надясно, а после настъпи здраво газта.

Роби затвори и натисна педала. Опашката го последва в дясната лента.

Малко преди пряката той увеличи скоростта, създавайки пролука между себе си и преследвачите. Вдигна глава към огледалото. Точно навреме, за да зърне камиона, който изскочи от улицата и препречи пътя.

Разнесе се пронизително скърцане на спирачки, придружено от вой на клаксони.

— Добра работа, Джесика — промърмори под нос Роби.

Стъпи на газта и след няколко завоя излезе на „Конститюшън“, мина покрай паметника на Уошингтън, който светеше като Айфеловата кула, най-после освободен от прегръдката на ремонтното скеле, с което го бяха оковали след земетресението. Но някои хора бяха на мнение, че изобщо не биваше да го възстановяват.

След пет минути и още толкова завоя Роби спря до тротоара, сложи лоста на позиция „паркиране“, изключи мотора и излезе навън. Притича до спрялата пред него кола и бързо се вмъкна вътре. Джесика Рийл завъртя стартерния ключ и потегли моментално.

— Къде отиваме? — попита той.

— Никъде. Просто искам да се движа, докато говорим.

— За какво ще говорим?

— За Бърнър Бокс.

— Вече сме били там, Джесика.

— И ти се е приискало да се върнеш, а?

— Нямахме избор.

— Ти имаш избор, Уил. Искат мен и аз ще отида. Но ти не си длъжен да го правиш.

— Според мен сделката е пакетна — поклати глава той.

Тя отби вдясно и спря.

— Грешиш, ако си мислиш, че ми правиш услуга. За мен това ще бъде поредната причина за тревога.

— Кога съм казал, че трябва да се тревожиш за мен?

— Знаеш какво имам предвид. По-добре да отида сама.

— Ами ако ме ликвидират, защото не съм отишъл? Това по-добре ли е?

— Аз натиснах спусъка срещу онези двамата, Роби. Ти ще се оправиш. Твоите хора ще те защитят. В крайна сметка самият президент е на твоя страна, за бога!

— Ами ако искам да се върна в Бърнър Бокс?

— Защо, по дяволите? Не казвай, че е заради мен, защото наистина ще ме вбесиш!

— Добре, искам го заради себе си.

— Вече говориш глупости!

— Искам да знам дали още мога да издържа, Джесика. Ако се справя там, ще се справя и на бойното поле.

— Чу какво каза Маркс. Ще следи отблизо и двама ни. Няма да бъде честна оценка въпреки нейните твърдения. Еван Тъкър ще се погрижи за това.

— Изобщо не ми пука.

— Как така не ти пука, Роби? Имаш само един-единствен живот!

— Сега ти говориш глупости. Нима не си даваш сметка, че всеки път рискувам своя единствен живот?

— Еван Тъкър вече ни захапа веднъж — за наше щастие, неуспешно. Но едва ли ще повтори грешката си. За разлика от Сирия той има пълен контрол над Бърнър Бокс. Помни ми думата, че там със сигурност ще стане някакъв трагичен „инцидент“, в резултат на който ще сме мъртви.

— Но ако и двамата сме там, Тъкър ще трябва да положи двойно повече усилия — отбеляза Роби.

— И въпреки това ще ни закове.

— Трябва ти малко повече оптимизъм.

— А на теб малко повече разум!

— Аз отивам, Джесика.

— Ами Джули? Нима ще я зарежеш ей така?

— Не. Ще направя всичко възможно да издържа, за да я видя отново. Имам работа, която върша добре и ще продължавам да я върша. А междувременно ще живея толкова нормално, колкото ми позволяват обстоятелствата.

— Това е невъзможно и ти прекрасно го знаеш!

— Май наистина трябва да поработиш за по-позитивно отношение към нещата — поклати глава Роби. — Сигурен съм само в едно — утре сутринта пътувам. Ще те помоля да ме върнеш при колата, защото трябва да си събера багажа, а и да подремна.

Тя го върна обратно. Наруши мълчанието си едва когато той понечи да слезе.

— Ти си най-вбесяващият човек, когото познавам!

— Бъди по-оригинална, това съм го чувал вече.

Тя изсумтя, а после въпреки раздразнението си леко се усмихна.

— Защо всъщност го правиш?

— Помниш онзи дъжд, Джесика. Онова, което ти казах тогава, важи с пълна сила и в момента.

— Че винаги ще ми пазиш гърба?

— Да, но очаквам същото и от теб. Мисля, че това е единственият начин да оцелеем.

В следващия миг вече го нямаше.

7

Еван Тъкър я гледаше строго. Намираха се в едно от съоръженията, известно като ИПСИ, или Изолирано помещение за секретна информация. Технически погледнато, Лангли представляваше едно огромно ИПСИ, но параноята на Тъкър не познаваше граници и той настоя да бъдат максимално далече от любопитни очи и уши.

През последните месеци директорът беше наедрял в кръста, а косата му беше побеляла още повече. Беше видимо остарял след срещата с президента в Ситуационната зала.

Аманда Маркс спокойно издържа на погледа му.

— Започваме, нали? — попита Тъкър. — Вече информирах президента за нашите планове.

— Бих отговорила положително, тъй като и двамата приеха — отвърна тя.

— Сякаш са имали друг избор.

— Имаха, но не беше голям.

— Надявам се, че ги държиш под око, Маркс. Тези двамата са адски хлъзгави, повярвай ми. Знам го от личен опит.

— Сигурно е така, сър. В интерес на истината трябва да добавя, че тази вечер ги изпуснахме за кратко. По всичко личеше, че са искали да изяснят някои неща помежду си.

— Изпуснали сте ги?! — възкликна Тъкър и се надигна от стола си.

— Временно, господин директор. Възстановихме наблюдението веднага след като се разделиха. Роби се прибра в апартамента си, а Рийл нае стая в хотел.

— Това да не се повтаря! Имаш картбланш да използваш всички активи на организацията, Маркс! Прави каквото намериш за добре, но не ги изпускай повече!

— Слушам. Ще разрешите ли един въпрос, господин директор?

— Давай.

— Какъв резултат очаквате от всичко това?

— Те отиват в Бърнър Бокс.

Маркс кимна, кръстоса крака и отпусна ръце в скута си.

— Това го разбирам. Но какъв трябва да бъде финалът?

— Подлагаш ги на рутинните изпитания и внимателно следиш резултатите. Искам да разбера в каква кондиция са. Нямам предвид единствено точната стрелба и уменията в ръкопашен бой. След последната им мисия не се съмнявам, че притежават достатъчно квалификация в тези области. Което обаче не означава, че личната преценка трябва да се отрази на отношението ти към тях, Аманда.

— Бъдете спокоен, това няма как да се случи. Две години съм била инструктор в Бърнър Бокс. Не надценявам никого, включително и себе си.

— Най-много ме тревожи какво се случва тук — въздъхна Тъкър и почука слепоочието си. — Нали знаеш какво направи Рийл?

— Запозната съм с обвиненията срещу нея.

— Те не са обвинения, а факти! — гневно отвърна Тъкър. — Самата тя ги потвърди.

— Да, сър — побърза да кимне Маркс.

— А вместо да изпълни изричните заповеди, Роби сключи съюз с нея! При други обстоятелства и двамата щяха да бъдат в затвора. А Рийл би трябвало да бъде екзекутирана за държавна измяна, по дяволите!

— Разбирам, сър. Но не бяха ли предатели и хората, които е убила?

— Нищо не е доказано. Това вече са обвинения, които обаче идват от много съмнителен източник.

— Моля за извинение, сър. Но аз разговарях с Потър, който…

— Потър е новак, който не знае дори къде се намират тоалетните в Белия дом! — гневно я прекъсна Тъкър. — Той е съветник по националната сигурност, Маркс. Работи за президента, а ти работиш за мен!

— Безспорно. И това ме връща на първоначалния въпрос: какво искате да бъде постигнато?

— Ако издържат в Бърнър, ще им бъде възложена мисия, която се изяснява в момента. Тя има за цел да сложи точка на всички мисии, от което следва, че аз трябва да знам дали са готови. В случая няма място за грешки.

— Но ние имаме достатъчно екипи, които могат да изпълняват подобни задачи — каза Маркс и го погледна любопитно.

— Вече уверих президента, че проучваме дали Роби и Рийл са в състояние да изпълнят тази — отвърна мрачно Тъкър. — Това и ще направим.

— А искате ли да издържат в Бърнър, сър?

— Това не зависи от мен — мрачно я изгледа директорът. — Или ще издържат, или не. Всичко зависи от тях.

— След като казвате, сър.

Тъкър свали очилата си, сложи ги на масата и разбърка очи.

— Но да сме наясно — през цялото време трябва да ги притискаш здраво до лимита на силите им, а и отвъд тях. Ако можеш да ги пречупиш, направи го. Успееш ли, ползата им в оперативно отношение ще бъде равна на нула. Няма да им възложат предстоящата мисия. За всеки случай аз съм подготвил и план Б.

— Излишно е да говорим за това. Аз мога да пречупя всекиго, господин директор.

— Това е една от причините да ти възложа тази задача.

— И да ме направите заместник-директор?

— Двете вървят ръка за ръка. — Той почука главата си, а след това опря длан в гърдите си. — Тук са най-важните неща, Аманда. Главата и сърцето. Ако не работят в наша, или по-скоро в моя полза, значи са против мен. Не мога да си позволя непокорни агенти. Непокорството води до международни инциденти, които могат да въвлекат страната ни в ненужни конфликти. Това няма да се случи по време на моя мандат.

— Според мен обаче те са направили всичко възможно да избегнат такъв инцидент — каза Маркс. — И са успели. Именно това е причината да имат толкова могъщи покровители начело с президента.

— Наясно съм с това, благодаря. Но днешният ти приятел може да се превърне още утре в твой враг. Всичко зависи от това, което се случва на бойното поле.

— Убедена съм, че сте наясно и с един друг факт — изгледа го Маркс. — Че условията на бойното поле могат да бъдат режисирани.

— Ти си свърши работата, пък после ще видим.

— Безпристрастно?

— Ако издържат, мисията ще им бъде възложена. Тя ще бъде толкова трудна, че има голям шанс да умрат. А ако не издържат в Бърнър, е, това си е техен проблем.

— Разбрано, сър — изправи се Маркс.

— Наистина ли разбираш?

— Аз съм на ваша страна, господин директор — малко изненадано отвърна тя.

— И други твърдяха, че са на моя страна, но се оказа, че не е така.

— Не знам за кого говорите. Аз съм съвсем нова тук и…

— Това е всичко, Маркс — отряза я Тъкър. — Искам почасови доклади за поведението на моите протежета. Очаквам да ги получавам редовно.

— Считайте, че ги имате, сър — каза Маркс и излезе.

Тъкър изчака вратата да се затвори и побърза да си сипе едно питие от малкото барче в шкафа до бюрото. Подобно приспособление в кабинет на ЦРУ изглеждаше като реликва от времето на Студената война, но на него не му пукаше. На този пост човек постоянно се нуждаеше от малко пиячка. Е, може би не чак толкова малко.

Представи си как се появява на среща на Анонимните алкохолици и откровено заявява: Казвам се Еван Тъкър и работата ми е да се грижа за сигурността на всички американски граждани. Но едновременно с това съм безнадежден алкохолик.

Той седна зад бюрото.

Беше наясно, че има сили, които се обединяват срещу него. Някой беше изпратил на Рийл и Роби детайлите за мисията в Сирия. Своевременно предупредени, те се бяха възползвали от тях, за да избегнат съдбата, която заслужаваха. Това беше работа на вътрешен човек, служител в Управлението. И Тъкър подозираше кой е той. За съжаление, му трябваше нещо повече от подозрения и сега правеше всичко възможно да получи доказателства.

За да пипне двама агенти, позволили си немислимото.

Беше довел тук Аманда Маркс заради репутацията й на желязна жена, посветена на работата си. Силно се надяваше, че тя ще действа безкомпромисно. Ако не се справеше, най-вероятно щеше да бъде пратена в някое затънтено място без никакви шансове да се върне обратно.

Изобщо не му пукаше за нея. Вниманието му беше насочено изцяло към двамата агенти, но най-вече към Джесика Рийл, която беше постоянно на мушката му. Тя бе ликвидирала бившия му заместник и един главен анализатор с прецизни изстрели в гърба.

Незаконно. Предателски. Непростимо.

Тъкър не се интересуваше от основанията й. За тях си имаше съдилища, съдии и съдебни заседатели. И екзекутори. Но Рийл беше поела всички тези роли, включително и ролята на палача. За което не само не я уволниха, но и я наградиха с медал.

Тази несправедливост го караше да скърца със зъби.

Е, хубаво. Той беше човек с влияние и ресурси, които щеше да използва докрай, за да й издейства наказанието, което заслужаваше. Същото чакаше и Роби, който беше взел идиотското решение да застане на нейна страна.

Тъкър вече знаеше, че ще се наложи да използва резервния екип за предстоящата мисия. Шансовете на Роби и Рийл да оцелеят по време на изпитанията в Бърнър Бокс бяха нищожни. От което следваше, че правосъдието ще възтържествува не в съда, а някъде из пущинаците на Северна Каролина.

Същевременно Тъкър си даваше сметка, че залага всичко за успеха на това начинание. Мисията с участието на генерал Пак щеше да бъде върхът на кариерата му. Или катализатор за тоталния му провал. Планираната операция беше абсолютно незаконна, дори и с подкрепата на президента. Тъкър не вярваше, че държавният глава ще има кураж за подобно начинание. Но той го изненада и даде съгласието си. Заровете бяха хвърлени. И нямаше връщане назад.

При перфектни обстоятелства мисията щеше да приключи успешно, а Роби и Рийл щяха да са история.

Перфектни обстоятелства. Проблемът е там, че светът съвсем не е перфектен, въздъхна той.

Поредният дълъг ден в борба за сигурността на хората. Но това, което вършеше, беше мръсно и отвратително. Всички в този бизнес бяха мръсни и отвратителни.

Включително и аз, помисли си Еван Тъкър. Най-вече аз.

8

Ърл Фонтейн се облегна назад и въздъхна доволно.

Визитата беше преминала успешно. Двамата мъже се оказаха точно такива, за каквито се бяха представили. Ърл беше леко изненадан от факта, че му позволиха посещение на този етап, но директорът на затвора явно беше преценил, че вече не е опасен, тъй като беше стар и умираше в отвратителното отделение.

Но този човек дълбоко се заблуждаваше. Вярно, че му бяха извадили жилото, но Ърл разполагаше и с други ресурси, между които двамата посетители с библии в ръце. А те от своя страна имаха подкрепата на много, много други.

Библиите са добро хрумване, помисли си той. Те карат хората да се отпускат, при това в моменти, в които трябва да бъдат максимално внимателни. Това беше добре за Ърл, но зле за представителите на закона. Всъщност всичко, което беше лошо за закона, неизменно се оказваше много добро за Ърл Фонтейн.

Мъжете в черно изиграха ролята си. Сега беше негов ред.

Хвана се за корема и започна да кашля, напрягайки каквото беше останало от левия му бял дроб. Имаше само него. Бяха изрязали по-голямата част от другия преди години в опит да спрат рака. Бяха си направили този труд с единствената цел да го вдигнат на крака, за да могат да го убият. Но той отново ги надигра. Защото умираше, вместо да оздравее. Отиваше си бързо, но не чак толкова.

По ирония на съдбата единственото, което го поддържаше жив, беше убеждението, че ако успее да свърши последната работа в живота си, ще умре спокойно. Само за това мислеше. Беше обсебен от тази идея, която караше здравият му дроб да функционира и сърцето му да бие, тя правеше болките сравнително поносими.

Успокои дишането си, избърса изпотеното си чело и с усилие се надигна до седнало положение. Беше горещо. Тук винаги беше горещо. Очевидно щатът Алабама беше лишен от привилегията, наречена зимен сезон. Потта извираше от тялото му над двайсет години без прекъсване. Ден след ден, час след час, минута след минута. Но той не само издържаше, но и си измисляше остроумни шеги за жегата. Шеги, които се разпространяваха от килия в килия и го превръщаха в нещо като местна знаменитост.

Ърл погледна тръбата, която стърчеше от корема му. През нея получаваше основните хранителни елементи. Цял живот беше чревоугодник, но сега храната не означаваше нищо за него. Също и цигарите, въпреки че преди малко се беше опитал да си изпроси една.

Започна да следи с поглед жената, която обикаляше от легло на легло. Беше млада и привлекателна. Когато я зърна за пръв път, Ърл беше обзет от мисли, които отдавна бяха престанали да се появяват в главата му. Мисли за миналото, когато беше едър, висок и красив и можеше да направи всичко с такава жена. Или по-скоро, на такава жена. Беше дяволски сигурен, че ще я накара да разбере кой командва кокошарника. Тя беше лекарка — умна, образована и несъмнено освободена. В красивата й главица със сигурност се раждаха интересни идеи. И вероятно беше ходила да гласува, да я вземат мътните. Но не по начина, по който я беше посъветвал съпругът й. Ърл мразеше такива жени, но въпреки това искаше да ги притежава.

Извърна поглед към Младши, който също се беше надигнал и зяпаше младата лекарка. Това го накара да се ухили. Младши гледаше дългата до раменете коса, която миришеше хубаво, стройните бедра, добре закръгленото дупе, изпъващо полата й, гърдите под бялата блуза, стетоскопа около дългата й шия. Ушите й също си ги бива, реши Ърл. С удоволствие би ги захапал. Всъщност би я хапал навсякъде.

Представи си я гола, а след това покрита с различни видове дантелено бельо. Представи си как й прави разни неща. Дишането му се ускори, но това беше всичко. Членът му отдавна не функционираше. Химиотерапията и радиоактивните облъчвания се бяха погрижили за това.

Младши обаче нямаше такива проблеми. Ърл видя как дясната му ръка изчезва под чаршафите. Отвратително малко лайно. Светът ще бъде по-добро място, след като му видеха сметката. Но част от Ърл ревнуваше, че Младши все още можеше да си удари една чекия, а той — не.

Зад лекарката стоеше Албърт — най-якият и най-гаден надзирател в целия затвор. Пред него Ърл изглеждаше дребен. Пред него всички изглеждаха дребни. Униформата го стягаше, вероятно защото затворническата система на Алабама не разполагаше с толкова големи размери. Очите му непрекъснато шареха, а дясната му ръка докосваше палката. Ърл знаеше, че придружава лекарката поради предишни инциденти.

Затворниците бяха правили опити да я опипват, да й лепнат една целувчица. Това беше наложило присъствието на Албърт. Само да докоснеш полата й, и получаваш палка в гърлото. На Албърт не му пукаше колко ти е зле и какви болки изпитваш. Той просто усилваше болката ти. Ърл знаеше това, защото беше станал свидетел на един инцидент с Младши, който се опита да й пусне ръка. И това прогони от главата му всякакви мисли да направи същото.

Албърт изби три зъба на съкилийника му и кръвта плисна чак до леглото на Ърл. Това се случи преди два месеца, когато Младши лежеше в отделението с други оплаквания. По всичко личеше, че е пълен с най-различни болести. Или пък се чувстваше зле при мисълта за инжекцията, която го чакаше. Ърл не знаеше дали е така и не му пукаше. Просто отмерваше времето до кратката й спирка пред неговото легло.

Това се случи двайсет минути по-късно.

Уханието й го лъхна доста по-рано. Миришеше на орлови нокти и момина сълза. Аромати от детството му, прекарано в горите на Джорджия. Единствено тя в целия затвор миришеше по този начин. Тук нямаше надзирателки, а мъжете в униформа воняха почти колкото пандизчиите. Но лекарката ухаеше на момина сълза. Ърл очакваше с нетърпение нейните визитации и много се дразнеше, когато я заместваше друг лекар.

Тя откачи картона от куката на леглото му и се зачете в него, въпреки че отдавна знаеше диагнозата, която безмилостно сочеше скорошната му смърт. Вероятно иска да бъде сигурна, че получавам правилните лекарства, помисли си Ърл.

— Как сме днес, господин Фонтейн? — попита младата жена.

Никога не се усмихваше, никога не се мръщеше. Никога не изглеждаше щастлива или нещастна. Просто… Просто беше тук. А за Ърл това беше повече от достатъчно. Особено днес.

Той огледа Албърт, който стоеше зад нея. Надзирателят сведе поглед към него и на лицето му се появи иронична гримаса, която беше толкова противна, че ако имаше възможност, Ърл със сигурност би му вкарал един куршум в главата.

— Добре, добре. Нямам оплаквания, докторке. Бих казал, че още малко морфин в системата ще помогне да прекарам нощта по-добре.

— Ще видя какво можем да направим — отвърна тя, докато очите й пробягваха по картона.

После провери основните му жизнени показатели на монитора и преслуша отслабналото му сърце. Кожата на врата му пламна от удоволствие при допира на пръстите й. Вече не помнеше кога за последен път го беше докосвала жена. Вероятно от времето, когато Клинтън стана президент.

Тя му зададе още няколко въпроса и дори приседна на ръба на леглото. Когато кръстоса крака, Ърл за миг забеляза закръгленото й коляно и цялото му тяло потръпна. Тя в неговото легло?!

Той вдигна глава към Албърт и отвърна на ироничната му усмивка. Мамка му и задник!

— Нещо друго, господин Фонтейн?

Това беше моментът, който Ърл чакаше от сума ти време.

— Има едно нещо, докторке.

— Какво е то? — попита тя, но очите й го гледаха равнодушно.

Затворниците винаги имаха купища специални молби към нея. Повечето извратени въпреки присъствието на огромния Албърт зад гърба й. Похотта често побеждаваше здравия разум.

— Имам дъщеря.

Очите й бързо изгубиха равнодушното си изражение.

— Дъщеря?

Той кимна и направи върховни усилия, за да заеме седнало положение.

— Не съм я виждал цяла вечност. Отдавна е пораснала. Чакайте да видя… Със сигурност трябва да е над трийсет…

— Е, и?

— Работата е там, че… Всъщност вие много добре знаете, че умирам. Скоро хич няма да ме бъде. Тя е единственото, което имам. Иска ми се да я видя, стига да е възможно. Да се сбогуваме и всичко останало. Разбирате, нали?

— Мога да се погрижа, естествено — каза лекарката. — Къде е тя?

— Лошото е, че не знам — въздъхна Ърл. — Може би е сменила името си. Всъщност със сигурност го е направила.

— Защо?

Тук Ърл нямаше как да излъже, макар че му се искаше. Тя лесно можеше да провери. А разбереше ли, че лъже, със сигурност нямаше да му помогне.

— Влезе в Програмата за защита на свидетелите. Истинското й име е Сали. Като мама, бог да я прости. Фамилното е Фонтейн, разбира се. Като моето. Аз съм неин баща, но не съм виждал дори косъм от нея, след като направи това.

— А защо е влязла в Програмата?

— Не заради мен — бързо отвърна Ърл и това беше истината. Дъщеря му беше избрала Програмата по други причини, които нямаха нищо общо с бащата убиец. — Заради престъпления, които бяха извършили други хора, там, в Джорджия. Майка й умря, а аз влязох в затвора. Наложи се да я дадат в приемно семейство. Там обаче попаднала в лоша компания и се обърнала срещу тях. Така стигнала до Програмата.

— Ясно. Но какво искате да направя аз?

Ърл сви рамене и си окачи най-патетичната физиономия. Успя дори да изстиска няколко сълзи от очите си. От край време можеше да се разплаква, когато пожелае. Тази тактика му беше вършила работа с куп жени. За тяхно огромно съжаление.

— Умирам — промълви той. — Искам да видя детето си поне веднъж, преди да съм ритнал камбаната.

— Но ако тя е в Програмата за…

— Можете да им се обадите — прекъсна я той с нарастващо нетърпение. — Разкажете им за мен. Там трябва да имат сведения за нея. Може би още е в Програмата, може би не… Няма да е лесно. Със сигурност няма да е лесно, по дяволите. Но биха могли да й изпратят съобщение, нали? Разбира се, решението ще бъде нейно. Може би ще пожелае да ме види, а може би не…

— А дали ще й разрешат?

— Тя нейната е отдавнашна работа. Хората, които я преследват, или са умрели, или са в затвора. Няма от какво да се страхува. Освен това, както вече казах, не е длъжна да дойде. — Ърл замълча за момент, закова поглед в очите на лекарката и придаде на лицето си възможно най-искрената физиономия. — Това е единственият ми шанс да се сбогувам с нея. Не ми остава много време. Всъщност вие знаете това по-добре от всеки друг. Затова реших да ви помоля. Мисля, че на директора не му пука за мен. — Направи нова пауза и подхвърли: — Имате ли деца?

— Не — стреснато го погледна тя. — Всъщност, още не. Но се надявам, че един ден…

— Това е най-хубавото нещо, което съм направил в живота си. Всичко останало съм прецакал, но не и моето малко момиченце. Готов съм да се закълна, че свърших добра работа, като й дадох възможност да се появи на бял свят…

При тези думи Албърт презрително изсумтя, но очите на Ърл останаха върху лицето на лекарката. Винаги беше успявал да спечели женските симпатии. Надяваше се, че все още притежава това качество.

— Моето малко момиченце — прошепна той. — Последен шанс. Ако пожелае да ме види, добре. Ако ли не, пак добре. Но аз искам да й дам възможност да се сбогува с баща си. Това е всичко. Не мога да ви накарам насила. Трябва да го пожелаете сама. Аз мога само да ви помоля. — Нова драматична пауза. — Е, това исках да ви кажа. Сега зависи от вас. Ще ви разбера, ако ми откажете. Ще отида в гроба, без да знам дали моето момиченце щеше да приеме. Може би не заслужавам нищо повече. Не знам… Просто не знам… Малкото ми момиченце… Малкото ми…

Останал без дъх, Ърл се отпусна на възглавницата и сгърчи тяло. Правеше всичко възможно да изглежда жалък и смазан.

В същото време не пропусна да отбележи колебанието, появило се в очите на жената. Цял живот беше наблюдавал хората, за да разбере как може да се възползва от тях. Изглеждаше объркана и несигурна, а това беше добре за него.

— Аз… Ще видя какво мога да направя, господин Фонтейн — отвърна най-сетне тя.

Той й протегна ръка. Албърт направи бърза крачка напред, но лекарката го спря. Десницата й, топла и меки, легна в съсухрената длан на Ърл.

— Бог да ви благослови — дрезгаво прошепна той. — Аз, умиращият, също ви давам своята благословия.

Жената се насочи към следващия пациент. Но Ърл вече си беше свършил работата.

Беше сигурен, че тя ще изпълни молбата му.

9

Товарният самолет се друсаше на височина около три хиляди метра, снижавайки се към нещо, което приличаше на гъста гора. Роби и Рийл седяха един срещу друг на сгъваемите седалки край стената на кабината. Рийл се усмихна въпреки друсането и оглушителния рев на моторите.

— Какво? — изгледа я Роби.

— Не знам защо се надявах, че ще изпратят за нас един Гълфстрийм.

— Да, бе. Добре че полетът не беше дълъг.

— Добрата стара Северна Каролина — каза тя. — Насред нищото.

— Агенцията не обича съседи — отвърна Роби.

Не можеха да гледат навън, тъй като липсваха илюминатори. Но пукането в ушите подсказваше, че се снижават. Ръчните им часовници потвърждаваха това.

— Какво ще стане, когато пристигнем? — попита тя.

— Казаха, че ще ни подложат на изпитания — сви рамене Роби. — Предполагам, че ще направят именно това.

— А после?

— Не знам дали ще има после.

— Не мисля, че всичко зависи от нас, Роби.

— Нито пък аз.

Пет минути по-късно чуха спускането на колесниците. След още толкова самолетът се приземи на пистата и измина известно разстояние с пронизителен грохот на моторите, включени на реверс. След което спря в далечния край на бетонната полоса.

Няколко минути рулиране и моторите заглъхнаха.

Вратата се отвори и един от членовете на екипажа им каза да слизат.

Спуснаха се по сгъваемата стълба, опряна до отворената врата на самолета. В момента, в който стъпиха на земята, пред тях се закова едно хъмви. До шофьора седеше Аманда Маркс, облечена в камуфлажна униформа.

— Добре дошли в Бърнър — поздрави ги тя, щом слезе от колата. — От последното ви идване тук са направени някои промени.

— Какви по-точно? — попита Рийл.

— Не искам да ви развалям изненадата — отвърна Маркс, огледа ги от горе до долу, а после вдигна глава към облачното небе. Вятърът беше леден.

— Съблечете се по бельо. Можете да си оставите само обувките.

— Моля? — изгледа я Рийл.

— Съблечете се по бельо! — повтори със заповеднически тон Маркс.

— А защо, ако смея да попитам? — сопна се Роби.

— Или го направете, или се качвайте обратно в самолета и си потърсете адвокати!

Роби и Рийл се спогледаха, след което бавно започнаха да се събличат на пистата.

Той остана по шорти и бяла термотениска, а Рийл — по клин за колоездене и прилепнала синя фланелка с дълги ръкави. И двамата бяха с маратонки.

Това не остана незабелязано от Маркс.

— Виждам, че сте очаквали нещо подобно — констатира с леко разочарование тя.

Роби и Рийл не отговориха.

— Комплексът е натам — подхвърли Маркс и махна вляво от себе си. — Само няколко километра, като последния от тях е доста стръмен. Ще следвате хъмвито, което ще се движи с петнайсет километра в час. Ако изостанете с повече от пет секунди, ще си имаме проблеми.

След тези думи заместник-директорът се върна обратно в колата. Шофьорът описа широк кръг на пистата и пое на изток.

Роби и Рийл се спогледаха още веднъж, след което поеха бързо след хъмвито.

— Добре че предвидихме подобно „посрещане“ и облякохме подходящи дрехи — каза Роби.

— Петнайсет километра в час няма да ни убият. Но на хълмовете ще ни се сторят като двайсет. — Тя погледна хъмвито и се опита да определи скоростта му и разстоянието до него. — Мисля, че дистанция от петнайсетина метра ще ни спести проблемите.

— Права си.

Но пробегът се оказа не пет километра, а десет. Не само последната отсечка беше стръмна, а последните пет километра. След трийсет и шест минути без четири секунди стигнаха до комплекса, разположен върху високо, обрасло с иглолистни дървета плато. ЦРУ много обичаше да строи обектите си из пущинаците — ако не за друго, то поне за да вижда отдалече евентуалните неканени гости.

Хъмвито спря и Маркс изскочи навън. Роби и Рийл се приближиха към нея и продължиха да тичат на място, за да разпуснат мускулите си и да успокоят дишането си.

— Не беше чак толкова тежко, нали? — подхвърли Маркс.

— Нищо работа — съгласи се Рийл. — Дано да сте пътували удобно в затопленото купе. Предполагам, че се изразихте метафорично, когато казахте, че няма да се отделяте от нас, нали?

— Ще ме виждате много по-често, отколкото би ви се искало — усмихна се Маркс.

— През стъклото на някоя кола или редом с нас? — изгледа я Рийл. — Искам да кажа, защо да не си споделим удоволствието? Пък ако не издържите, няма страшно. Всички знаем, че човек бързо губи форма, когато седи зад бюро.

Усмивката на Маркс се стопи.

— В стаята си ще намерите пълна екипировка, но все още е рано да отивате там — обяви тя. — Решихме, че след тази малка загрявка е време да се подложите на по-сериозно натоварване.

Тя се обърна и изтича нагоре по стъпалата, водещи към комплекса. Сградата беше изградена от големи дървени трупи. Ламариненият покрив беше покрит с камуфлажна мрежа и окичен с многобройни сензори за блокиране на радиочестоти. Охранителните камери бяха повече от тези в Лондон, а около сградата патрулираха въоръжени бойци с немски овчарки, обучени да се държат враждебно с непознати. В наблюдателните вишки дежуреха снайперисти, чиито пушки можеха да убиват от километър и половина разстояние, а по телената ограда течеше ток. Теренът наоколо беше миниран.

Пътят беше само един — поредица от зигзагообразни завои. Останалата част от периметъра представляваше гъста гора, с изключение на самолетната писта, изградена в най-равната част на долината.

Маркс доближи лице до ретинния скенер и стоманената врата се отключи. Тя я дръпна и махна на Рийл и Роби да побързат.

— Програмата ни е доста натоварена, затова трябва да се залавяме за работа.

— Ами тогава да се залавяме — кимна Рийл и мина покрай нея.

Преддверието беше пусто и миришеше така, сякаш някой беше включил химически душ. Стените и таванът бяха покрити с уреди за наблюдение, повечето от тях почти невидими с просто око.

На това място уединението беше напълно изключено. Дали пък не са открили начин да четат мисли, запита се Рийл. Лично тя не би се учудила.

Маркс пое напред по главния коридор, след което зини наляво по друг, доста по-тесен. Осветлението на тавана беше толкова ярко, че предизвикваше болка в очите. Това беше умишлено, разбира се. Роби и Рийл бяха принудени да гледат само в краката си, докато следваха командира си.

Следващите четири часа бяха трудни дори по стандартите на Роби и Рийл.

Плуване срещу генерирани по изкуствен начин вълни с тежести на китките и глезените.

Катерене по въже до височината на шестетажна сграда без обезопасителна мрежа и под поривите на ураганен изкуствен вятър, който заплашваше да ги откъсне от широките едва пет сантиметра стъпенки.

Стандартният тест за физическа годност беше с тройно по-висока скорост и телата им плувнаха в пот, а мускулите и сухожилията им бяха подложени на максимално натоварване.

След това дойде ред на лицевите опори и коремните преси, изпълнени в сауна, където температурата наближаваше четирийсет градуса.

Тичане по сто стъпала, монтирани под ъгъл от шейсет градуса. Направиха го няколко пъти поред, докато почти останаха без дъх.

После им подхвърлиха пистолети и ги вкараха в тъмна зала, където блеснаха ослепително ярки прожектори. Стрелбата започна. Използваха се гумени куршуми. Роби лично се увери в това, след като един от тях рикошира в стената и без малко да го удари по главата.

Движенията им бяха инстинктивни. Забравили умората, те се втурнаха напред и започнаха да стрелят по мишените, елиминирайки ги една по една. Спряха едва когато насрещният огън беше прекратен и ослепителните прожектори блеснаха.

Маркс се наведе от прозорец с поликарбонатно покритие два етажа над тях.

— Излезте през вратата срещу вас — извика тя. — Ще бъдете придружени до стаята си, където след малко ще дойда и аз.

Роби и Рийл се спогледаха.

— Добро посрещане, няма що — подхвърли той.

— Кой казва, че е приключило? — отвърна тя. — Не и кучката горе!

На излизане от залата им взеха пистолетите. Мъж в черна униформа ги поведе по коридора и им посочи вратата в дъното.

Роби отвори, а Рийл надникна иззад рамото му.

Стаята беше с размерите на затворническа килия и изглеждаше точно толкова гостоприемна.

— Една и за двамата? — учуди се Рийл.

— Предполагам — сви рамене Роби.

— Е, удоволствието ще бъде пълно. Уют отвсякъде. Надявам се, че не хъркаш.

— И аз си помислих същото за теб.

Влязоха и затвориха вратата. Леглото беше на два стажа, покрито с тънки матраци и единични чаршафи. Възглавниците бяха плоски. Малък умивалник, но никакви шкафчета. Стените бяха абсолютно голи, боядисани в бежово. Метално бюро с минимални размери, пред което имаше завинтен в пода стол.

Роби седна на леглото. Рийл се облегна на стената.

Вратата се отвори и на прага се появи Маркс.

— И двамата се справихте по-добре, отколкото очаквах — обяви тя. — Но това беше само първият ви ден тук. Има още много време.

Рийл се извърна към Роби и многозначително вдигна вежди. Нали ти казах?

Маркс влезе и затвори вратата.

— За какво всъщност става въпрос? — попита Рийл. — Май заповедта на Тъкър гласи да не излезем от тук живи, а? Може би ще ни тъпчете с наркотици, докато се побъркаме? Или ще изгубим по някой крайник?

— Или всичко изброено? — добави Роби.

— Нима порция съвсем нормални упражнения ви навеждат на подобни мисли? — усмихна се Маркс. — Редовните курсанти са натоварени много повече.

— Не са — поклати глава Рийл.

— О, така ли? — изгледа я Маркс.

— Така.

— А откъде знаете?

— Тъкър не ви е информирал както трябва. Преди време бях инструктор тук. Дори в последния ден курсантите не са натоварени по този начин. Но вие отговаряте за програмата, а не ние. Само ще помоля да си спестите глупостите за някой друг.

Роби местеше поглед от едната към другата и обратно.

— А сега какво? — попита той.

Маркс най-сетне се извърна към него.

— Получавате малка почивка. Ще бъдете подложени на медицински преглед, затова се съблече голи и ме последвайте.

— Тук ли? — изгледа я Рийл.

— Нима имате проблем да се събличате пред други хора, Рийл?

— Нямам. Но ако някой, който не е доктор, реши да ми пипне задника или циците, гарантирано ще се свести след една седмица. Включително и вие.

След тази закана Рийл смъкна дрехите си и остана гола. Роби също.

— Няма ли да се присъедините, Маркс? — подхвърли Рийл. — Или ще си седите на задника и по време на тази процедура?

— Аз нямам нужда от медицински преглед! — отсече Маркс, но веднага си пролича, че е впечатлена от стройната и стегната фигура на жената срещу себе си.

След това насочи вниманието си към Роби. По неговото тяло също нямаше грам тлъстини. Беше прехвърлил четирийсет, но изглеждаше не по-зле подготвен от всеки участник в Олимпийските игри. После тя забеляза изгарянията по ръката и бедрото му.

— Доколкото съм информирана, трябва да благодарите на Рийл за това — подхвърли Маркс подигравателно.

— Като правите нещо, правете го както трябва — отвърна с равен глас Роби. — Ако сте приключили със зяпането, да продължим, а?

10

— Вероятно ще трябва да ви се присади кожа — отбеляза докторът, който преглеждаше Роби.

— Благодаря. Ще го включа в програмата си.

Човекът беше около петдесет, с прошарена и рядка коса. Дебел и потен, с тънки мустачки.

— Не бива да губите много време. Тук разполагаме с отличен специалист.

— А колко време ще бъда извън строя?

— Поне няколко седмици.

— Няма как да стане.

— Не ви ли предстои отпуск?

— Не. Ще ми дадете ли част от своя?

Докторът се изправи и прибра инструментите си в някакво чекмедже.

— Нямате кой знае колко свободно време, така ли? — попита той.

— Засега всичко е окей. Започнах с бягане за здраве, после отидох да поплувам и да поседя в сауната. А за десерт се позабавлявах на стрелбището.

— Вие ли бяхте мишената?

— Мисля, че медицинските лица нямат право на подобни детайли.

— Тук съм от дълго време, агент Роби. Чудя се как не сме се засичали досега. Предполагам, че и друг път сте посещавали Бърнър.

— Така е — отвърна лаконично Роби.

— Иначе сте в отлично физическо състояние.

— Вие ли ще прегледате и агент Рийл?

— Не, днес работим паралелно.

— Познавате ли я? Преди време е била инструктор тук.

— Познавам я — отвърна медикът. — И се гордея, че мога да я наричам своя приятелка.

— Добре е да знам това, доктор…?

— Халидей. Но можете да ме наричате Франк.

Роби огледа стените — търсеше вградена апаратура за наблюдение и подслушване.

— Тук няма такива неща, агент Роби. Едно от малкото места, които са чисти. Конфиденциалността между лекар и пациент е задължителна дори за ЦРУ. Но стаята, в която сте настанени, не е такава.

— Знам — кимна Роби.

— Ще ви дам крем за изгарянията, но наистина трябва да се замислите за присаждане на кожа и лечение с антибиотици. Ако не вземете мерки, кожата постепенно ще се обтегне и ще затруднява движенията ви. Да не говорим за опасността от инфекция.

— Благодаря, Франк. Наистина ще помисля за тази възможност.

— Можете да облечете онази престилка, окачена на стената.

— Много добре. Идеята да се появя тук както майка ме е родила не беше моя.

— Наясно съм.

Роби прекоси стаята и облече престилката.

— А случайно да знаете защо сме тук?

Халидей замръзна за миг, после поклати глава.

— Не. Не съвсем.

— Това са два различни отговора, Франк.

— Аз съм само лекар. Вероятно сте наясно, че имам ограничен достъп до секретна информация.

— Но разполагате с такава, иначе нямаше да сте тук. Какво знаете за Маркс?

— Тя е заместник-директор, отговарящ за секретните операции.

— Знаете ли какво се случи на нейните предшественици?

— Разбира се. Каквото на учителите по Защита срещу черните изкуства. Лоши неща.

— Защита срещу черните изкуства?

— Като в „Хари Потър“…

— Да се чуди човек защо Маркс е приела офертата — каза Роби.

— Тя е амбициозна.

— Мяркала ли се е тук наскоро?

— О, да.

— Да подготви нещата за нас?

— Нямам представа. Вижте, чувствам се много неудобно от този разговор…

— И на мен ми е неудобно да питам, но се налага. Аз съм в разузнавателния бизнес и това се е превърнало в моя втора природа.

— Виждам — промърмори Халидей, докато си миеше ръцете.

— Значи познавате Рийл от времето, когато е била инструктор тук? Освен това твърдите, че е била ваша приятелка.

— Да. Доколкото човек може да има приятели на подобни места.

— Аз също съм й приятел.

Халидей избърса ръцете си и се обърна да го погледне.

— Имам известна представа за това, на което сте били подложени.

— Просто се опитваме да оцелеем, Франк. Високо ще оценим всяка помощ, която решите да ни предоставите.

— Не съм сигурен, че мога да ви помогна — поклати глава докторът.

— Може пък да изненадате сам себе си. Ще предам поздрави на вашата приятелка.

Роби си тръгна, а Халидей остана на място, потънал в дълбок размисъл.

Ескортираха го до стаята им. Рийл все още я нямаше.

Бяха донесли раниците им и той побърза да се облече. Нямаше представа за следващата точка в програмата, но предпочиташе да не е гол.

После огледа стаята. Опитното му око бързо откри четири различни устройства — две за подслушване и две за видеонаблюдение. Камерите бяха разположени така, че да обхващат всеки сантиметър от помещението.

Запита се как ли е преминал медицинският преглед на Рийл.

Беше наясно, че именно тя е белязаната овца, а той само й прави компания. Тъкър я беше взел на мушка, защото беше убила двама агенти на ЦРУ Докато Роби можеше да мине най-много за косвена жертва.

Той отново огледа тясното помещение. Имаше всички шансове то да се окаже последното нещо, което вижда. Инцидентите по време на обучение бяха нещо нормално за ЦРУ. Просто не пишеха за тях. Умни и всеотдайни хора редовно умираха по време на тренировките, които трябваше да ги подготвят за достойна служба на родината.

От другата страна бяха знаменитостите, които съобщаваха на милионите си последователи в Туитър за поредното си „сериозно нараняване“, макар че най-много да си бяха счупили някой нокът. И получаваха съчувствието на хиляди хора, повечето от които явно нямаха какво друго да правят.

През цялото това време умираха смели мъже и жени, забравени от всички, освен от близките им.

А аз дори нямам близки, които да си спомнят за мен.

— Агент Роби?

На прага се беше изправила жена на трийсетина години, облечена с черна пола и бяла блуза. Беше с обувки на висок ток, а косата й беше вързана на опашка. На гърдите й висеше ламинирана служебна карта.

— Да?

— Бихте ли ме придружили, ако обичате?

— Къде? — попита Роби, без да помръдва от мястото си.

— Трябва да ви направим още няколко изследвания — смутено поясни жената.

— Медицинският ми преглед приключи. Вече стреляха по мен, за малко не се удавих и не паднах от двайсет метра. На какви други тестове възнамерявате да ме подложите?

— Не съм оторизирана да ви давам обяснения.

— Тогава доведете някой, който е — отсече Роби. Жената погледна към една от охранителните камери на стената.

— Агент Роби, вече ви очакват — обяви тя.

— Да ме очакват по-късно.

— Не съм сигурна, че имате право да закъснявате.

— Въоръжена ли сте?

— Не.

— В такъв случай имам това право, докато тук не се появят въоръжени лица, готови да ме разстрелят!

Жената нервно огледа тясната стаичка и прошепна:

— Става въпрос за психологически тестове.

— В такъв случай да вървим — надигна се Роби.

11

Приключила с прегледа на Рийл, лекарката вдигна глава от документите пред себе си.

— Преди колко време се случи? — попита тя.

— Кое?

— Раждането на детето ви.

Рийл не отговори.

— Нисък напречен коремен разрез — махна към плоския й корем лекарката. — Трудно забележим за нетренираното око, но никакъв проблем да бъде констатиран от специалист. По всяка вероятност конците ви са били отстранени с лазер, нали?

— Може ли да облека нещо? — попита Рийл.

— Разбира се. Вземете една престилка от закачалката. Не ви питам от любопитство. Все пак говорим за пълен медицински преглед.

Рийл облече престилката.

— А отговорът свързан ли е по някакъв начин с причините да бъда тук? — попита тя.

— Не.

— Добре. Което не означава, че щяхте да получите такъв, ако бяхте казали „да“.

— Съжалявам. Нямах намерение да…

— Вижте — безцеремонно я прекъсна Рийл. — Не се съмнявам, че сте добър човек и компетентен лекар, но шансовете ми да напусна това място жива са наистина нищожни. По тази причина фокусирам вниманието си върху бъдещето, а не върху миналото.

— Не съм сигурна какво искате да кажете — сбърчи чело лекарката. — Но ако намеквате, че…

После млъкна, защото пациентката вече се беше насочила към вратата.

Рийл тръгна към стаята си, придружена от униформен мъж.

Роби го нямаше там. Тя бързо се облече, защото веднага забеляза камерите.

Измъкна от раницата един дебел флумастер и написа на стената:

Колко познато — „1984“ на Оруел!

След това седна и зачака стъпките. И отварянето на вратата.

Едва ли щеше да чака дълго. Маркс със сигурност не беше включила в програмата им кратка освежителна дрямка.

Така изтекоха около пет минути. После се случиха две неща.

Чуха се стъпки и вратата се отвори.

На прага застана същата млада жена, която беше дошла за Роби.

— Агент Рийл, бихте ли ме…

Още преди да завърши изречението, Рийл вече беше на крака и тръгна към вратата.

— Да приключим час по скоро — подхвърли през рамо тя и изненаданата жена забърза след нея.

* * *

Роби се озова в пълен с книжни лавици кабинет. Осветлението беше слабо, прозорци липсваха. Отнякъде долиташе тиха музика.

Зад бюрото седеше мъж с брада и гола глава, който въртеше лула между пръстите си. На върха на носа му имаше очила с тъмни стъкла. Той ги върна на обичайното им място и размаха лулата.

— Дори тук забраниха пушенето. Признавам, че съм в плен на този лош навик, което е жалко за един психолог. Работата ми е да помагам на другите да преодолеят проблемите си, а не мога да се справя с моите слабости. Алфред Битърман, психолог — протегна ръка през бюрото той. — Това е същото като психиатър, но без лекарски правомощия. Тоест не мога да ви предпиша силни лекарства.

Роби стисна ръката му и се облегна назад.

— Предполагам, че вече знаете кой съм — подхвърли той, забелязал дебелата папка пред Битърман.

— Знам това, което пише в папката. Което не значи, че ви познавам.

— Самата истина — каза Роби.

— Вие сте ветеран в тази организация. Изпълнявали сте много, и то най-различни задачи, включително такива, които са непосилни за обикновените хора. Имате най-високите награди, с които тази институция може да ви удостои. — Битърман се приведе напред и почука с лулата си по бюрото. — Това повдига въпроса защо изобщо сте тук…

Роби изправи гръб и се зае да оглежда кабинета.

— Няма устройства за наблюдение — каза Битърман. — Забранени са.

— От кого?

— От най-високопоставеното място.

— А така ли е наистина?

— Тук съм от дълго време. Работата ми е такава, че узнавам доста тайни, включително и на хората с високи постове.

— Това не е ли опасно? — с интерес го погледна Роби. — Няма ли да ви се случи нещо, ако въпросните тайни стигнат до медиите?

— О, нещата не са чак толкова драматични. Важните клечки не искат тайните им да бъдат записвани и след това да излязат наяве. По тази причина са взети всички възможни мерки кабинетите на психолозите да бъдат очистени от средства за наблюдение. Можете да говорите съвсем свободно.

— Добре. Защо съм тук според вас?

— Защото със сигурност сте предизвикали гнева на висшето ръководство. Освен ако нямате друго обяснение…

— Не. Мисля, че вашето е точно.

— Тук е и Джесика Рийл.

— Тя е работила като инструктор в Бърнър.

— Знам. Беше дяволски добър инструктор, но е сложна личност.

— Знам някои неща за нея — отвърна Роби.

Битърман кимна.

— А знаете ли, че аз изготвих психологическата оценка при постъпването й?

— Не.

— След като изчетох биографията й, бях твърдо убеден, че няма да издържи психологическия тест. Нямаше начин. Беше прекалено смазана от живота. Но тогава още не я бях виждал.

— Очевидно е издържала теста — подхвърли Роби.

— Разбира се. След първата ни среща останах смаян, въпреки че тогава едва ли имаше деветнайсет. Нещо нечувано за ЦРУ, което никога не наема оперативни агенти без завършен колеж. При това с отличен успех. Тук в пълна стенен важи клишето „само най-добрите и най-умните“. Никой не може да успее в ЦРУ, ако е тъп и немотивиран.

— Трябва да сте видели нещо много специално в нея.

— Може би да, може би не.

— Какво искате да кажете?

— Въпреки че имам доста богат опит в преценяването на хората, съвсем не съм убеден, че успях да видя истинската й същност, агент Роби. И едва ли някой друг е успял, включително и вие.

— Горе-долу същото ми каза и Джанет Дикарло.

Битърман се облегна назад и сбърчи вежди.

— Каква трагедия! Доколкото съм осведомен, тя е оцеляла благодарение на вас.

— Не, благодарение на Джесика Рийл. Ако не беше тя, и аз щях да съм мъртъв.

— Били сте отличен екип — отбеляза Битърман и почука с пръст по обемистото досие.

— Така е.

— Но в миналото си е вършила и съмнителни неща. Някой хора ги наричат предателства.

— Преминаваме към въпросите, които интересуват шефовете, а? — подхвърли Роби.

— Трябва да си изкарвам заплатата, агент Роби. Не давам оценки, не вземам страна. Просто се опитвам да… разбера.

— В момента трябва да прецените дали съм психологически годен за оперативна работа, а не да разсъждавате за Рийл.

— За мен тези неща са свързани. Вие решавате да й помогнете и нарушавате заповедите. Ще признаете, че това си е сериозно незачитане на правилата. Въпросът е защо висококвалифициран агент като вас постъпва по този начин. А това, агент Роби, има пряка връзка с въпроса за вашата психологическа годност.

— Предполагам, че вече съм се провалил на теста, ако съдите за мен по способността ми да изпълнявам заповеди.

— Нещата са много по-дълбоки. Има и други случаи на неподчинение. По-късно част от тях се оказват незащитими, но други стават напълно разбираеми. Но дори и това не е достатъчно. Оправдано или не, неизпълнението на заповед си остава много сериозно нарушение. Армия, която зависи от хрумванията на обикновения боец, изобщо не е армия, а анархия.

— Не бих възразил на това — размърда се в стола Роби.

— На всичкото отгоре не ви е било за пръв път — добави Битърман, разтвори папката и се зачете.

Това продължи толкова дълго, че Роби се запита дали психологът не го е забравил.

Битърман най-после вдигна глава.

— Не вие сте натиснали спусъка — обяви той.

— Въпреки това жената умря. Заедно с невръстния си син.

— Но не от вашата ръка.

— Тя беше невинна. Бяха я натопили. Заповедта за ликвидирането й не беше издадена от ЦРУ, а от хора, които бяха проникнали в него по егоистични подбуди. По тази причина мисля, че постъпих правилно, като не я застрелях.

— На какво основание?

— Личните ми предчувствия. Условията на терена. Нещата, които видях в апартамента й, не се връзваха. Всичко сочеше, че нещо не е наред. До този момент не се беше случвало да не натисна спусъка, но тогава беше оправдано.

— След което опираме до Джесика Рийл. Не натискате спусъка и срещу нея. На какви основания? Пак ли ще се оправдаете с предчувствията си? Или с условията на терена?

— И от двете по малко. Но отново излязох прав.

— Някои хора тук не вярват на това.

— Уверявам ви, че знам кои са те.

— Това е същността на въпроса, агент Роби! — обяви Битърман и дебелият му пръст се стрелна към него. — Достоен ли сте за доверие? ЦРУ иска да знае!

— Отдавна съм доказал, че съм достоен. Но ако ме виждат само като робот, който няма право на лична преценка, ще бъде по-добре да се разделим.

Битърман се облегна назад и се замисли.

— Не съжалявате ли, че нямате прозорци? — попита Роби.

— Понякога да — каза психологът и се озърна.

— Без прозорци е трудно да виждаш какво се случва около теб. Човек се чувства затворен и изолиран, а това може да повлияе на преценките му.

— Кой кого изпитва? — усмихна се Битърман.

— Просто се опитвам да бъда откровен, докторе.

— Дълбоко се съмнявам.

— Колко добре познавате Аманда Маркс?

— Не много добре. Знам, че е новият заместник-директор, разбира се. А човек не стига толкова далече, ако няма амбиции. Досието й е безупречно във всяко едно отношение.

— Освен това може да й се вярва, че ще изпълнява заповеди, нали?

Битърман мълча в продължение на няколко секунди, после поклати глава и каза:

— Аз не съм й правил психотеста.

— Тогава дайте приблизителната си оценка.

— Бих казал, че е добър боец — бавно отвърна Битърман.

— В такъв случай отговорихте на всичките ми въпроси.

— Но вие не отговорихте на моите, агент Роби. По никакъв начин.

— Значи не издържах теста, така ли?

— Това беше само предварителен разговор. Ще се срещнем отново.

— А колко дълго ще ме държат тук?

— Това е извън моите компетенции.

— А ако бъде решено, че не отговарям на условията?

— Същият отговор — въздъхна Битърман и почука ствола на студената си лула.

12

— Имате изключително необикновен живот.

Рийл седеше срещу друг психолог на ЦРУ — този път жена към петдесет с прошарена тъмнокестенява коса, очила на верижка и намусено лице. Казваше се Линда Спицър. Беше облечена с дълга пола и памучна жилетка над бяла блуза и носеше ботуши. Бяха се настанили една срещу друга на масичката за кафе в кабинета на психоложката.

— Защо мислите, че сте тук? — попита Спицър и затвори папката, която държеше.

— Не мисля, а знам. Тук съм, за да бъда наказана.

— За какво?

Рийл затвори очи и въздъхна.

— Кому е нужно всичко това? — попита тя, след като ги отвори. — Малко съм уморена, а Аманда Маркс със сигурност ми е подготвила още забавления за деня.

— Разполагаме с един час — каза Спицър. — От вас зависи как ще го използваме.

— Защо не почетете някоя книга, докато подремна?

— Ще ви призная, че след случилото се не съм сигурна дали да ви препоръчам за оперативна работа.

— Е, може би трябваше да се запозная с вас преди години. Тогава бих могла да прескоча тази част от живота си.

На лицето на психоложката се появи блага усмивка.

— Наясно съм, че сте изключително умна и изобретателна и без проблем можете да заблудите всеки, включително и мен. Но това няма да ни отведе доникъде, нали?

— На мен ми върши работа.

— Мисля, че можем да бъдем по-продуктивни, агент Рийл.

— Знаете ли защо съм тук? — изправи гръб Рийл. — Истинската причина?

— Това не влиза в задълженията ми. Моята работа е да преценя дали отново сте годна за оперативна работа.

— Преди последната мисия никой нямаше проблем с оперативната ми работа. Дори ми дадоха медал.

— Такива са инструкциите, които получих — държеше на своето Спицър.

— Да разбирам ли, че винаги изпълнявате заповеди?

— А вие?

— Е, най-после опряхме и до това — въздъхна Рийл и се облегна назад. — Аз почти винаги ги изпълнявам.

— Какво означава „почти“? Девет пъти от десет? А при какви обстоятелства отказвате да изпълните заповед?

— На практика процентът е по-голям. Не изпълнявам само онази заповед, за която имам лоши предчувствия.

— Винаги ли се вслушвате в инстинктите си? — попита Спицър.

— Да.

— Какво ви казват те в момента?

Въпросът хвана Рийл неподготвена и тя побърза да смени тактиката.

— Казват ми, че и двете си губим времето.

— Защо? — попита Спицър.

— Защото присъствието ми тук е пълна глупост. Никой не ме оценява за евентуално завръщане към оперативната работа. Аз съм повредена стока и причината да ме изпратят тук е съвсем друга.

— За да бъдете наказана, както споменахте преди малко.

— Или убита. За някои хора това е все едно.

— Наистина ли вярвате, че ЦРУ иска да ви убие? — скептично я изгледа Спицър. — Не сте ли малко параноична?

— Не съм малко, а много параноична. През по-голямата част от живота си съм била такава. Тази нагласа винаги ми е служила добре.

Спицър сведе поглед към папката в ръцете си.

— Предполагам, че мога да разбера това предвид миналото ви.

— Писнало ми е от хора, които правят заключения за мен на базата на произхода ми! — остро отвърна Рийл, скочи на крака и закрачи из малкия кабинет. — Куп народ с шибано минало пораства нормално и постига много. Същевременно мнозина, родени със сребърна лъжичка в устата, се оказват некадърници или гадове.

— Така е — съгласи се Спицър. — Всичко е индивидуално. Няма твърдо установени правила. Вие сте постигнали много, агент Рийл. Убедена съм, че бихте го постигнали и със сребърна лъжичка в устата. Такава ви е закваската.

Рийл се върна на мястото си и намръщено се втренчи в нея.

— Наистина ли мислите така?

— Преди малко сама казахте, че ви е писнало от хора, които си съставят мнение от произхода ви — напомни психоложката и я погледна очаквателно. — Или от липсата на такъв…

— Ако очаквате да си излея душата, доктор Спицър, със сигурност ще останете разочарована.

— Не очаквам оперативен агент с вашия опит да се разприказва — отвърна Спицър.

— И така, какво търся тук?

— Имам заповед да ви направя психо оценка, агент Рийл. Такава са ви правили и преди. Нищо повече.

— Добре — облегна се назад Рийл.

— Съгласна ли сте, че изпълнението на заповеди има пряка връзка с доброто функциониране на Управлението?

— Да.

— Но въпреки това сте предпочели да не го правите.

— Само в случаите, при които е необходима и моята лична преценка. Заповедите се дават от хора, а хората допускат грешки. Заповедите идват от хора, затворени в обезопасени кабинети. Но аз работя на терен, а там няма сигурност. Принудена съм да вземам бързи решения, за да изпълня заповедта по най-добрия начин.

— А това включва ли и неизпълнение на тази заповед?

— Възможно е.

— А случва ли се да измисляте собствени задачи, които изпълнявате за собствени цели?

Рийл внимателно огледа събеседничката си през полуспуснати клепачи.

— Виждам, че вашите въпроси стават все по-конкретни — отбеляза тя.

— Поради належащата необходимост да знам. Винаги съм била убедена, че това е единственият начин да си върша работата. Но по принцип предпочитам да слушам, вместо да говоря.

— Значи знаете какво съм направила.

— Знам — кимна Спицър.

— А казаха ли ви защо?

— Да, въпреки че част от фактите ми се струват спорни.

— Имате предвид истината срещу лъжата?

— Предпочитам да чуя вашето мнение.

— Защо? Какво значение има то?

— Част от оценката е. Но ако не желаете да навлизаме в тази тема…

— Какво толкова, по дяволите? — нетърпеливо махна с ръка Рийл. — Ако откажа, това със сигурност ще ми донесе още една черна точка, въпреки че такава едва ли им трябва… — Приведе се напред, сложи лакти върху коленете си и преплете пръсти. — Убивали ли са ваш близък приятел?

— За щастие, не — поклати глава Спицър.

— Шокът е огромен. Сякаш за броени секунди преминаваш през всички фази на мъката. Това няма нищо общо с катастрофите, болестите или старостта. Сякаш са те застреляли заедно с приятеля ти. Отнели са живота и на двама ви…

— Мисля, че ви разбирам.

— Напротив. Можете да ме разберете само ако ви се е случило. Но тогава искате единствено отмъщение. Ще ви се да изтръгнете болката от откритата язва в корема и да я запратите срещу онзи, който я е причинил. Нямате за цел да го накарате да страда, а да го убиете. Да му отнемете същото, което той е отнел от вас.

Спицър се облегна назад. Беше й неловко, но изпитваше и огромно любопитство.

— Вие така ли се чувствахте в онзи момент?

— Разбира се — тихо отвърна Рийл. — Но за разлика от повечето хора в подобна ситуация грабнах болката и я запратих там, откъдето дойде.

— В резултат на което загинаха двама души. Наши служители.

— Точно така.

— Тоест поехте едновременно ролите на съдия, съдебни заседатели и палач?

— Именно, на съдия, съдебни заседатели и палач — отвърна Рийл и продължи да наблюдава жената през полуспуснати клепачи. — Но ролята на палача я изпълнявам от години, докато вие тук играете съдията и заседателите. Вие решавате кой да умре и ми съобщавате името му. А после аз го правя. Нещо като ролята на господ, нали? Кой ще живее и кой не? — Изпревари Спицър, която се готвеше да каже нещо, и добави: — Искате ли да чуете какво чувствам в тези мигове? Вие, психоаналитиците, винаги се интересувате от това, нали? Искате да знаете какво изпитваме и при най-незначителните неща?

— Да, искам.

— Чувствам се прекрасно. Агенцията е свършила тежката работа, за да реши кой ще умре. Аз само изпълнявам. Какво по-добро от това?

— А как се чувствате, когато играете трите роли едновременно?

Усмивката на Рийл бавно се стопи и тя закри с длани очите си.

— Не чак толкова добре — отвърна.

— Това означава ли, че не се виждате в тези роли занапред?

Рийл вдигна глава.

— Защо не престанем да дрънкаме глупости? Защо не погледнем реалността в очите? Това не са роли, не е актьорска игра. Човекът с куршум в главата няма да стане след падането на завесата. Защото е мъртъв. И ще си остане мъртъв.

— Не обичате да убивате, така ли?

— Обичам да свърша работата си както трябва. Но не съм сериен убиец. Серийните убийци обичат това. Те са обсебени от възможността да доминират над друго човешко същество. От ритуалите и от детайлите. От преследването на жертвата и от удара. Аз не изпитвам подобни чувства. Това ми е работата. Такива са изискванията на професията ми. За мен убийството е начин да се сложи точка. Издигам висока стена около него, извършвам го и продължавам нататък. Не ме интересува кой е мишената. Важното е да има мишена. Това е всичко. Ако се задълбая повече, няма да мога да го правя.

Изтече цяла минута в мълчание, през която се чуваше ускореното дишане на Рийл.

— Били сте привлечена в ЦРУ на съвсем крехка възраст, без дори да сте завършили колеж — обади се най-сетне Спицър. — Това е много необичайно.

— И други са ми го казвали. Но според мен не ти трябва диплома, за да натиснеш спусъка.

— А защо избрахте именно това? Били сте съвсем младо момиче, току-що навършило пълнолетие. Могли сте да правите много други неща.

— Не виждах кой знае какъв избор — отвърна Рийл.

— Не мога да го повярвам! — каза Спицър.

— Мислите ли, че е нужно да го повярвате? — остро попита Рийл. — Изборът беше мой!

Спицър затвори бележника си и завинти капачето на писалката.

— Според мен часът още не е изтекъл — отбеляза Рийл.

— А според мен ни стига за днес, агент Рийл — хладно отвърна психоложката.

— Е, на мен ми стига за цял живот! — отсече Рийл и миг по-късно вратата на кабинета се затръшна след нея.

13

Мястото имаше няколко различни имена: „Букчан“, „Пукчан“ и „Пукчаанг“.

Официално се водеше Куан ли-со №18, което на корейски означаваше трудововъзпитателна колония. Концлагер. Или гулаг. На практика истински ад, разположен край река Тедонган в севернокорейската провинция Пхьонан.

Най-старият от всички трудови лагери в страната, „Букчан“ приемаше дисиденти и други врагове на държавата още от петдесетте години на миналия век. За разлика от лагерите със същото предназначение, където действаше тайната полиция, известна още като Департамент за държавна сигурност, „Букчан“ се управляваше от Министерството на вътрешните работи. Лагерът беше разделен на две части. Едната беше предназначена за превъзпитание. Затворените тук хора учеха наизуст тезисите на двамата мъртви ръководители на страната и имаха шанс да бъдат освободени, макар и поставени под наблюдение до края на живота си. В другата част бяха останалите — с доживотни присъди, които никога нямаше да видят външния свят. Повечето тук бяха от втората категория.

Разположен на площ почти колкото Лос Анджелис, „Букчан“ беше дом на близо петдесет хиляди души, изолирани по няколко различни начина, включително четириметрова ограда. Когато даден човек бе изпратен на това място, с него пристигаше и цялата му фамилия — класическата система за асоциативна вина, която обхващаше новородени бебета, пеленачета, тийнейджъри, братя и сестри, съпруги, дядовци и баби. Родените тук автоматично наследяваха вината на семействата си. Тъй като сексуалните контакти и бременностите бяха строго регулирани, нелегално родените просто биваха избивани. Възрастта и персоналната вина не означаваха нищо. Пеленачето и грохналата му баба се третираха по един и същ начин: брутално.

Всички обитатели на „Букчан“ работеха почти през цялото време — в каменовъглените мини, в циментовите заводи и на други подобни места. Работата им беше опасна, тъй като предпазни средства не се предвиждаха. Мнозина умираха при трудови злополуки. Милиони миньори бяха повалени от болести на белите дробове. Храната беше оскъдна. Хората сами се грижеха за нейното осигуряване. Цели семейства пируваха на сметищата — ядяха насекоми, съчки, а понякога и себеподобните си. Водата беше дъждовна или от сонди. Изключително мръсна, причиняваща цял куп болести, най-вече дизентерия. Условията на живот в „Букчан“ се считаха за важен фактор при контрола на населението.

По данни на международните организации трудовите лагери в Северна Корея бяха шест, но на практика никой не знаеше точния им брой. Фактът, че бяха номерирани от едно до двайсет и две, навеждаше на мисълта, че са далеч повече. Те бяха дом за повече от двеста хиляди корейци, които представляваха близо един процент от цялото население на страната.

Съществуваха сериозни подозрения за корупция в „Букчан“. Животът съвсем не течеше гладко. За по-малко от два месеца бяха регистрирани десет бягства — нещо, за което не можеше да има извинение. Лагерът се охраняваше от два тежковъоръжени батальона. По четириметровата ограда течеше ток, а земята около нея беше минирана. Оградата беше изпъстрена с петметрови вишки, а охраната на периметъра се осигуряваше допълнително от скрити и явни патрули, които не пропускаха нищо. От всичко това следваше, че бягството би трябвало да е невъзможно. Но след като имаше такива случаи, трябваше да има и обяснение за тях. Носеха се слухове, че бегълците са използвали вътрешна помощ — нещо, което беше не само непростимо, но и намирисваше на предателство.

Затворничката се беше сгушила в ъгъла на каменното помещение. Беше пристигнала съвсем наскоро, заловена в Китай и върната в родината й. Бе само на двайсет и пет, но изглеждаше по-възрастна. Имаше дребно, обсипано с белези тяло, което обаче все още беше здраво и жилаво. Силата си личеше дори в походката й. Вече бяха открили парите, скрити в един от телесните й отвори. Преди да я пребият, надзирателите си ги бяха поделили.

В момента тя трепереше от страх, свита в ъгъла. Дрехите й отдавна се бяха превърнали в дрипи — както от дългото пътешествие, така и от принудителното й връщане в страната. От тялото й течеше кръв, косата й беше сплъстена и мръсна. Дишаше затруднено, слабичките й гърди с усилие се повдигаха и отпускаха.

Тежката врата се отвори да пропусне четирима мъже. Трима униформени пазачи и управителят на „Букчан“, който беше облечен със сива куртка и безупречно изгладен панталон. Беше добре охранен, със зализан перчем и лъснати обувки. Гладката кожа на лицето му издаваше добро здраве. Очите му се сведоха към жалкото подобие на човек, свито до стената. Жената приличаше на ранено животно, изхвърлено да умре край пътя. По този начин щяха и да я третират. Такава беше съдбата на всички затворници, а надзирателите, които проявяваха милост към тях, също се превръщаха в затворници. Едно наистина перфектно решение на въпроса от тоталитарна гледна точка.

Управителят излая къса заповед и хората му смъкнаха дрехите от тялото на жената. Той направи крачка напред и побутна оголеното й бедро с излъскания връх на обувката си.

Жената се сви още повече в опит да се слее с каменната стена. Зализаният перчем се усмихна, пристъпи още една крачка и приклекна над нея.

— По всичко личи, че имаш пари — каза на корейски той.

Тя вдигна глава да го погледне и кимна. Крайниците й трепереха.

— Спечелила си ги в чужбина?

Ново кимане.

— Като си приемала китайски боклуци в леглото си?

— Да.

— И имаш още пари?

Жената понечи да поклати глава, после спря.

— Мога да намеря.

Управителят доволно погледна униформените.

— Колко още? — попита той.

— Много.

— Добре, и аз искам много. Кога?

— Ще трябва да изпратя съобщение.

— Още колко пари можеш да набавиш?

— Десет хиляди вона.

— Малко са — поклати глава управителят. — Освен това не искам вони.

— Тогава юани?

— Да ти приличам на човек, който се нуждае от китайска тоалетна хартия?

— Тогава какво искате? — боязливо го погледна тя.

— Евро. Искам евро.

— Евро? — прошепна тя и отново потръпна. Беше гола, а в килията беше студено. — Какво ще правите с евро тук?

— Това не е твоя работа, кучко!

— Колко евро?

— Двайсет хиляди. Платени предварително.

— Двайсет хиляди евро?!

— Това е цената ми.

— Но как мога да ви вярвам?

— Не можеш — усмихна се зализаният. — В противен случай отиваш в мината. — Замълча за момент, после подхвърли: — В досието ти пише, че си от „Кечон“.

Имаше предвид лагер №14, който се намираше от другата страна на река Тедонган, в съседство с „Букчан“.

— Говори се, че там глезят затворниците — продължи управителят. — Тук обаче не правим така, въпреки че имаме програма за превъзпитание. А в „Кечон“ са затворени само непоправими мръсници. Имай предвид, че никога няма да излезеш от „Букчан“. Ако се опиташ да избягаш, ще те хванат. Знаеш какво ще се случи после: ще те завържат за кол, ще напълнят устата ти с камъни и всеки от пазачите ще стреля по пет пъти в теб. А всяка минута, която прекараш жива на това място, ще ти се стори по-лоша от смъртта.

Той погледна към хората си и с усмивка добави:

— „Кечон“, а? Мястото за разглезени лайнари!

Те избухнаха в бурен смях и запляскаха с длани по бедрата си.

— Двайсет хиляди евро! — отсече управителят и се изправи.

— Кога?

— След пет дни.

— Това е невъзможно!

— Много съжалявам — отвърна той и направи знак на придружителите си.

— Чакайте, чакайте!

Мъжете спряха и се обърнаха да я погледнат.

— Ще ги намеря — увери ги жената, докато се изправяше на треперещите си крака. — Но трябва да изпратя съобщение.

— Може би ще уредим това — каза управителят и огледа голото й тяло. — Не си чак толкова кльощава. Ако те изкъпят, сигурно ще изглеждаш доста добре. Или поне не толкова противна…

Той протегна ръка и докосна косата й. Жената инстинктивно се сви. За награда получи силен удар и от устата й бликна кръв.

— Никога не прави това! — заповяда управителят. — Покорно ще приемаш докосванията ми.

Тя кимна и изтри кръвта от устните си.

— Първо ще те почистят, а след това ще те доведат при мен.

Жената знаеше какво означава това.

— Ами парите? — попита тя. — Нали трябваше да ви донеса евро?

— Това е допълнително, извън еврото. Докато чакаме да изтекат петте дни. Или предпочиташ мръсната и опасна мина пред моето легло?

Тя примирено поклати глава.

— Аз… Не искам да ходя в мината…

Той се усмихна, протегна ръка и вдигна брадичката й.

— Ето, видя ли? Не е чак толкова трудно. Храна, чиста вода, топло легло. Срещу които ще те имам, когато пожелая. — Махна с ръка към хората си и добави: — Те също. Ще правиш всичко, което поискаме от теб, ясно? Всичко! Независимо какво е то! Трябва да знаеш, че за нас не си нищо повече от бездомно куче!

— Разбирам — отвърна с насълзени очи жената. — Но нали няма да ме наранявате? Изтърпях достатъчно болка…

Отговорът беше още един оглушителен плесник.

— Никакви глезотии, боклук! — изръмжа управителят. — Ще говориш само когато ти задавам въпрос! — Пръстите му се стегнаха около гърлото й, главата й се блъсна в стената. — Разбра ли?

— Разбрах — примирено отвърна тя.

— Ще ме наричаш съ сънг — добави той. Това беше корейската дума за господар. — Ще ме наричаш така дори и след като напуснеш това място, ако изобщо го напуснеш. Не мога да ти го обещая, дори и ако доставиш парите. Може би ще ти се случи нещо по време на бягството. Това зависи от мен и единствено от мен, ясно?

— Ясно — прошепна тя.

— Кажи го! — яростно я разтърси той. — Докажи, че ме уважаваш!

— Съ сънг — промълви с треперещ глас тя.

— Видя ли? — усмихна се той и я пусна. — Не е чак толкова страшно.

Миг по-късно се хвана за гърлото, улучен от дланта й. Тялото му политна и се блъсна в надзирателя, който стоеше зад него.

Движенията й бяха толкова бързи, че в сравнение с тях мъжете наоколо изглеждаха като вцепенени. Тя прекоси стаята светкавично, измъкна пистолета от кобура на надзирателя до вратата и го гръмна в лицето. Почти едновременно с това кракът й се стрелна в обратна посока — толкова високо, че острият нокът прониза зеницата на втория надзирател и го ослепи. Човекът изкрещя от болка и се строполи на земята в мига, в който третият надзирател натисна спусъка на пистолета си. Но жената вече не беше там. Оттласквайки се от стената, тя полетя към него, измъкна ножа от колана му и се приземи на трийсетина сантиметра зад гърба му. Бързо замахна с острието, а надзирателят изкрещя и направи опит да притисне с длани прерязаните вени и артерии на шията си.

Жената продължаваше да се движи. Използва падащото тяло като стартова площадка, от която се стрелна към ослепения надзирател и му нанесе ножичен удар с двата си крака. Тялото й се завъртя във въздуха и го блъсна към стената. Главата му се заби в камъка със страшна сила и черепът му се пръсна.

Тя вдигна захвърления на пода пистолет и пусна по един контролен изстрел в главите на тримата.

Винаги беше ненавиждала затворническите надзиратели. Години наред беше живяла с тях, свидетелство, за което бяха дълбоките физически и душевни рани, които никога нямаше да зараснат. Заради тях никога нямаше да бъде майка, защото, за да бъдеш майка, трябва да възприемаш себе като човешко същество. Нещо абсолютно невъзможно за нея. В лагера я наричаха „кучка“ — прозвище, с което се обръщаха и към всички останали жени. „Кучка, кучка“. Чуваше тази дума от сутрин до вечер, години наред. Ела, кучко, махай се, кучко, умри, кучко…

Извърна се към управителя, който лежеше на пода до вратата. Той беше все още жив, притиснал гърлото си с две ръце и отправил блуждаещ поглед в тавана. Тя нарочно го беше ударила по-леко — знаеше каква е разликата между зашеметяването и смъртта.

Коленичи до него и се взря в оцъклените му очи. Не се усмихна победоносно, нито пък изглеждаше тъжна. Чертите й бяха абсолютно безизразни.

— Кажи го — прошепна тя.

Той изскимтя и стисна още по-здраво разкъсания си ларинкс.

— Кажи го — повтори тя. — Съ сънг.

Пръстите й се промушиха зад тила му и го стиснаха.

— Кажи го!

Управителят отново изскимтя.

Твърдото й коляно потъна в слабините му.

— Кажи го!

Управителят нададе отчаян писък.

— Кажи съ сънг и край на болката. — Коляното й потъна още малко надолу. — Да го чуя!

— Сссъ…

— По-ясно! — изсъска тя и натисна с цялата си сила.

Той изкрещя с пълен глас — разбира се, доколкото му позволяваше наранената дихателна тръба.

— Съ сънг!

Тя се изправи. И пак не се усмихна победоносно, нито изглеждаше тъжна. Чертите й бяха абсолютно безизразни. После повтори думите му, произнесени преди броени минути:

— Видя ли, че не е толкова страшно?

Докато той гледаше безпомощно, жената скочи и се стовари отгоре му с цялата тежест на тялото си. Лакътят й попадна в носа му с такава сила, че натика хрущялите директно в мозъка със силата на изстрелян от упор куршум. Смъртта настъпи моментално. Това беше един вид услуга за високомерния тъпак, който пак щеше да умре от недостиг на кислород, но доста по-мъчително и по-бавно.

Тя се изправи и огледа четирите трупа.

— Съ сънг — прошепна. — Не вие, а аз!

Прерови джобовете на надзирателите, измъкна едно уоки-токи и го нагласи на друга честота. Произнесе в микрофона една-единствена дума.

— Готово!

После хвърли уоки-токито на земята, прескочи труповете и напусна помещението. Все още гола, покрита единствено с кръвта на мъртвите мъже.

Казваше се Чанг-Ча. Преди много години тя и семейството й бяха затворени в трудов лагер №15, известен още като „Йодо“. Беше едва на годинка в нощта, когато тайната полиция дойде да ги арестува. Винаги се появяваха нощем, може би защото хищниците не обичат светлината. В „Йодо“ оцеля само тя. Близките й загинаха.

В коридора се размина с няколко надзиратели, които тичаха към помещението с мъртвите им колеги.

Не й казаха нищо, дори не я погледнаха.

Когато зърнаха касапницата в каменната стая, двама от тях повърнаха.

Чанг-Ча стигна до предварително определеното място за среща, където я чакаха двама мъже в униформи на генерали от севернокорейската армия. Единият й подаде влажна кърпа и сапун, за да се почисти. Другият остана да чака на крачка встрани с дрехи в ръцете. Тя се почисти и започна да се облича направо пред тях, без да показва никакви признаци на притеснение от голотата си. Но въпреки нейното безразличие двамата генерали предпочетоха да се обърнат с гръб. Може би защото нямаше как да знаят, че тя отдавна е престанала да обръща внимание на голотата си, неизбежно свързана с бруталните действия на много и различни мъже. Никога не беше получавала уединение, за да знае какво е. Кучетата не се нуждаят от дрехи, нали?

Погледна към тях само веднъж. Нямаха вид на военни. Нахлупили униформените шапки, те приличаха по-скоро на музиканти, които умеят да боравят само със своите инструменти, но не и с оръжие. Изглеждаха смешни, слаби и непохватни, но тя отлично знаеше, че на практика са потайни, параноични и опасни, включително и за самите себе си.

— Ще бъдеш отличена, Ии Чанг-Ча — рече единият. — Великият вожд Ким Чен Ун вече е информиран за твоите действия и ти изпраща своите лични благодарности, които ще бъдат придружени с подобаваща награда.

Тя пъхна подгизналата кърпа и сапуна обратно в ръцете му.

— Колко подобаваща?

Генералите учудено се спогледаха.

— Това ще реши Великият вожд — обади се другият. — А ти трябва да бъдеш благодарна на това, което ще получиш.

Тя ги огледа с неразгадаемо изражение, после прекоси коридора и се насочи към изхода на лагера. Много хора се обърнаха след нея, но никой не я погледна в очите. Включително и най-бруталните надзиратели. Слухът за това, което беше направила, вече беше обиколил лагера. Това беше причината да не я гледат в очите — страхуваха се, че тези очи ще са последното нещо, което ще видят на този свят.

Нейният поглед не трепна. Продължаваше да гледа право пред себе си.

От външната страна на оградата я чакаше пикап. Една от вратите му се отвори пред нея.

Пикапът потегли бързо на юг, към столицата Пхенян. Там тя разполагаше с апартамент. С кола, храна и чиста вода. Плюс известна сума пари в местната банка. Това беше всичко, от което се нуждаеше. Много повече, отколкото беше имала някога. Много повече, отколкото беше очаквала. За което беше благодарна. Благодарна, че е жива.

Корупцията не биваше да се толерира. Знаеше го по-добре от всеки друг.

Днес беше убила четирима души.

Пикапът продължаваше да се движи.

Чанг-Ча бързо забрави за корумпирания управител, който беше поискал евро и секс срещу нейното бягство. Той не заслужаваше внимание.

Сега щеше да се прибере в апартамента си и да чака следващото обаждане.

А то, както винаги, щеше да дойде скоро.

Тя щеше да бъде готова. Защото това беше единственият живот, който познаваше.

И за който също беше благодарна.

Няма по-голяма чест от това да служиш на родината си, нали?

Чанг-Ча гледаше през стъклото, но не виждаше нищо. Не разговаряше с останалите пътници в колата.

Винаги предпочиташе да пази мислите вътре в себе си. Те бяха единственото нещо, което не можеха да й отнемат. Въпреки че се бяха опитвали, при това многократно. Всичко друго й бяха отнели, но не и мислите.

И никога нямаше да успеят.

14

Нейният апартамент. Докато не й го отнемат. Спалня, миниатюрна кухничка, баня с душ, три малки прозореца. Общо около трийсет квадратни метра. Но величествен замък за нея.

Колата й. Докато не й я отнемат. Модел с две врати, произведен от автомобилния завод „Сънгри“. Четири колела, кормило, двигател и спирачки, които обикновено работеха. Притежанието й я отличаваше от повечето хора в страната.

Огромното мнозинство от нейните съграждани се придвижваха с велосипеди, метро или автобус. Или ходеха пеша. За по-дългите разстояния използваха железницата. Но поради лошата инфраструктура и старата техника едно пътуване на разстояние 160 километра можеше да отнеме шест часа. Гражданската авиация беше запазена за елита. Подобно на железницата, авиокомпанията също беше една — „Еър Корио“, която експлоатираше предимно стари самолети, произведени в Русия. Чанг-Ча не обичаше да лети с руски машини. Не харесваше нищо руско.

Разполагаше с лична кола и собствен апартамент. Засега. Това беше ярко доказателство за високата оценка на КНДР.

Тя влезе в кухнята и погали най-новата си и най-ценна придобивка. Електрически уред за готвене на ориз. Личен подарък от Великия вожд за убийството на четирима мъже в „Букчан“. Плюс айпод с кънтри музика. Беше наясно, че голяма част от сънародниците й изобщо не подозират за съществуването на подобни машинки. А на нея й дадоха и хиляда вона. Не чак толкова голяма сума за някои, но когато човек няма нищо, тя си е цяло състояние.

Гражданите на Северна Корея се деляха на три класи. Висшата, състояща се от твърди привърженици на държавното ръководство, или „чистокръвните“ — поради липсата на по-добър термин. След тях бе „колебаещата“ се класа, чиято привързаност към властта бе малко съмнителна. Макар и най-многобройната в страната, тя бе лишена от достъп до добра работа и високи административни постове. На последно място бе „враждебната“ класа, която се състоеше от врагове на лидерите и техните наследници. Уредите за ориз бяха достъпни само за членовете на висшата класа. Те бяха около сто и петдесет хиляди в страната, чието население надхвърляше двайсет и три милиона. В концлагерите бяха затворени значително повече хора.

Притежанията на Чанг-Ча си бяха истинско богатство, тъй като нейната фамилия принадлежеше към враждебната класа. Оризът в корема беше сигнал за елитарен статут. Но с изключение на фамилията Ким, която живееше царски в своите резиденции сред водни паркове и притежаваше дори собствена железопътна гара, членовете на висшия елит имаха стандарт на живот, който беше мизерен в сравнение с живота в развитите страни. Топлата вода беше лукс, електроснабдяването беше абсолютно ненадеждно, а пътуването в чужбина — немислимо. Уредът за ориз в комбинация с малко музика беше максимумът, който приказно богатото държавно ръководство отпускаше на човек, преживял изтезания и ужасни страдания, но ликвидирал четирима затънали в корупция предатели.

Въпреки всичко Чанг-Ча беше доволна, защото никога не беше очаквала толкова много. Покривът над главата, личният автомобил и уредът за ориз я караха да се чувства като най-богатите хора на света.

Тя пристъпи към един от прозорците и погледна навън. Апартаментът й се намираше в центъра на Пхенян, с хубава гледка към река Тедонган. С населението си от близо три милиона и половина жители, столицата беше най-големият метрополис в страната. За сравнение Хамхън — вторият по население град, имаше едва една четвърт от жителите на Пхенян.

Тя обичаше да гледа през прозореца. През по-голямата част от живота си беше мечтала просто да има прозорец. Нещо абсолютно непостижимо в продължение на над десет години, прекарани в лагерите. Но след това нещата се промениха. Драматично.

Вижте ме сега, помисли си тя.

Облече си палтото и обу ботуши с десетсантиметрови токчета. Никога не би имала подобни ботуши по време на мисия, но жените в Пхенян масово носеха токчета — включително тези във военна униформа, работещите в строителството и дори регулировчиците на движението по улиците. Това беше един от малкото начини да се почувстват свободни, ако изобщо имаше такива.

Сезонът на мусоните между юни и август беше отминал. След около месец започваше сухата, но студена зима. Засега обаче времето беше меко, с ясно небе и ободряващ ветрец. В такива дни Чанг-Ча обичаше да се разхожда из своя град. Това й се случваше рядко, тъй като работата й изискваше непрекъснато пътуване — както в страната, така и в чужбина. Тогава нямаше време за безцелни и спокойни разходки.

На левия ревер на жакета й беше забодена значка с образа на Ким. Всички севернокорейци носеха такива значки, върху които бяха кацнали физиономиите на Ким Ир Сен или на неговия син Ким Чен Ир, и двамата мъртви, но вечно живи в сърцата на своите верни поданици. Чанг-Ча не обичаше да носи подобни значки, но отсъствието им би означавало незабавен арест. Дори тя не беше достатъчно важна за държавата, за да си позволява да пропусне този общовъзприет жест на уважение.

Докато крачеше по улиците, тя търсеше потвърждение на отдавна констатираните си наблюдения. В много отношения Пхенян не представляваше нищо повече от материализиран израз на преклонение пред управляващата фамилия Ким, разположен върху площ от три хиляда и сто квадратни километра по двата бряга на Тедонган, вливаща се в Корейския залив южно от града. На корейски пхенян означаваше „плоска земя“ и отговаряше точно на местоположението му. Той се намираше на по-малко от трийсет метра над морското равнище и се разстилаше равномерно като биндетък — традиционната корейска питка. Централните булеварди бяха широки, но по тях почти нямаше автомобили. Превозните средства тук бяха предимно тролейбуси и автобуси.

Пхенян не приличаше на милионен град. Тротоарите бяха доста оживени, но Чанг-Ча беше посещавала подобни градове и в чужбина, където пешеходците бяха значително повече. Стремежът на тукашните жители да се скрият някъде вероятно се дължеше на многобройните охранителни камери и масираното присъствие на милицията.

Тя пое надолу по стъпалата към метрото. Пхенянското метро беше най-дълбокото в света — над сто метра надолу в земята. Линиите му бяха разположени само под западния бряг на Тедонган, докато чуждестранните поданици обитаваха предимно източния. Тя нямаше представа дали е умишлено, но като гражданин на Северна Корея беше склонна да повярва, че е именно така. Тук централното планиране в комбинация с параноята беше достигнало своя връх.

Гражданите, които чакаха следващия влак, се бяха подредили в абсолютно права линия. Още от деца севернокорейците бяха научени да се строяват за броени секунди. На много места из столицата можеха да се видят опънати като по конец опашки. Те бяха част от „абсолютното единство“, с което беше известна страната.

Чанг-Ча не се присъедини към опашката. Умишлено остана встрани от нея, докато влакът не спря на перона. Тя измина няколко спирки с него, след което отново излезе на повърхността. В Пхенян имаше много и просторни зелени площи, но паметниците бяха далеч повече.

Тук можеше да се види Триумфалната арка — точно копие на онази в Париж, но далеч по-голяма, издигната в памет на корейската съпротива срещу японската окупация между двайсетте и четирийсетте години на миналия век. Кулата „Нучхе“ наподобяваше паметника на Уошингтън, но беше висока цели сто и седемдесет метра. Беше издигната в чест на корейската философия, проповядваща желязна увереност в собствените сили.

Чанг-Ча мина покрай нея и кимна. Тя разчиташе само на себе си и вярваше само на себе си. Нямаше нужда да й го напомнят. Не се нуждаеше да повярва в това благодарение на някакъв шиш, насочен към небето.

Имаше и Арка на обединението — един от малкото паметници, изобразяващ корейските жени. Облечени в традиционни носии, те опъваха голяма карта на обединена Корея. Арката беше яхнала магистралата „Обединение“, която започваше от столицата и стигаше чак до демилитаризираната зона.

Отново символизъм.

Самата Чанг-Ча имаше две представи за обединението. Първо, беше убедена, че то не бива да се случва. Второ, не й пукаше дали ще се случи или не.

Скоро се приближи към величествения монумент „Мансуде“ — израз на дълбок поклон пред паметта на основателя на КНДР, Ир Сен и на неговия син Чен Ир.

Чанг-Ча мина покрай огромното съоръжение, без да го поглежда. Това беше малко рисковано от нейна страна. Всички севернокорейци отдават почитта си към двамата лидери, като спират на място и дълго гледат техните статуи. Всички им поднасят цветя, включително чужденците. Не го ли сторят, рискуват да бъдат арестувани или депортирани.

Но въпреки това Чанг-Ча продължи напред, сякаш за да предизвика милиционера, който стоеше наблизо. Нейният патриотизъм си имаше граници.

Огромната бяла фасада на хотел „Рюгьон“ доминираше над целия град. Строителството му беше започнало през 1987 г., но през 1992 г. бе спряно поради липса на средства. През 2008 г. бе възобновено, но никой не знаеше кога ще бъде завършено и дали някога в този хотел ще преспи дори един гост. Засега той представляваше огромно чудовище с височина 330 метра във формата на пирамида с планирана застроена площ от близо четиристотин хиляди квадратни метра.

Тук централното планиране е надминало себе си, помисли тя.

Куркането на червата я накара да се отбие в един ресторант. По принцип севернокорейците не се хранеха навън, тъй като малцина можеха да си позволят този лукс. Ако го правеха, това най-често ставаше на групи, чиято сметка се покрива от предприятието, в което работеха. В тези случаи работниците ядяха и пиеха до насита и обикновено се прибираха доста пияни от оризовата водка, която тук наричаха соджу.

Чанг-Ча беше подминала няколко ресторанта, които предлагаха типично корейски ястия като кимчи, което всяка корейка умееше да приготвя: варено пиле, риба и сепия, гарнирани с бял ориз, който се считаше за деликатес. Тя предпочете ресторант „Самтесънг“, където предлагаха хамбургери, пържени картофи и шейкове. Винаги се беше питала как е възможно в центъра на столицата да се предлага типично американска храна, въпреки че в Пхенян нямаше дори посолство на САЩ, тъй като двете страни не поддържаха официални дипломатически отношения. Изпадналите в беда американски граждани търсеха услугите на шведското посолство, включително и когато се нуждаеха от медицинска помощ.

Тя беше един от малкото местни клиенти. Почти всички маси бяха заети от чужденци.

Поръча си хамбургер с пържени картофи и млечен шейк с ванилия.

Келнерът я изгледа така, сякаш искаше да я предупреди да не консумира тези западняшки боклуци. Прие поръчката й едва когато зърна служебната карта, която Чанг-Ча пъхна под носа му.

Беше избрала маса до стената. Знаеше къде се намират входовете и изходите. Огледа всички посетители, независимо дали се насочваха към нея, или крачеха в обратна посока. Не очакваше неприятности, но си даваше сметка, че всичко може да се случи.

Дъвчеше продължително, преди да преглътне. Повече от десет години беше гладувала и добре знаеше какво означава празен стомах. Това чувство никога нямаше да я напусне, дори и ако можеше да се радва на достатъчно храна до края на дните си. В „Йодо“ ядеше каквото й попадне — най-често царевица, зеле, сол и плъхове. Именно благодарение на плъховете се беше разминала с болестите, които убиваха голяма част от затворниците. Защото те й даваха протеин. Беше станала истински майстор в ловенето на гризачите, но вкусът на хамбургера й харесваше повече.

Чанг-Ча никога нямаше да надебелее. Не и докато работеше. Може би след години, вече като възрастна жена, живееща другаде, щеше да си позволи някой и друг килограм отгоре. Но вероятността за това беше минимална, тъй като си даваше сметка, че едва ли ще живее достатъчно дълго, за да остарее.

Довърши храната, плати сметката и напусна заведението. Искаше да посети едно място, въпреки че го беше правила и преди както всички севернокорейци.

За да стане част от Музея на освобождението на Отечеството, бе закотвен неотдавна край брега на река Ботонган. Закотвен, защото беше кораб. Един наистина уникален кораб. Най-старият в американския флот след крайцера „Конститюшън“ и единственият в света, попаднал в плен на чужда държава.

Американският боен кораб „Пуебло“ беше в корейски ръце от 1968 г., когато Пхенян обяви, че е навлязъл в териториалните води на страната. САЩ отрекоха това, но за разлика от общоприетата по целия свят териториална зона от 12 морски мили Пхенян беше обявил своята за петдесет. Днес „Пуебло“ беше превърнат в музей. Доказателство за силата и храбростта на родината и смразяващо напомняне за империалистическите домогвания на коварната Америка.

Чанг-Ча се присъедини към някаква туристическа група, но намеренията й бяха по-различни. Преди време беше попаднала на нецензурирана информация за екипажа на „Пуебло“ — нещо нечувано в Северна Корея. Но нейната работа беше такава, че често й се налагаше да напуска страната. Американските моряци били принуждавани да говорят и пишат лъжи, включително признания за изпълнение на шпионска мисия и оплюване на собствената си страна. Но една снимка, обиколила света, била достатъчна за рухването на цялата пропагандна кампания. На нея част от моряците на „Пуебло“ показваха среден пръст на корейския фотограф, преструвайки се, че ръкопляскат. Местните власти не знаели какво означава този жест и попитали своите пленници. Всички до един заявили, че средният пръст е хавайски символ за късмет. Но списание „Тайм“ публикувало материал за тяхната сага, в който разкрило истинското предназначение на жеста. В резултат моряците били смазани от бой и подложени на допълнителни изтезания.

Освободили ги през декември 1968 г. Осемдесет и двама души прекосили „моста, от който няма връщане“ и стъпили в демилитаризираната зона. С изключение на един, който бил убит още при завземането на кораба и бил единствената жертва при целия инцидент.

Чанг-Ча приключи обиколката си, слезе на брега и се обърна да огледа кораба. Според информацията, с която разполагаше, американците бяха отказали да извадят „Пуебло“ от списъчния състав на флота, преди да им бъде върнат обратно.

Е, това явно няма как да стане, помисли си тя. Северна Корея притежава много малко, за да връща каквото и да било на истинските му собственици. След изтеглянето на съветските войски тя бе получила независимост, но оставаше сама срещу целия свят. Без приятели, които биха могли да я разберат. Включително и китайците, които според Чанг-Ча бяха една от най-коварните нации на Земята.

Чанг-Ча не беше религиозна. И не познаваше сънародници, които са такива. Разбира се, в страната се срещаха корейски шаманисти, имаше будисти и чондоисти, дори известен брой християни. Но по принцип властите не толерираха религиите, защото ги смятаха за пряка заплаха за режима. Маркс го е казал повече от ясно, помисли си тя. „Религията е опиум за народите“. Но преди много години Пхенян бе наричан Йерусалим на Изтока заради появилите се през XVII в. протестантски мисионери, които осеяли „плоската земя“ със стотици църкви. Днес обаче това не беше възможно. Не се толерираше.

За нея това беше без значение. Тя не вярваше в съществуването на по-висше същество. Не можеше да повярва. Беше страдала твърде много, за да мисли за някаква небесна сила, която не си мърда пръста да прогони завладялото цялата земя зло.

Вярата в себе си е по-доброто поведение. Вярата, че само ти си достоен за наградите, но едновременно с това си готов да поемеш отговорност и за загубите.

Чанг-Ча излезе на някакъв открит пазар и за миг замръзна на място. На три крачки от нея стоеше чуждестранен турист с фотоапарат в ръце, който се готвеше да щракне пазара и продавачите на него. Приличаше на германец, но тя не беше сигурна.

Фотоапаратът почти се вдигна до очите на туриста. Тя се стрелна напред и го издърпа от ръцете му. Той я погледна смаяно.

— Върни ми го — рече на някакъв език, който приличаше на холандски.

Тя обаче не говореше холандски и го попита дали знае английски. Човекът кимна.

— Ако направите снимка на уличния пазар, ще бъдете арестуван и депортиран — размаха апарата Чанг-Ча, после добави: — А може би няма да бъдете депортиран, което е още по-лошо…

Пребледнелият мъж обходи с очи уличните продавачи наоколо, които го гледаха лошо.

— Но защо? — объркано промълви той. — Исках да ги снимам, за да ги кача във Фейсбук.

— Не ви трябва да знаете. Приберете фотоапарата и потърсете ръководителя на групата си. Още сега. Второ предупреждение няма да получите.

Тя му подаде фотоапарата.

— Благодаря — прошепна чужденецът.

Но Чанг-Ча вече крачеше напред. Не й трябваха благодарностите му. Може би трябваше да остави на тълпата да го пребие, след което милицията щеше да го арестува и да го откара в затвора. Може би трябваше да забрави за него, един от милиарди хора. На кого му пука? Той съвсем не беше неин проблем.

Но докато крачеше надолу по улицата, въпросът на чужденеца отново изплува в съзнанието й.

Но защо? — беше попитал той.

Отговорът беше едновременно прост и сложен. Откритият пазар съобщаваше на света, че икономиката на Северна Корея е твърда слаба, за да издържа съществуването на нормални магазини и по тази причина те са заместени от уличните сергии. Това би било плесник в лицето на държавното ръководство, което беше много чувствително към чуждото мнение. От друга страна, изобилието от стоки на уличния пазар би могло да се отрази на желанието на външния свят да изпраща хуманитарни помощи за страната. Това би било много лошо, защото голяма част от населението на Северна Корея буквално умираше от глад. Пхенян изобщо не можеше да се сравнява с останалата част от страната, но дори и тукашните хора гладуваха в своите малки жилища. Всичко това бе част от проблема с изхранването, който беше много прост. Храната не достигаше. Точно по тази причина севернокорейците бяха по-дребни и по-слаби от своите роднини на юг.

Чанг-Ча не знаеше кое от тези обяснения е вярно. Но беше съвсем наясно защо един прост акт като правенето на снимки можеше да има толкова ужасни последици — извън традиционното нежелание на местните хора да бъдат снимани от чужденци. Лесно можеше да се стигне до насилие и нарушителят щеше да бъде арестуван. По тази причина чуждестранните туристи непрекъснато бяха предупреждавани да не се отделят от групите си.

Обичаите ни са различни, тъй като ние сме най-параноичната страна на Земята. За което може би имаме съвсем основателни причини. Или пък нашите лидери искат да сме сплотени пред несъществуващия враг.

Тя нямаше представа още колко севернокорейци мислят по този начин. Но в замяна на това знаеше, че онези, които изразяват открито подобно мнение, неизбежно се озовават в трудововъзпитателни лагери.

Знаеше го със сигурност.

Защото родителите й бяха попаднали в „Йодо“ по абсолютно същите причини. Самата тя беше израснала там, но бе успяла да избегне смъртта. Беше единствената. Всички останали членове на семейството й бяха загинали.

А нейното оцеляване струваше скъпо, ужасно скъпо.

Защото я принудиха да избие роднините си лично, за да й бъде позволено да живее.

15

Роби погледна Рийл, която се взираше в пода.

Наближаваше полунощ. Вече седмица бяха тук. След психотестовете дойде ред на нова серия физически изпитания — всяко по-трудно от предишното. Дадоха им малко храна и вода и отново ги затвориха тук. Потни, уморени и все по-депресирани. През следващите дни бяха подложени на изключително високи натоварвания. Имаха право само на няколко часа сън, след което ги вдигаха от твърдите легла и всичко започваше отначало.

Тази вечер ги освободиха сравнително рано. Така получиха първата възможност да разменят няколко думи.

— Как мина сеансът с твоя психоаналитик? — попита той, най-после решил да наруши тишината в малката килия.

— Страхотно — иронично отвърна тя. — А твоят?

— През по-голямата част от времето обсъждахме теб.

Тя вдигна глава към него, после измести поглед към най-близкото от подслушвателните устройства.

Тук? Сега?, беззвучно се раздвижиха устните й.

Той се извърна към стената, на която и двамата знаеха, че са монтирани видеокамери. След това ловко изправи матрака на тясната му страна и остана скрит зад него. Направи й знак да седне в противоположния край на леглото. Тя се подчини. В очите й се появи любопитство.

После той прибягна до езика на жестовете. И двамата бяха обучавани да го използват, тъй като мълчаливата комуникация беше неразделна част от оперативната работа.

— Маркс е човекът за всичко на Еван Тъкър — оформи първото си изречение Роби. — Не вярва, че ще оцелеем на това място. Ще направим ли опит да се измъкнем?

Рийл се замисли за момент.

— Това ще им даде повод да ни ликвидират, без да носят отговорност — отвърна със серия жестове тя.

— Значи да си налягаме парцалите?

— Мисля, че ще издържим.

— Какви са ти плановете?

— Да привлечем Маркс на наша страна.

Очите на Роби се разшириха.

— Как?

— Като страдаме заедно.

— До този момент поведението ти към нея бе лошо. Как ще обърнеш нещата?

— Правя го умишлено, именно за да мога да обърна нещата и тя да ми повярва. Ако мисли, че я мразя, може би ще излезе нещо. В обратния случай веднага ще стане подозрителна.

Роби не изглеждаше убеден.

— Какви са другите ни възможности? — попита тя.

— Никакви. Освен да умрем.

В същия момент вратата отскочи на пантите си и в килията нахлуха половин дузина мъже. Сложиха белезници на Роби и Рийл и ги изведоха навън. Те поеха с препъване по безкраен лабиринт от коридори. Принуждаваха ги да вървят бързо, вероятно за да загубят ориентация.

Някаква врата се отвори пред тях. Изблъскаха ги през прага и вратата се затръшна. Поеха ги други ръце, които ги вдигнаха във въздуха и ги сложиха да легнат върху дълга дъска.

Осветлението в стаята беше слабо, но им позволяваше да се виждат, проснати на сантиметри един от друг. И двамата знаеха какво ги чака. Завързаха ги за дъските, след което ги наклониха. Главите им потънаха в ледена вода. Задържаха ги в това положение, докато им свърши въздухът.

Измъкнаха ги обратно, но краката им останаха вдигнати. Покриха лицата им с тънки парчета плат и започнаха да изливат ледена вода, която бързо проникна в устата и носовете им. Рефлексът на задавяне се включи почти веднага. Започнаха да кашлят и плюят, но водата не спря. След известно време повърнаха.

Отместиха парчетата плат за няколко нормални вдишвания и издишвания, после ги върнаха обратно. Процедурата продължи още двайсетина минути със същия резултат.

И двамата повърнаха цялото съдържание на стомасите си, колкото и малко да беше то. Накрая започнаха да изхвърлят само жлъчка.

Оставиха ги да лежат върху дъските. Не знаеха кога водата ще рукне отново, но това беше част от процедурата. Тя се наричаше „водно мъчение“ и никой на света не можеше да се справи с ужаса от нейното приложение.

И двамата дишаха тежко. Ръцете и краката им опъваха въжетата.

При нормални обстоятелства разпитът започваше именно на тази фаза. И двамата знаеха това, но нямаха представа на какъв разпит ще бъдат подложени.

Осветлението намаля още повече и те инстинктивно се стегнаха.

— Само от вас зависи дали да прекратим всичко това — обади се един глас.

Не беше Аманда Маркс. Беше мъжки глас, който чуваха за пръв път.

— Каква е цената? — попита на пресекулки Рийл.

— Подписани признания — отвърна гласът.

— Признания за какво? — изръмжа Роби и продължи да плюе, за да прочисти устата си.

— Рийл признава убийството на двама оперативни агенти на ЦРУ, а ти — че си й помагал и сътрудничил. В допълнение и двамата се признавате за виновни в измяна.

— Ти адвокат ли си? — изръмжа Рийл.

— Искам отговор, нищо повече.

Следващите думи на Рийл го накараха да се разсмее.

— Страхувам се, че това, което предлагаш да направя, е физически невъзможно — отвърна мъжът. — Но то също е един вид отговор, нали?

Последва още един сеанс водно мъчение с продължителност около двайсетина минути. Въпросът беше поставен отново миг след като главите им изскочиха на повърхността.

— Ще спрем в момента, в който подпишете — увери ги гласът.

— Измяната означава смъртна присъда — хлъцна Роби, после извърна глава и изплю поредната порция жлъчка. Имаше чувството, че главата му ще се пръсне, а белите му дробове са безнадеждно разкъсани.

— Тогава какво значение има това, по дяволите? — добави Рийл.

— Има значение — увери я гласът. — Ще получите тежки присъди, но няма да бъдете екзекутирани. Това е сделката. Признанията ви са готови и чакат да бъдат подписани.

Роби и Рийл не казаха нищо.

Това им спечели още двайсет минути мъчения.

След тях и двамата изгубиха съзнание. Това беше една от последиците при подобен вид изтезания. Тялото изключва. А никой не изтезава хора, които не изпитват нищо.

Лампите светнаха и мъжът насочи поглед към завързаните за дъските тела.

— Цял час — промърмори той. — Доста впечатляващо.

Името му беше Андрю Виола — до неотдавна главен инструктор на Бърнър Бокс, а преди това легендарен оперативен агент на ЦРУ, участвал в най-сложните и опасни мисии през последните двайсет и пет години. Съвсем наскоро щеше да навърши петдесет, но въпреки това беше в отлична форма, със стройна и стегната фигура. Възрастта му личеше само по посивялата коса и дълбоките бръчки на лицето, насечено от белезите, които беше получил при една излязла от контрол операция.

Той извърна глава към Аманда Маркс, която беше наблюдавала цялата процедура с изражение, издаващо лека погнуса.

— Това не е гледка за хора със слаб стомах — подхвърли той.

— Не ми стана много ясно каква беше целта й — отвърна тя. — Наистина ли очакваме да подпишат признания?

— Не знам. Това не е моя работа. Само изпълних заповедта, която ми беше спусната. Останалото е работа на юристите на ЦРУ и съответните началници.

— Мислех, че това е моя мисия…

— И все още е, Аманда. Нямам никакво намерение да ти се бъркам. — Очите му се сведоха към неподвижните фигури на Роби и Рийл. — А за разлика от някои хора аз винаги изпълнявам своите заповеди…

— Какво правим оттук нататък?

— Моята работа приключи — отвърна Виола. — Разбира се, ако не ме повикат повторно. Може би ще видя тези хора още веднъж, преди да напуснат базата. Ако изобщо я напуснат — побърза да се поправи той.

— И двамата са убедени, че ще умрат тук — каза Маркс.

— А ти не споделяш тяхното мнение, така ли? — погледна я с лека изненада той. — Тук умират курсанти, Аманда. Рядко, но се случва. Може би защото не става въпрос за летен лагер…

— Това е различно. Случват се инциденти. А и Роби и Рийл не са курсанти, а ветерани. Но ако това е била идеята от самото начало, аз…

— Не отивай толкова далече — прекъсна я той. — Просто си върши работата. Така и ти ще бъдеш щастлива, и началниците ще са доволни.

— А теб това не те тревожи, така ли?

Виола й хвърли кос поглед.

— В миналото може би ме е тревожило. Но не и днес.

— Какво се промени?

— Бяхме атакувани. Кулите паднаха. Пентагонът беше ударен. Разбиха се самолети, умряха американци. Затова днес се опитвам да виждам света само в черно и бяло.

— Но светът не е черно-бял.

— Казах, опитвам се.

След тези думи той се обърна и напусна помещението.

Маркс се приближи към двамата припаднали агенти. Спомни си за срещата с Еван Тъкър, преди да пристигне тук. Директорът беше пределно ясен относно очакванията си. На пръв поглед отношението му беше безпристрастно и справедливо. Ако издържат на изпитанията — добре. Ще бъдат върнати на работа. Просто и ясно.

Но после дойде заповедта за водното мъчение. Маркс знаеше, че Виола е перфекционист в своята работа. Но едновременно с това притежаваше едно… хм, безмилостно отношение. Нещо като морален компас, който изобщо не обхваща всичките страни на морала. И това я тревожеше.

Подписани признания за убийство и измяна?

Това трябва да го бе измислил Тъкър. Никоя друга институция не би посмяла да издаде подобна заповед. Следователно правилата се бяха променили. Тъкър използваше Бърнър Бокс не само за да провери твърдостта на Роби и Рийл, а и за да изтръгне от тях признания, които ще ги изпратят в затвора. И беше пропуснал да я запознае с тази част от плана. Мъдър ход, защото Маркс със сигурност щеше да откаже.

Тази на пръв поглед проста мисъл я потресе. Никога досега не беше отказвала да изпълни директна заповед. За нея подобно нещо беше недопустимо. Именно то беше довело до сегашното състояние на Роби и Рийл.

Нима започвам да ставам като тях?

До слуха й достигнаха тихи стенания. Агентите се връщаха в съзнание.

— Закарайте ги обратно в стаята — разпореди се на един от хората си Маркс. — Оставете ги да се наспят и чакайте указания за началото на следващите тестове.

Заповедта й беше изпълнена моментално. Тя остана на място, гледайки как ги отнасят.

Всъщност в затворническата килия, поправи се мислено.

Която има всички шансове да се превърне в килия за осъдени на смърт.

16

Роби се събуди пръв. Липсата на прозорци му пречеше да се ориентира за времето. Ръчните им часовници бяха прибрани още при пристигането. Той се надигна до седнало положение и започна да разтрива слепоочията си, за да прогони болката. После протегна врат и надникна към долното легло, на което спеше Рийл.

Движенията го принудиха да преглътне горчивите останки от повръщано, полепнали по гърлото му.

— Гадно е, нали?

Рийл беше отворила очи и го гледаше.

— Не бих искал да го изпитвам всеки ден — каза той и скочи на пода.

Рийл сви крака и с жест го покани да седне.

— Защо го правят? — попита тя. — Едва ли вярват, че ще подпишем някакви признания.

Роби хвърли поглед към подслушвателните устройства, но тя тръсна глава.

— Изобщо не ми пука дали ни чуват или не! — Надигна се до седнало положение и изкрещя: — Няма да подпишем лайняните ви признания!

Очите й се спряха върху лицето на Роби, който се усмихваше.

— Какво?

— Нищо, Джесика — сви рамене той. — Харесвам финеса ти.

Тя понечи да му се озъби, но в следващия миг се разсмя.

Той се присъедини към нея.

След което и двамата утихнаха, доловили приближаващи се стъпки.

Вратата се отвори и те инстинктивно се отдръпнаха назад в очакване на поредното изпитание. Бяха твърдо решени да се съпротивляват с всички сили на извеждането си от килията.

Но на прага стоеше Еван Тъкър.

Роби стрелна с поглед Рийл. Тя изглеждаше доста застрашително, сякаш всеки момент щеше да се нахвърли върху директора на ЦРУ. Той вдигна ръка да я спре, но реакцията й се оказа съвсем друга.

— Добро утро, директоре — любезно поздрави тя. — Добре ли спахте тази нощ? Защото ние си починахме прекрасно — нещо, което не сме правили от години!

Тъкър отвърна с нещо като усмивка и побърза да седне на стола срещу тях. Костюмът му беше доста измачкан, а яката на ризата му беше зацапана. Сякаш беше стигнал до тук с примитивен транспорт, който не отговаряше на поста му.

— Знам какво се е случило с вас снощи, защото беше по моя заповед — директно отвърна той.

— Хубаво е, че си признавате — кимна Роби. — Защото водното мъчение е забранено от закона.

— Това важи само за разпитите на задържани — спокойно отвърна Тъкър. — Но вие не сте задържани, а процедурата не е била използвана за целите на разпита.

— Поискаха да подпишем признания — подхвърли Рийл.

— Обикновен трик. Няма признания, които трябва да подписвате.

— Оня тип снощи твърдеше друго — отбеляза Роби. — И доста подробно ни описа условията, при които трябва да стане това.

— Действал е по предварителния сценарий. Но признания няма.

— Какъв тогава е смисълът? — попита Рийл.

— Да проверим дали все още ви бива. Предстоящата ви мисия не изключва риска да бъдете заловени, а врагът е известен с разнообразието от средства за пречупване на пленниците, включително водно мъчение. В нашата работа не е достатъчно да стреляш точно, както знаете…

— Това означава ли, че не става въпрос за лично отношение към мен? — попита Рийл. — Нима очаквате да ви повярваме?

— Не ме интересува дали вярвате или не. Моята позиция към теб е пределно ясна: уби двама от хората ми и не си плати за това. Мисля, че тая работи вони, при това яко. Ако питат мен, трябва да си в затвора, но за съжаление, не ме питат. Чакат ме нови задачи, вас — също. Моята работа е да предпазвам тази страна от външни заплахи, а вие двамата сте инструментите, с които трябва да върша това. Ще ви използвам, когато и както намеря за добре. Ако реша да ви тествам до краен предел, значи точно така ще стане. Но ако не сте сигурни, че ще се справите, трябва да ми кажете още сега. Веднага ще сложим точка на глупостите.

Директорът млъкна и ги погледна очаквателно.

— А какво ще стане, ако се откажем? — попита Роби.

— Мисля, че може да се уреди. Но тогава партньорката ти ще има всички шансове да бъде осъдена за убийство. Ти също, като съучастник.

— А ако останем с риск да бъдем убити от неприятеля или от своите, няма да бъдем изправени пред съда, така ли? — попита Рийл.

— Очаквала ли си нещо по-щедро от това? — скептично я изгледа Тъкър. — Имаш шанс поне частично да изкупиш вината си, като приемеш сегашните изпитания, а след това се справиш и с предстоящата мисия. Другият вариант е да зарежеш всичко и да избягаш, но това ще бъде съвсем различна игра. Изборът е твой. Но трябва да го направиш веднага, защото нямам време за чакане.

— Затова ли сте тук? — изгледа го Роби. — Да поставяте ултиматуми?

— Не. Тук съм, защото е крайно време да ви изясня мотивите си. Никой не възнамерява да ви ликвидира. Аз съм толкова претрупан с работа, че дори не съм си помислил за това. Всички сме само бурмички в общата схема и имаме шанс да направим нещо изключително важно, за да превърнем света в много по-добро и по-сигурно място. Но за тази цел трябва да съм хиляда процента сигурен, че сте с мен. В противен случай сте безполезни. Пак повтарям — решението е ваше. И трябва да го чуя веднага.

Той млъкна и ги погледна.

Пръв се обади Роби.

— Приемам — обяви той.

— Аз също — кимна Рийл.

— Радвам се — отвърна Тъкър, след което стана от стола и изчезна през отворената врата.

Роби и Рийл нямаха време да разменят дори една дума, защото от коридора долетя нов, по-различен шум.

Секунди по-късно се появи редник, който буташе количка пред себе си. На нея имаше най-различни закуски и голяма кана с кафе. Друг войник донесе два сгъваеми стола, които разтвори около масата.

Рийл и Роби не помръднаха през цялото време. Спогледаха се, след като бойците се оттеглиха.

— Дали не са решили да ни почерпят с циан калий? — подхвърли Роби.

— Не ми пука, защото умирам от глад! — отсече Рийл.

Настаниха се около масата и нападнаха храната. Между залъците отпиваха големи глътки горещо кафе. Проговориха едва когато се облегнаха назад, сити и пълни с енергия.

— Никога не подценявай положителния ефект на храната върху самочувствието — подхвърли Рийл.

— Дано не са решили да поохранят телето, преди да го поведат към кланицата — поклати глава Роби.

— Искаш да кажеш, че това беше последната ни храна преди екзекуцията?

— Не знам какво да кажа. Преди появата на Тъкър бях убеден, че с нас е свършено, но сега вече не съм толкова сигурен.

— Струва ми се странно, че е бил толкова път, за да ни съобщи нещо, което знаем — въздъхна тя.

— Мислиш ли, че беше искрен?

— О, я стига! Лъжеше безсрамно.

— Но защо? — изгледа я Роби.

— Шпионите по принцип лъжат. Вероятно е решил да си покрие задника заради водното мъчение.

— Защо му е да го прави? Ние не сме в позиция да се оплачем на профсъюза, нали?

Отвън долетяха нови стъпки и те инстинктивно грабнаха ножовете, оставени до чиниите. Оказа се, че е едно от войничетата, дошло да прибере посудата. Колегата му им направи знак да го последват и ги поведе към банята. Взеха по един душ и се преоблякоха в чисти дрехи.

— Това ме шашка повече от водното мъчение — прошепна в ухото му Рийл по обратния път към килията. — Изведнъж станаха много любезни!

— Може би такива са заповедите на Тъкър — прошепна в отговор Роби.

— Трудно ми е да го повярвам.

Оставиха ги на спокойствие в продължение на четири часа. После се появи един редник, който разпореди да облекат спортни екипи. Качиха ги в един джип и поеха към гората, покриваща най-далечния край на периметъра.

Времето не беше лошо. Четири градуса над нулата, малко облачно, но слънцето беше високо в небето и температурата се повишаваше. Роби прецени, че е някъде към два следобед.

Джипът изчезна. Секунди по-късно на пътеката се появи дребната фигура на Аманда Маркс, напуснала прикритието на дърветата. Беше в екип за бягане и с маратонки „Найк“.

— Надявам се, че сте нахранени и отпочинали.

— И най-вече чисти — каза Рийл. — Нека не забравяме това.

— В такъв случай да потичаме, а?

Без да чака отговор, Маркс им обърна гръб и започна да се отдалечава по пътеката. Роби и Рийл си размениха объркани погледи, след което я настигнаха и заеха позиции от двете й страни.

— Знаехте ли за посещението на Тъкър? — попита Рийл.

— Разбрах в последната минута. За какво си говорихте?

— Нищо ли не ви е казал? — изгледа я Роби.

— Ако беше, нямаше да ви питам.

— Искаше да ни съобщи, че присъствието ни тук не е резултат от лична вендета. Каза, че не сме били подложени на водно мъчение, с цел да признаем някаква вина, а за да проверят дали ще издържим, ако попаднем в плен на врага.

— Повярвахте му, така ли? — подхвърли Маркс.

— Вие не бихте ли му повярвали?

— Не знам. Наистина не знам. Той е много по-сложен човек, отколкото си мислех.

— Не му вярвам! — отсече Рийл.

— Ако бях на твое място, и аз не бих му повярвала — отвърна Маркс.

— Да разбирам ли, че храната, банята и всичко останало бяха ваше дело?

— Е, със сигурност не беше дело нито на директора, нито на Андрю Виола…

— Виола? — изненадано я погледна Рийл. — И той ли е забъркан?

— Очаквах, че ще го познаете по време на малкия воден сеанс — отвърна Маркс. — Доколкото ми е известно, сте се засичали тук и сте работили заедно при няколко мисии.

— Така е, но не го разпознах.

— Сигурно си мислила за нещо друго — сухо рече Маркс и се извърна към Роби. — Ти познаваш ли Виола?

— Само съм чувал за него. Бил много добър.

— Солиден като скала — кимна Маркс. — Никога не се отклонява от устава.

Рийл и Роби си размениха бързи погледи.

— Затова ли сме тук? — подхвърли тя. — Да говорим открито?

— Нека ти отговоря по друг начин. Тази сутрин вече съм пробягала шестнайсет километра. Това означава, че нямам причини да съм тук.

— Значи Виола е отборен играч — подхвърли Роби.

— А вие не сте — добави Рийл.

— Напротив.

— А малкият воден сеанс снощи?

— Идеята не беше моя. Нито пък ми беше възложено да го ръководя. Това беше работа на Виола.

— Изненадана съм, че не го видях в обекта преди това — подхвърли Рийл.

— Беше повикан специално за споменатата „сесия“ — отвърна Маркс.

— От Еван Тъкър? — попита Роби, докато размахваше ръце и въртеше глава във всички посоки.

— Не съм сигурна, но не бих се изненадала. Виола е агент от висока класа. Не биха му възложили второстепенни задачи. Поне аз, в качеството си на заместник-директор…

— Но защо Тъкър не е възложил мръсната работа на вас? — попита Роби.

— Нима сте отказали да ни подложите на водно мъчение? — добави Рийл.

— Изобщо не ме е питал — отговори Маркс, след като пробяга десетина метра.

— А как щяхте да постъпите, ако ви беше попитал? — не се отказваше Рийл.

— Никога не съм била привърженик на изтезанията, най-малко пък върху собствените ни хора.

— Тъкър очевидно е бил наясно с това и затова не си е направил труда — отбеляза Роби. — Виола явно не е имал подобни проблеми.

— Той никога не би нарушил директна заповед. Така е устроен.

— Не разбирам как е възможно Тъкър да е очаквал, че ще подпишем фалшиви признания — подхвърли Рийл. — Дори и след изтезанията…

— Той не от ЦРУ и никога не е бил — отговори Роби. — Няма нищо общо с разузнаването. Получил е директорското място в резултат на политически игри. Със сигурност е бил убеден, че водното мъчение е универсално средство за всички.

— Все едно че такива признания се приемат в съда — добави Рийл. — Според мен се е надявал да ги подпишем въпреки глупостите, с които ни напълни главите…

— Мисля, че не би ги използвал в съда — поклати глава Маркс.

— Тогава за какво са му? — стрелна я с поглед Рийл.

— Може би, за да докаже на президента, че ние сме гаднярите — отвърна Роби.

— С надеждата, че президентът ще подпише заповедта за вашето ликвидиране — добави Маркс. — Вероятно си давате сметка, че няма как да си опразните бюрата, а след това да ви изпратят до изхода.

— Ако Тъкър наистина мисли по този начин, Америка е в сериозна беда — поклати глава Рийл.

— Не знам — въздъхна Роби. — Може би просто е искал да ни убие.

— Или само да ни причини болка — подхвърли Рийл.

— В това отношение успя — мрачно отвърна Роби.

Рийл се закова на място, с което принуди и другите двама да спрат.

— Е, отново изниква въпросът защо вършите всичко това, госпожо — каза тя.

Маркс тичаше на място с отпуснати крайници.

— Аз съм отборен играч, Рийл — отвърна тя. — Изобщо не се съмнявай в това.

— Но?

— Но имам граници. Водното мъчение е една от тях.

— Друго?

— Тъкър настояваше да ви докарам до предела на силите ви и отвъд него. Наистина искаше да се увери, че сте готови за изпълнението на предстоящата мисия. Или че не сте. Да знае със сигурност.

— А сега?

— Сега не знам. В инструкциите му се долавяше една особена нотка. Сякаш не искаше никой от вас да излезе оттук…

— А вие решихте да игнорирате тези нотки, така ли?

— Реших, че това не може да бъде вярно — отсече Маркс.

— Или сте убедили себе си, че не може да бъде вярно — подхвърли Роби.

Маркс пое напред и двамата я последваха.

— Къде е нашето място във всичко това? — попита Рийл.

— Не знам — призна Маркс. — Но мога да ви кажа, че отсега нататък ще тренирам заедно с вас.

— Защо? — попита Роби.

— За да ни пазите? — добави Рийл.

— Просто ще тренирам с вас.

— Това не е нито ваш проблем, нито ваша битка — рече Роби. — Не си заслужава да рискувате кариерата си при евентуален провал.

— Правилно отбеляза, че аз съм заместник-директорът, Роби. И нося лична отговорност за всички оперативни агенти. Вие двамата сте такива и аз съм длъжна да полагам грижи за вас.

— Като влизате в надпревара с Тъкър? — възкликна Рийл. — Номер едно срещу номер две? Не е трудно да се отгатне кой ще бъде победителят!

— Може би си права — хладно отвърна Маркс. — Но не забравяй, че номер две винаги дава повече.

— Искате да превърнете Еван Тъкър в свой враг?

— Нищо подобно. Само се опитвам да си върша работата.

— Но вашата работа е да изпълнявате заповеди — отбеляза Роби.

— Моята работа е да изпълнявам задълженията си на заместник-директор по най-добрия начин — отсече Маркс. — И точно това ще направя.

Тя ускори крачка и ги остави на десетина метра зад себе си. Вероятно за да им даде възможност да обсъдят това, което току-що им беше казала.

— Мислиш ли, че е искрена, или се преструва, че е на наша страна по някакви скрити причини? — попита Рийл.

— Не знам — отвърна Роби. — Изглежда искрена. А и защо да търси приятелството ни? Тя ни доведе тук и може да прави с нас каквото си пожелае.

— Но не го прави — замислено отвърна Рийл.

— Все още не — поправи я Роби.

— А как ще действаме?

— Ще изчакаме да видим как ще се развият нещата. Това е всичко, което можем да направим.

— А ако казва истината?

— Това като нищо би я превърнало в косвена жертва. Убеден съм, че на Еван Тъкър изобщо не му пука кой ще му се изпречи на пътя.

Рийл забави крачка, после спря.

— Какво има? — обърна се да я погледне той.

— Много хора са в опасност заради мен, Роби. Ти, Маркс, Джули и всички останали, които познавам.

— Не ставай глупава.

— Току-що го каза: всеки, който му се изпречи на пътя. А той е поел по този път с единствената цел да стигне до мен. Нека не се заблуждаваме, аз съм тази, която иска.

— И какво?

— Трябва да се справя сама, Роби.

— Да се справиш сама? Срещу цялото ЦРУ?

— Не искам да излагам на опасност нито теб, нито когото и да било. Стига толкова. Дори не мога да преброя случаите, при които ти можеше да загинеш заради мен.

— Помниш ли какво ти казах под онзи проливен дъжд, Джесика?

— Помня, но…

— На никого не съм казвал подобни думи. Никога!

Очите на Рийл проблеснаха след неочакваното признание. Но непоколебимата твърдост се завърна в тях само секунда по-късно.

— Тук оцеляването е изключено, Роби. Какво мислиш, че ни чака след снощното давене? Взвод за екзекуции?

— Ще го посрещнем заедно, каквото и да е то. По този начин удвояваме шансовете си за оцеляване.

— Напротив. Удвояваме само бройката на жертвите.

— Да вървим. Маркс натрупа значителна преднина и като нищо ще реши довечера да ни остави без десерт…

Роби се обърна и затича по пътеката. Рийл изчака няколко секунди, поклати глава и пое след него. Но тревогата в очите й остана.

17

— Господин Фонтейн?

Задрямалият в болничното легло Ърл се сепна и отвори очи.

— Господин Фонтейн?

Погледът му се фокусира върху младата лекарка, тялото му се надигна.

— Да?

Тя придърпа един стол и седна до него. Ърл моментално забеляза, че придружаващият я надзирател не е големият Албърт. Но и този го наблюдаваше внимателно и с открито подозрение. Вероятно беше в течение на престъпленията на Ърл, за разлика от младата лекарка.

— Исках да ви кажа, че проведох няколко телефонни разговора.

— Какви телефонни разговори?

— Относно молбата ви.

Ърл прекрасно знаеше за какво става въпрос, но реши да изпълни докрай ролята на треперещия старец, на когото дните са преброени.

— За моето малко момиченце?

— Точно така.

— О, божичко, много съм ви благодарен!

— Разговарях с някои хора от Вашингтон.

— От Вашингтон?! Мили боже! Благодаря, много благодаря!

— Когато им обясних ситуацията, те ме свързаха с други хора. Но все още няма гаранции.

— Разбира се. Не съм и очаквал такива. Но наистина нямам думи да изразя благодарността си за това, което сте направили за мен!

Очевидно засрамена от този изблик на признателност, лекарката поруменя.

— Предполагам, че знаете колко деликатни са тези неща.

— Разбира се — бързо отвърна Ърл. — На никого нищо няма да кажа.

— Точно така. Нямам опит в това отношение, но обясних максимално ясно за какво става въпрос. Шерифите…

— Шерифите! — възкликна Ърл. — Малкото ми момиченце е добре, нали?

— Федералните шерифи отговарят за Програмата за защита на свидетелите, господин Фонтейн.

— Вярно — плесна се по челото Ърл и посочи интравенозната система, към която беше свързан. — Това е от лекарствата, докторке. Проклетите лекарства ми размътват мозъка и ми пречат да мисля. Понякога не помня дори името си.

— Разбирам — кимна тя със съчувствие. После забързано продължи: — Отговориха ми, че молбата ви е крайно необичайна и ще трябва да я проверят. Нямам представа колко време ще им отнеме това, но не пропуснах да им обясня специалната ситуация, в която се намирате. — Тя замълча за момент, после направи опит да продължи, но видимо се обърка. — Искам да кажа, че…

— Че не ми остава много, нали? — услужливо подхвърли Ърл.

— Да, точно това им казах. Без да навлизам в подробности, защото това би означавало злоупотреба с доверието на пациента.

— Ясно, ясно — насърчително се усмихна Ърл. — Радвам се за това. Не че ми пука кой знае и какво знае… Умирачката си е умирачка.

— Но те ме увериха, че ако няма законови пречки, непременно ще влязат в контакт с дъщеря ви и ако не друго, поне ще я запознаят с фактите…

— Нима е възможно да се сбъдне тази мечта, господи? — прошепна Ърл. Сълзите му бликнаха, а ръката легна върху сърцето.

— Моля ви, господин Фонтейн — разтревожено го погледна лекарката. — Трябва да сте наясно, че дори да влязат във връзка с нея, няма гаранции, че тя ще приеме поканата и ще дойде да ви посети.

— Наясно съм, докторке. Абсолютно наясно. Но поне ще знае, че има избор, нали? А това е много повече в сравнение с онова, което някога имах аз. — Треперещата му ръка се протегна да я докосне. — Наистина не знам как да ви благодаря. Мога само да се надявам, че ще си спомните този миг, когато дойде и вашият ред… Ще си спомните как сте направили един старец по-щастлив, отколкото когато и да било.

Лекарката пое ръката му и леко поклати глава към надзирателя, който завъртя очи.

Жената си тръгна, а Ърл отново се отпусна на леглото. Дишаше дълбоко, за да укроти бесния ритъм на сърцето си.

Не умирай точно сега, старче, рече си той. Трябва да издържиш още малко.

Извърна глава към Младши, който го наблюдаваше от леглото си с поглед, който не му хареса.

— Какво си намислил, Младши? — попита той.

— А ти какви ги вършиш?

— Изобщо не ти влиза в шибаната работа! — отсече той.

— Познавам те, Ърл. Аз съм убиец. Изтрепал съм сума ти кучки в Алабама. Нямах спиране. — Младши вдигна ръка и почука главата си. — Всичко е тук, горе. Докторите казаха, че просто съм устроен така, но гадните съдебни заседатели не им обърнаха внимание.

— Проблемът е в лицето ти, Младши — рече Ърл. — То те кара да кълцаш горките мадами, защото прилича на свински задник. Никоя жена няма да се чука с теб, ако не й опреш нож в гърлото.

— Ти си голям мръсник, Ърл — сякаш не го чу Младши. — Пак си намислил нещо, надушвам го.

— А това, което надушвам аз, е вонята на лайна, която се носи от твоето легло. Май отново си се насрал като бебе, а?

Но в думите му нямаше плам. Не му харесваше, че Младши е подозрителен. Като нищо можеше да каже на някого и да прецака всичко.

— Надушвам го, старче — повтори той и на лицето му се появи мрачна усмивка. — Нямам какво друго да правя, освен да се питам какво е то. И мисля, че вече разбрах. Ами ако реша да го споделя с някого, например с докторката?

— Може пък да не те свитнат, Младши — мрачно го изгледа Ърл. — Но аз не бих заложил на това.

Извърна глава на другата страна и дрезгаво повика сестрата. Изчака я да се приближи и понижи глас:

— Трябва да проведа един телефонен разговор, скъпа. Ще го уредиш ли?

— На кого искаш да се обадиш?

Ърл стрелна с поглед Младши, който лежеше със затворени очи.

— На едни приятели. Чувствам се самотен. Имам право на един разговор дневно, но вече четири дни не съм се обаждал на никого. Ще ме уредиш ли, скъпа?

— Ще видя какво мога да направя — отвърна сестрата.

— Тук съм и ще те чакам — усмихна й се Ърл.

Тя изсумтя и се отдалечи.

Усмивката на Ърл се стопи. Отново погледна Младши.

Лошо. Много лошо.

18

— Трябва ми категоричната ти позиция!

Еван Тъкър закова поглед в лицето на мъжа, който седеше от другата страна на заседателната маса.

Андрю Виола с нищо не показа, че е изненадан от това искане.

— Позицията ми е тази, която определите вие, сър — спокойно отвърна той.

— Думите не означават нищо, Виола.

— Мисля, че тук не става въпрос само за думи, сър. Изпълних заповедта ви съвсем точно.

— Но въпреки това нямаме признания.

— Подложихме ги на три сеанса, сър. При четвърти най-вероятно щяха да са мъртви. Подобен изход не ви задоволява, нали? А те наистина са железни, това можем да им го признаем.

— Не ме интересува какви са, особено Рийл.

— Разбрах, че сте посетили Бърнър?

— Да. Разговарях с Роби и Рийл.

— По план ли премина всичко?

— За какъв план говориш? — подозрително го изгледа Тъкър.

— В смисъл получихте ли резултата, който очаквахте?

— Казах им, че трябва да са готови на всичко за успешното приключване на предстоящата мисия. Казах им още, че водното мъчение е било тест на способностите им да издържат на подобни изтезания, в случай че бъдат пленени.

— Окей — отвърна с равен глас Виола.

— Казах им истината, ако това те интересува — добави Тъкър.

— Дори за миг не съм си помислил нещо друго, сър.

— Работата е там, че те са най-добрите оперативни агенти, с които разполагаме в момента. Единствените подходящи за тази мисия. Това може и да не ми е по вкуса, но съм длъжен да загърбя личните си чувства в името на крайната цел.

— Разбирам.

Пръстите на Тъкър нервно забарабаниха по масата.

— Но Маркс се оказа голямо разочарование — добави той.

— Тя е първокласен агент. Не мога да кажа нищо против нея.

— Ако изиграеш картите си както трябва, нищо чудно ти да станеш заместник-директор — подхвърли Тъкър.

Виола видимо се почувства неудобно.

— Моите уважения, господин директор, но аз не ставам за такива постове — отвърна той. — Мисля, че силата ми е в оперативната работа и винаги е била там. Много съм далече от политиката и дългосрочните стратегии.

— Когато човек осъзнава слабостите си, лесно може да ги превърне в предимство.

— Трябва да изчакаме и да видим как ще се развият нещата, сър.

Тъкър кимна.

— Мисията, за която ги подготвяме, вероятно ще се окаже най-важната за последните петдесет години, а може би и за дейността ни като цяло — подхвърли той.

Виола се облегна назад. Очите му леко се разшириха от това признание, но чертите му издаваха скептицизъм.

— Не преувеличавам, Виола. Изобщо не преувеличавам.

Агентът не отговори.

— Мислиш ли, че ще се справят? — попита Тъкър.

— Не бих заложил срещу тях. Вие сте прав, като казвате, че са най-доброто, с което разполагаме в момента.

— По способности, но не и по лоялност. А аз се нуждая и от двете.

— Така и не разбрах какви са причините за враждебността ви към Рийл, сър.

— Не ти трябва да знаеш — отсече Тъкър. — Достатъчно е да те уверя, че тази жена извърши нещо изключително гнусно.

— Наистина трябва да е било такова, за да пожелаете смъртта й.

— Никога не съм казвал подобно нещо! — остро отвърна Тъкър.

— Извинявам се, сър. Явно съм останал с погрешни впечатления.

Тъкър се облегна назад и скръсти ръце.

— Искам да съм сигурен, че са лоялни към мен и са на висотата на операцията, Виола. Разбираш ли?

— Това с висотата подлежи на контрол — каза агентът. — Но лоялността е друга работа, защото се оформя в главата. Според мен с нея трябва да се заемат психолозите.

— Вече са се заели.

— А какво конкретно очаквате от мен?

— Да си вършиш работата. Нито повече, нито по-малко. Говори ли с Маркс?

— Само дотолкова, че да изясня някои неща.

— Искам да я наблюдаваш неотстъпно — така, както наблюдаваш Роби и Рийл.

— Какво точно трябва да търся?

— Лоялност, Виола. Това, което изисквам от всички служители в Управлението.

— Искате да шпионирам заместник-директора? — не повярва на ушите си Виола.

— Само не забравяй, че директорът съм аз.

— Несъмнено — кимна Виола и отново се размърда в стола си.

— В такъв случай изпълнявай каквото ти разпореждам. Чакам редовни доклади. Засега това е всичко.

Виола стана и тръгна към вратата, после изведнъж спря и се обърна.

— Да? — подхвърли Тъкър с глас, който показваше, че е готов за битка.

— Постъпих в ЦРУ, за да служа на родината си, сър.

— Аз също. Какво искаш да кажеш?

— Нищо конкретно, сър. Просто да се уверя, че го знаете.

Виола излезе, а Тъкър остана на мястото си. Гледаше ръцете си, обсипани с кафяви петна — резултат от твърде продължително ветроходство през горещите летни дни. Но това беше, преди да стане директор на ЦРУ Сега нямаше време за забавления. Работата беше всичко.

Предстоеше най-важната мисия в кариерата му. Може би най-важната и за Управлението от десетилетия насам. Вече беше уверил президента, че всичко е под контрол. Че екипът е одобрен и за всеки случай разполага с резервен вариант.

Но дали наистина беше така?

Знаеше какво иска — Рийл да си плати за това, което беше извършила. А ако Роби решеше да остане с нея, да получи същото лечение. От друга страна, имаше нужда от тях за успешното приключване на мисията. Той беше длъжен да използва най-добрите, а това бяха те. Далеч по-добри от всички останали.

Скри лице между дланите си. Стомахът му беше изпълнен с леден ужас, кожата му беше влажна от пот. Стана му лошо. Сякаш… Сякаш искаше да умре.

Какви са тези чувства? Нима съм стигнал дотам, че да пожелая смъртта?

Беше длъжен да се овладее. Още сега, в тази минута!

Заклати се напред-назад заедно със стола, продължавайки да държи главата си с две ръце. После нещо му прещрака и разумът му се проясни. Свали ръцете си и вдигна глава.

Вече имаше отговор. Всъщност той през цялото време беше тук, точно срещу него.

Андрю Виола потегли към близкото частно летище, където го чакаше служебният самолет за обратния полет до Бърнър.

Насред пътя спря. Трябваше да проведе един разговор, но не по служебния телефон. Отби пред един денонощен магазин и слезе от колата.

Не влезе вътре, а се насочи към единствения монетен автомат, монтиран на външната стена. Дори не беше сигурен, че работи, но въпреки това го зареди с монети, изчака сигнала и набра номера.

Насреща вдигнаха на третото позвъняване.

— Ало? — прозвуча гласът на Синия.

— Трябва да знаеш нещо — тихо рече Андрю Виола. — Но не си го чул от мен.

— За Роби и Рийл ли? — попита Синия.

— Да.

Виола започна да говори. Не след дълго свърши и зачака въпросите на Синия, чието истинско име беше Роджър Уолтън. Високопоставен служител в ЦРУ, но не колкото Аманда Маркс и Еван Тъкър.

Близък приятел и съюзник на Уил Роби и Джесика Рийл.

Разговорът приключи и Виола се върна в колата си.

По ирония на съдбата старомодните монетни автомати се бяха превърнали в най-сигурното средство за комуникация. АНС предпочиташе да следи мобилния трафик, есемесите и имейлите. Монетните автомати бяха останали толкова малко, че никой не се занимаваше с тях.

Виола запали двигателя и потегли. След няколко часа щеше да бъде в Бърнър.

Може би току-що беше разбрал, че светът съвсем не е черно-бял, колкото и да му се искаше.

19

Спицър и Битърман го даваха отборно.

Насреща им седяха Роби и Рийл.

— Отдавна не сме се виждали — подхвърли Рийл. — Май вече не се обичаме, а?

Леко притеснени, психолозите се спогледаха.

— Нямаме право сами да определяме час на пациентите си — отвърна Спицър.

— Знам — кимна Роби. — Вие изпълнявате заповеди като всички останали.

— А защо днес сте двама? — попита Рийл и хвърли кос поглед към партньора си. — Доколкото ми е известно, тези сеанси се провеждат насаме.

— Обикновено е така — отвърна Битърман. — Но не и днес. Това притеснява ли ви?

— Не — обяви Рийл. — Много обичам да споделям най-съкровените си неща пред публика.

— Това не е за предпочитане, агент Рийл — усмихна се Спицър. — Но може би ще ви помогне и на двамата.

— Не виждам по какъв начин, обаче аз все пак не съм психолог — отвърна Рийл, после затвори очи и се облегна назад в стола. — Поне никой няма да се опита да ни убие, докато сме тук.

— За разлика от бойното поле? — подхвърли Битърман.

— Не, тя има предвид, докато сме в Бърнър — поясни Роби.

— Тук определено не е лесно — каза Спицър.

— О, тренировъчната част не е нищо особено — подхвърли Рийл. — Малко по-напрегнато е само по време на среднощното водно мъчение. Лично аз като всеки нормален човек съм свикнала да спя по шест часа на нощ. Без да ме будят, за да ме изтезават.

Спицър и Битърман зяпнаха от изненада.

— Нима твърдите, че са ви изтезавали? — попита Битърман. — Тук?!

— Спокойно, докторе — изгледа го Рийл. — Не ни беше за пръв път, сигурно няма да е и за последен. Притеснителното беше, че го правеха собствените ни хора.

— Но това е незаконно! — възкликна Спицър.

— Така е — съгласи се Роби. — Но не бързайте да пишете донесения.

— Защо? — попита Битърман.

— Вие сте умен човек, докторе — отвърна Роби. — Според мен отдавна сте разбрали какъв ще бъде резултатът от всичко това.

Битърман пребледня и хвърли нервен поглед към Спицър, която наблюдаваше Рийл.

— Не е ли по-добре да започваме със сеанса? — попита той.

— Може би сте прав — каза Рийл. — Хайде, давайте.

Двамата психолози подредиха записките си.

— При последния ни разговор засегнахме темата с ролите — започна Спицър.

— Съдия, заседатели, палач — бързо издекламира Рийл, с което предизвика любопитството на Роби.

— Точно така. Коя от тези роли играете в момента?

— На жертвата.

— И как се чувствате в нея? — обади се Битърман.

— Гадно.

— А вие? — попита психологът Роби.

— По-скоро като жертвено агне. Като разгневено жертвено агне.

— Значи смятате всичко това за нечестно?

— Служа на страната си в продължение на много години и съм рискувал живота си за нея. Със сигурност съм си спечелил повече уважение от това, което получавам тук. Същото се отнася и за Рийл.

— Но си давате сметка защо са се променили обстоятелствата, нали? — попита Спицър.

— Заради двама мъртви предатели? — вдигна вежди Роби. — Не, не виждам защо!

— Тя не е получила заповед да ги убива — изтъкна Битърман.

— Минала е по прекия път, нищо повече. Заповедта със сигурност щеше да дойде, повярвайте ми.

— По-вероятно щяха да бъдат съдени и да влязат в затвора — поклати глава Битърман. — Като всички шпиони и предатели преди тях.

— Имате ли представа в какво се бяха забъркали тези двамата? — изгледа го Роби. — Какво планираха?

— Нямаше нищо общо с продажба на тайни — добави Рийл, изчакала психолозите да поклатят глави.

— Беше нещо, за което светът никога нямаше да узнае — продължи Роби. — Съответно нямаше да има и съдебни процеси, след които да ги изпратят в затвора.

— Защото щяха да ги екзекутират, при това незабавно — добави Рийл. — Аз съкратих процедурата.

— И така да е — въздъхна Битърман. — Нека се върнем на въпроса за изпълнението на заповедите и вземането на самостоятелни решения.

— Без подчинение ще настъпи пълен хаос — добави Спицър.

— Хлъзгавият склон — каза Битърман. — Знам, че сте наясно с последиците.

— Случаят беше по-особен — тръсна глава Рийл.

— Изключението не само не потвърждава правилото, но го унищожава напълно — контрира Спицър. — Нашата работа е да ви направим психологическа оценка. Макар и да сме наясно, че сте били подложени на чисто телесни изпитания при престоя си тук, ще се фокусираме върху вашия дух, а не върху физическото ви състояние. Въпросът ми е дали все още притежавате менталната дисциплина и мозъчната нагласа, необходими за оперативна работа?

— Или сте склонни да си измислите собствена мисия, вместо да изпълнявате заповеди? — добави Битърман.

— Когато сме на терен, постоянно импровизираме — каза Роби.

— Не говоря за импровизациите — отвърна Битърман. — Всички добри агенти прибягват до тях. Имам предвид да изчезнете и да подготвите съвсем друга мисия, с цел да накажете виновните. Все още ли имате нагласата да изпълнявате единствено заповедите, които получавате?

Рийл понечи да отговори, после спря. Роби изглеждаше несигурен, за пръв път от началото на разговора.

Психолозите мълчаха и чакаха.

— Не знам — промърмори най-сетне Рийл.

Роби не каза нищо.

Спицър и Битърман започнаха да пишат нещо в бележниците си.

— Какво ще стане, ако не можем да дадем категоричен отговор? — вдигна глава Роби. — Ще ни обявите за негодни?

— Това не го решаваме ние — отвърна Спицър. — От нас се очакват само препоръки.

— А какви биха били те сега, в този момент? — попита Рийл.

Спицър погледна колегата си.

— В този момент всеки отговор би бил лишен от смисъл — рече Битърман.

— Защо? — попита Рийл. — Тук сме от известно време, а те едва ли ще ни отпуснат цяла година за размисъл. Все пак трябва да решат дали сме годни за изпълнението на конкретна мисия, нали?

— Отговорът ми е същият — отвърна Битърман, а Спицър само кимна.

— Всъщност искате ли да се върнете на работа? — попита след известно време тя, оглеждайки ги един след друг.

— Тази работа е целият ми живот — отвърна Рийл.

— Това не е отговор — поклати глава Битърман.

— Но е единственият, който мога да дам в момента — каза твърдо Рийл.

— С колко време разполагаме? — попита Роби.

— Трябва да попитате заместник-директор Маркс — отвърна Спицър.

— На нея ли докладвате? — изгледа я Роби. — Или на Еван Тъкър?

— Йерархията е дефинирана ясно. Но при всички случаи нещата ще стигнат до Тъкър. Особено тези.

Роби кимна.

— Приключихме ли?

— Това ли искате? — изгледа го жената. Очевидно имаше предвид не само разговора.

Но въпросът й остана без отговор.

20

Препятствията по маршрута бяха от вида, който убиваше. Нещата в Бърнър Бокс никога не се вършеха половинчато. Единствената разлика беше присъствието на Аманда Маркс, която внимателно наблюдаваше как напредват по стоманеното въже, опънато на трийсетина метра над блатото. Бяха чували, че застоялата вода под тях гъмжи от отровни змии. И това със сигурност беше истина.

Никой от двамата не поглеждаше надолу. Нямаше смисъл.

В крайна сметка се добраха до противоположния край, откриха складираното там оръжие и продължиха напред.

Маркс вдигна ръка и направи знак на Рийл да поеме надясно, оставяйки противоположната посока за Роби.

Преградният огън ги посрещна трийсет секунди по-късно.

С бойни патрони. В света на Роби и Рийл винаги настъпваше момент, след който други муниции просто не съществуваха.

Продължиха да напредват като екип въпреки свистящите над главите им куршуми. Имаха мисия, имаха конкретна цел. Колкото по-бързо стигнеха до нея, толкова по-скоро щеше да спре стрелбата.

Маркс остана на място, тъй като операцията беше планирана за двама. Имаше достатъчно причини да наблюдава действията им с изострено внимание.

Изпита неволно възхищение от безупречния синхрон помежду им. Сякаш всеки знаеше предварително какво мисли другият. Достигнаха набелязаната цел за по-малко от двайсет минути и Маркс даде заповед за прекратяване на стрелбата.

Настаниха се в джипа и поеха обратно. Едва тогава Маркс им съобщи, че имат посетител.

— Кой? — попита Роби.

— Човек, когото познавате много добре.

Джипът ги свали на около километър и половина от обекта и продължи по пътя си. Минута по-късно иззад едно от близките дървета се появи Синия.

— И двамата ми изглеждате в добра физическа форма — отбеляза той.

Както винаги беше с костюм, вратовръзка и излъскани обувки. Насред гората изглеждаше доста странно. Косата му беше бяла, а лицето му бе обсипано с бръчки. Но очите му бяха все така живи и проницателни.

— Благодаря ти — прошепна в ухото му Рийл, докато го прегръщаше.

Роби го гледаше очаквателно.

— Получих телефонно обаждане от човек, който ви е интервюирал на това място — подхвърли Синия.

Роби и Рийл се спогледаха.

— Мъж или жена? — попита Рийл.

— Мъж. Извини се за продължителността на сеанса, както и че са ви понамокрили.

— Много мило от негова страна — отвърна Рийл.

— Освен това ми разкри, че разполага с план Б, в случай че вашето одобрение зацикли.

— Какъв е план Б? — попита Роби.

— Резервен екип за предстоящата мисия. Но вие двамата сте фаворити.

— Поласкани сме — каза Рийл. — А кога ще ни запознаят с мисията?

— За нея знае само един човек в Управлението, но това не съм аз.

— Само един? — вдигна вежди Роби.

— Еван Тъкър, нали? — добави Рийл.

Синия кимна.

— За мен това е крайно необичайно. За подобни мисии трябва да се знае само от тесен кръг, но кръг от един човек ми се струва проблематичен.

— Засега оцеляхме — каза Рийл. — Виждаш ли нещо, което може да промени това?

— Няма да говоря с недомлъвки, защото това няма да ви помогне с нищо. На този етап директорът е абсолютно раздвоен. Нуждае се от вас, но същевременно иска да ви накаже. Засега не е ясно кое от тези противоречиви становища ще вземе връх.

— Той ни подложи на водно мъчение в опит да изтръгне признания — подхвърли Роби. — Според мен това означава, че предимството е на страната на наказанието.

— На пръв поглед е така — съгласи се Синия. — Но за съжаление, нещата са доста по-сложни. По всичко личи, че си променя мнението не с дни, а с часове.

— А ти откъде знаеш? — попита Роби.

— Нали затова сме разузнавателна агенция — отвърна с усмивка Синия. — Законът не забранява да използваме уменията си спрямо вътрешни хора.

— Може би това е причината за появата на Тъкър — подхвърли Роби на Рийл.

— Идвал е тук да се срещне с вас? — попита Синия.

— Искаше да ни „увери“, че не става въпрос за лична вендета и че изтезанията, включително водното мъчение, били част от проверката за годност.

— Повярвахте ли му?

— Не, по дяволите! — гневно каза Рийл. — Няма ли кой да му забрани вендетата?

— Бяха направени опити, но той се заинати. Персоналът е убеден във вината на бившия заместник-директор и онзи анализатор. Според тях и двамата са били предатели, които са си получили заслуженото. За съжаление, не тези хора управляват ЦРУ.

— Доколкото сме осведомени, имало е някаква сделка с президента — подхвърли Рийл.

— Да, там е работата, че конците се дърпат директно от Белия дом. Успях да науча, че от Ситуационната зала е била осъществена конферентна среща, на която са присъствали само президентът, директорът на ЦРУ и съветникът по националната сигурност.

— А екипът за наблюдение? — объркано попита Рийл.

— Освободили са го. Според мен за пръв път в цялата история. Само тримата споменати мъже са били свидетели на онова, което се е случило от другия край на спътника. В пълно нарушение на съществуващия протокол.

— Значи и вицепрезидентът не е бил там — отбеляза Роби.

— Това е твърде показателно — каза Синия. — Обикновено такива неща не минават без него.

— Чакай малко — сепнато го погледна Рийл. — Според теб не са искали свидетели на това, в което са участвали, така ли?

— Да — отвърна възрастният мъж. — Особено ако са се опасявали от евентуален импийчмънт.

— Отстранили са вицепрезидента, за да има кой да поеме властта, в случай че брадвата се стовари върху главата на големия бос — заключи Роби. — Това говори много.

— Тежко престъпление или наказуема постъпка — каза Рийл. — Според Конституцията това е достатъчно за искане на импийчмънт, но интерпретацията е твърде широка.

— Не и в света на разузнаването, откъдето винаги може да изскочи нещо друго — възрази Роби.

— Например покушение срещу държавен глава — каза Рийл и хвърли остър поглед към Синия. — Това има ли нещо общо с предстоящата ни мисия?

— Бих искал да ти отговоря, но не знам.

— Точно затова ударихме Ахмади, преди да завземе властта в Сирия. Още не беше станал държавен глава. Обратното би означавало престъпление.

— А Бин Ладен беше терорист, а не държавен глава — добави Рийл.

Синия се замисли върху чутото, после напълни гърдите си с чистия планински въздух.

— Малко са мишените, поради които президентът би рискувал политическата си кариера — рече той.

— Много малко — кимна Роби. — И между тях със сигурност не фигурира някой брутален диктатор, който мачка страната си. Да не забравяме, че Садам Хюсеин беше обесен не от нас, а от собствените си сънародници. Същевременно Африка няма важно геополитическо значение за нас. Никой не може да твърди, че е свързана с националните ни интереси.

— Аз се сещам за две възможни мишени — промълви Рийл. — Но за тяхното ликвидиране са нужни самоубийствени мисии. — Очите й се заковаха в лицето на Синия. — Мишената е поразена, но същото се случва и с изпълнителите. Могат да влязат, но не и да се оттеглят. Тоест ние сме мъртви.

— От което следва, че директорът вече е взел своето решение — каза Синия. — Но той уж го беше взел и предишния път…

21

Чанг-Ча не познаваше западняк, който прави разлика между китаец и японец, а още по-малко между севернокореец и южнокореец. Това се беше оказало много ценно за нейната работа. За света севернокорейците бяха зли и опасни, докато южнокорейците и японците изобщо не предизвикваха подозрения. Търпяха китайците, защото произвеждаха всичко, което останалите ползваха, а и Китай имаше страшно много пари. Поне така беше чувала.

След дългия полет до Истанбул тя беше взела влак, който в момента се намираше в Румъния и потегляше на запад. За пръв път в живота си виждаше нещо толкова луксозно, което се движи на колела. Този влак нямаше нищо общо с раздрънканите композиции в Северна Корея.

В слушалките й звучеше музика. Чанг-Ча обичаше да слуша музика, защото това й позволяваше да мисли за други неща. В момента го правеше с ясното съзнание, че много скоро това ще бъде невъзможно.

Панорамата зад прозорците беше забележителна. Тя обичаше да пътува с влак по няколко причини, сред които със сигурност бяха понижените мерки за сигурност. Но за това пътуване имаше друга причина, която се намираше в същия вагон, само през четири купета от нея.

Чанг-Ча беше видяла мъжа, но той дори не подозираше за нейното съществуване, защото нямаше нейния опит в наблюдението. Влакът пътуваше за Венеция и щеше да пристигне там след шест дни.

Предишната вечер беше изчакала мъжа да напусне спалния вагон, за да отиде във вагон-ресторанта.

Беше изчислила, че разполага с трийсет минути, но трябваше да се справи за половината от това време.

Освен че убиваше хора, Чанг-Ча събираше и разузнавателна информация. На пръв поглед приличаше на скромна млада азиатка, която не представлява заплаха за никого. Едва ли някой от пътниците можеше да си представи, че е в състояние да убие, когото пожелае.

Купето на мъжа беше заключено. Няколко секунди по-късно вече не беше. Чанг-Ча се плъзна вътре и затвори вратата след себе си. Не очакваше да открие кой знае какво. Мъжът беше британски дипломат, наскоро назначен в посолството в Пхенян. Такива хора не оставят секретни документи в купетата, които използват. Тайните, до които имаха достъп, бяха в главите им или се съхраняваха на кодирани носители, за чието разшифроване бе нужна цяла армия компютърни специалисти.

Но това правило имаше и своите изключения. Едно от тях можеше да се окаже именно мъжът, когото наблюдаваше.

Претърсването на купето й отне петнайсетина минути. Направи го професионално, без да оставя никакви следи. По нейна преценка мъжът беше поставил точно шест капана за онзи, който би проявил интерес към личните му вещи. Всеки от тях в състояние да разкрие наличието на въпросния интерес. Но тя или не ги докосна, или ги върна по местата им с точност до милиметър.

Ако човекът имаше телефон, той явно го беше взел със себе си. Компютър липсваше. Документи — също. Багажът му беше малко. Следователно всичко беше в главата му. Но тя беше в състояние да проникне и там.

Владееше доста техники за изтезание, повечето от които беше изпитала на собствения си гръб в „Йодо“.

Бяха я обучавали да шпионира семейството си, срещу което получаваше награда. В повечето случаи това означаваше да я бият по-малко. Беше крала храна от близките си. Беше пребивала хора, включително и деца. Семейството й отвръщаше със същото — клевети, побоища, кражба на храна. Такива бяха условията. Когато се страхуват достатъчно силно, хората са способни на всичко.

Винаги беше мечтала да бъде боуиуон, дете на надзирателите. Онези, които са били посочени и избрани лично от Великия вожд Ир Сен. Те получаваха достатъчно храна и спяха на нещо различно от голия бетон. В мечтите си тя се виждаше като една от тях — с пълен стомах и някакъв шанс един ден да се озове извън телената ограда, по която течеше ток.

И този ден настъпи.

Най-щастливият ден в живота й. За пръв път в историята на „Йодо“ някой напускаше зоната на осъдените до живот. И това беше тя. Единствената и до днес.

Върна се в своето купе. Но не и преди да остави нещо в купето на мъжа.

Половин час по-късно той се прибра в него, а тя чу отварянето и затварянето на вратата. Остана неподвижна, напрегнала слух. Миниатюрното подслушвателно устройство в ухото й действаше безупречно. Благодарение на него беше в състояние да следи движенията му в купето. Не гадаеше. Беше тренирана толкова добре, че умееше да вижда и без очи.

Отначало движенията бяха бавни, премерени и някак рутинни. После започнаха да набират скорост. Тя знаеше какво означава това.

Седми капан, който беше пропуснала.

Човекът вече знаеше, че купето му е било претърсвано. А може би беше открил и подслушвателното устройство, което Чанг-Ча беше поставила там.

Тя веднага провери разписанието.

Оставаха четирийсет и пет минути, смятано от този момент.

Багажът й за шестдневното пътуване се изчерпваше с една малка раница. Никога не пътуваше с много багаж просто защото не разполагаше с такъв. Личните й вещи се побираха в малка раница. Колата не беше нейна. Апартаментът — също. Те можеха да й ги отнемат, когато пожелаят. Но това, което лежеше в раницата, си беше нейно.

Четирийсет и две минути по-късно влакът започна да забавя ход. Гласът на кондуктора обяви следващата гара. Тя продължаваше да слуша. Вратата на другото купе се отвори и затръшна. След това настъпи тишина. Скритото подслушвателно устройство вече не улавяше нищо.

Но Чанг-Ча беше сигурна, че мъжът ще тръгне надясно, в обратна посока на нейното купе, защото по-близката врата за пътници беше натам. Тя излезе безшумно в коридора и хукна наляво. Миг по-късно блъсна служебната врата и скочи на перона още преди влакът да е спрял. Зае позиция зад купчина кашони и зачака.

Мъжът слезе и огледа перона в двете посоки. Явно чакаше появата на още някой — най-вероятно онзи, който беше обискирал купето му. Но никой не слезе. Мъжът изчака потеглянето на влака, а след това забърза към гарата. Изобщо не я забеляза.

Тя си даваше сметка, че оттук нататък ще има проблем с азиатската си външност. В този старинен европейски град имаше малко азиатци. Но шапката и тъмните очила трябваше да свършат работа. Чанг-Ча тръгна след мъжа, като спазваше прилична дистанция.

Той вече говореше по телефона. Слизането му от влака очевидно беше принудително, а това означаваше, че трябва да потърси хотел или транспорт.

Ако мъжът избереше да продължи с кола, Чанг-Ча трябваше да действа незабавно. Но ако решеше да пренощува тук, тя щеше да има на разположение цялата нощ и част от следващата сутрин. Достатъчно време, за да обмисли нещата.

За неин късмет мъжът избра да остане. Тя мина покрай вратата, през която беше изчезнал. Видя го пред рецепцията с паспорт в ръка. Очевидно ангажираше стая, но продължаваше да говори по телефона. Не след дълго получи старомоден ключ, прикрепен към нещо, което приличаше на позлатено преспапие.

Може да свърши работа, помисли си Чанг-Ча, имайки предвид преспапието.

Тя нае стая в същия хотел. Седна пред огледалото, отпи глътка горещ чай и млясна одобрително. В „Йодо“ беше загубила всичките си зъби, изпадали от почернелите венци. Това, което ги беше заместило, бе работа на един зъболекар на държавна служба, най-тежките й белези бяха скрити чрез серия пластични операции, но поради липсата на достатъчно здрава кожа хирургът не успя да заличи всичките. Най-болезнени бяха изгарянията. Когато висиш с главата надолу над пламтящ огън и си готов да признаеш всичко, за да се спасиш от ужасните болки, това няма как да се отрази добре на външния ти вид.

Чанг-Ча отпи още една глътка чай, а след това опипа леглото, покрито с дебело одеяло и меки възглавници. Изглеждаше далеч по-удобно от нейното в Пхенян.

На кого ли беше позвънил този британец?, запита се тя.

Стана един след полунощ. Часът беше отбелязан с мелодичен звън от невидим градски часовник, разположен някъде в центъра на стария град.

Беше време за действие.

Вместо да използва коридора, Чанг-Ча излезе през прозореца.

Стаята на британеца беше три етажа над нейната. Номер 607, четвъртата вдясно. Тя беше успяла да зърне цифрите над преградката, от която извадиха ключа му на рецепцията. Започна да се катери, като се хващаше за первазите и корнизите по фасадата. Стигна без проблеми до неговия прозорец и безшумно го отвори. Мъжът връхлетя в мига, в който краката й докоснаха килима. Дулото на пистолета опря в главата й. Но мъжът не успя да стреля, тъй като Чанг-Ча светкавично се дръпна встрани, а показалецът й ловко блокира спусъка. Докато той се бореше с това препятствие, тя подскочи с въртеливо движение и заби коляно в десния му бъбрек. Мъжът изкрещя от болка и се свлече на колене. Възползвайки се от момента, Чанг-Ча светкавично измъкна пистолета от ръката му. Той направи опит да се изправи, но тя се стрелна напред и го ритна в слабините, а лакътят й улучи слепоочието му. После заби в рамото му ножа, който държеше в лявата си ръка.

Британецът се просна на пода. Дишаше тежко и притискаше с ръка раненото си рамо. Коленете му бяха свити поради силната болка в слабините. Понечи да извика, но Чанг-Ча моментално му запуши устата.

Беше едър мъж, особено в сравнение с нея. Пак направи опит да се изправи със сетни сили. Тя нанесе рязък удар в раната на рамото му и той се просна по гръб, скимтейки от болка.

В следващия миг дулото на пистолета опря в слепоочието му. С тих, но напрегнат глас Чанг-Ча му обясни какво трябва да направи, ако иска да остане жив.

Британецът бавно се претърколи по корем. Тя ловко завърза китките за глезените му със свински опашки. После го преобърна на една страна и насочи лъча на фенерчето си в лицето му. Подхвърли няколко думи на английски и той кимна.

Чанг-Ча отпуши устата му.

Зададе му един въпрос и изслуша отговора. После зададе още четири, но получи отговор само на три от тях.

Кърпата отново влезе в устата му. Острието на ножа потъна още по-дълбоко в раната.

Ако устата му не беше запушена, писъците му със сигурност щяха да събудят целия хотел. Тя измъкна острието и изчака, докато се успокои.

Той я погледна с насълзени от болка очи.

Чанг-Ча дръпна кърпата и повтори последния си въпрос. Той поклати глава и рязко се дръпна назад в опит да избегне ръката й.

После изкрещя.

Или по-скоро се опита.

В следващия миг изпадна в несвяст, улучен от тежкото преспапие с ключа, което тя беше грабнала от близката масичка. Кръв покри лицето му.

Чанг-Ча скочи, грабна телефона от нощното шкафче и се взря в дисплея. Както подозираше, той не беше защитен с обикновена парола, а със скенер за пръстови отпечатъци. Още във влака беше забелязала, че го отключва по този начин. И беше стигнала до заключението, че скенерът най-вероятно прави разлика между отпечатъците на жив и мъртъв човек.

Точно по тази причина още не беше го убила.

Притисна пулсиращия му палец към дисплея и телефонът оживя. Влезе в настройките, изключи автоматичното блокиране и включи режим „полет“. Така телефонът щеше да остане отключен и едновременно с това непроследим.

После се наведе над жертвата си.

Острието на ножа преряза гърлото с хирургическа точност. Очаквайки избликването на артериалната кръв, тя бързо отскочи встрани. Беше го правила много пъти, но не в „Букчан“. Там буквално мечтаеше да усети кръвта върху дланите си.

Ослушва се в продължение на няколко секунди, но не чу нищо. Стените на стария хотел трябва да са доста дебели, каза си тя.

Избърса острието от кръвта, стана и отиде да сложи на вратата табелата „Не безпокойте“. След това се зае да преглежда имейлите и обажданията, записани в паметта на телефона. Не откри кой знае какво и премина на списъка с входящите и изходящите обаждания. В допълнение към обаждането си от улицата британецът беше говорил с още два номера. И двата с кода на Англия.

Третият номер беше по-интересен, защото започваше с 850.

Кодът на Северна Корея. Но номерът след него не беше на британското посолство в Пхенян, който тя знаеше наизуст. Светкавично изчисли часовата разлика. Там би трябвало да е около 8:45 сутринта. Изключи режим „полет“ и натисна бутона за набиране.

Насреща вдигнаха на третото позвъняване. Мъжки глас, който говореше на английски, а не на корейски. Гласът изрече нещо, което повтори няколко пъти. Тя мълчеше и слушаше. После рязко натисна бутона за изключване.

Напусна стаята по начина, по който беше влязла в нея. Но преди това си направи труда да инсценира грабеж и прибра телефона, портфейла, часовника, паспорта и пръстена на жертвата. Не беше си разопаковала багажа и това й помогна да напусне хотела бързо и абсолютно незабелязано в този час на нощта.

Пристигна на гарата точно навреме, за да хване следващия влак. Десет минути по-късно вече се намираше на осем километра от града, в който беше извършила убийство. След още четири часа, далеч преди тялото да бъде открито, тя слезе от влака и хвана първия самолет обратно за Турция.

След всичко това й оставаше само да реши какво да прави.

Или по-скоро, как да го направи.

22

Джесика Рийл свали оръжието, вдигна предпазните наушници и натисна копчето за придвижване на мишената.

Двайсет изстрела. Деветнайсет от тях в смъртоносната зона, един на два сантиметра извън нея. Тя се намръщи. Това не беше достатъчно добра стрелба. Фокусът й се разколеба някъде около четиринайсетия изстрел.

Погледна към Роби, който очакваше приближаването на своята мишена.

Всичките му изстрели бяха попаднали в смъртоносната зона. Очите му се спряха върху нейния лист хартия и устните му се свиха леко.

— Знам — мрачно въздъхна тя.

Беше се справила лесно със стрелковия тест въпреки високите стандарти на Бърнър Бокс. Това беше първият й пропуск след повече от две хиляди патрона, изстреляни от появата им на стрелбището до този момент.

Аманда Маркс се изправи между тях.

— Според мен доказахте, че все още сте изключителни майстори в стрелбата — обяви тя.

Напуснаха стрелбището и се насочиха към главната сграда. Пребиваването им тук продължаваше да е трудно и изпълнено с напрежение. И двамата се чувстваха изтощени, но едновременно с това стегнати като опънати струни.

— Две възможни мишени — изведнъж обяви Рийл.

Маркс и Роби забавиха ход.

— Синия? — погледна я Маркс.

— Посещението му дойде точно навреме — отбеляза Роби.

— Аз нямам нищо общо с него!

— Знаем — отвърна Рийл. — Вероятно е дело на колегата ти.

— На Виола? Това вече е изненада.

— Не и ако се чувства като риба на сухо. Говори се, че е имал разговор с Тъкър, при това насаме. След който е бил доста изнервен.

— И се е обадил на Синия — добави Роби.

— Ако Виола се е изнервил, значи нещо не е наред!

— Две мишени — повтори Рийл. — Две възможности.

Спряха се едновременно, образувайки нещо като малък кръг.

— Двама държавни глави — поясни Роби, след като стрелна с поглед Рийл.

Доста време се колебаеха как да споделят откритието си с Маркс. И в крайна сметка решиха, че трябва да го направят директно, очи в очи.

— Какви ги дрънкаш, по дяволите? — втренчи се в него Маркс.

— Мишената ще бъде държавен глава. А списъкът с кандидатите не е чак толкова дълъг.

Маркс с мъка преглътна. Изненадата в очите й граничеше със смайване.

— Синия ли ти каза това? — попита тя.

— По заобиколен начин — кимна Роби. — Няма как да е друго, ако съдим по развоя на събитията. Това е причината за колебанието на Тъкър, което жив ще го изяде. Освен това все още не е решил какво ще прави с нас.

— Но това е незаконно! Тъкър никога не би си позволил подобно нещо!

— Може би разчита на съюзници.

— Малцина могат да оправдаят организацията на подобна мисия! — остро отвърна Маркс.

— Не всички президенти са устроени по един и същ начин — добави Рийл.

Маркс се втренчи в нея и дълго мълча.

— Наистина ли каза това, или така ми се е сторило? — попита накрая тя.

— Наистина.

— Но това би било простъпка, която…

— Която би могла да го доведе до импийчмънт — довърши вместо нея Роби. — Именно по тази причина за операцията знаят само шепа хора.

— Според мен става въпрос за Иран или за Северна Корея, нашите най-заклети врагове — добави Рийл. — Приемам залози. Говорим за последните останки от империята на злото, след като в Ирак вече е мирно, спокойно и гъмжи от терористи…

Маркс се огледа. Наоколо беше абсолютно пусто, но въпреки това не й се водеше подобен разговор.

— В качеството си на заместник-директор отговарям пряко за тези секретни операции — каза тя. — Длъжна съм да ги ръководя от начало до край, но за тази не знам нищо!

— Вероятно Тъкър е единственият в ЦРУ, който е осведомен за нея.

— Плюс президента и съветника по националната сигурност Потър — добави Рийл.

— Пълна лудост — мрачно поклати глава Маркс. — Питам се как тогава Синия е разбрал.

— Такава му е работата. Разполага с много източници на информация, освен това умее да тълкува подреждането на чаените листенца и изражението на своите началници — отвърна Роби. — Тъкър не е сред хората, притежаващи каменните лица на закоравели комарджии. Освен това е политик, направил кариера извън разузнаването. Аз съм убеден, че Синия си има начини да разгадава развоя на събитията в Лангли, за които Тъкър дори не подозира.

— И тъй, говорим или за президента на Иран, или за аятолаха. Другият вариант е Ун, вождът на Северна Корея.

— Но това е пълно безумие! — възкликна Маркс. — Северна Корея притежава ядрено оръжие, а съвсем скоро към нея ще се присъедини и Иран. Режимите на тези две страни поддържат наказателни отряди по целия свят, включително и у нас. Какво ще стане, ако решат да използват химически или биологични оръжия?

— Ще реагираме по съответния начин, разбира се — въздъхна Роби. — Ще се намесят руснаците, а след тях и китайците. Израел със сигурност ще бъде нападнат, което означава, че ние трябва да го защитим.

— След което ще настъпи апокалипсис — добави Рийл.

— Не, това не може да е истина! — простена Маркс и закри очи с длани.

— Въпросът е коя от тези две мишени — каза Рийл.

— На практика няма значение — отвърна Роби. — Вероятно можем да влезем в Иран и Северна Корея. Но не можем да си тръгнем от там. Сирия бе достатъчно доказателство за това, макар че не може да се сравнява с никоя от тях. Особено със Северна Корея, която е като друга планета.

— Да — каза Маркс. — Но за да стигнем до мишената, трябва да разполагаме с предани хора в най-висшите кръгове на правителството й. Как се е развил този процес, без аз да знам нищо за него? Подобни неща не се случват за една нощ.

— Нова сте — отвърна Роби. — Това, за което говорите, вероятно се е подготвяло дълго време преди вас. Дикарло също не беше достатъчно дълго на тази длъжност, за да разбере какво се случва.

— Тук си прав — кимна Маркс.

— Но заместник-директорът преди нея със сигурност е бил в течение — отбеляза Роби и хвърли кос поглед към Рийл. — Имам предвид Джим Гелдър.

— Гелдър може да е бил замесен в подобно нещо — отвърна тя, избягвайки погледа му. — Той не само прекрачваше границите, той ги унищожаваше. За него отстраняването на някой от лидерите на споменатите страни нямаше да означавало много, дори ако доведеше до Армагедон. — Замълча за момент, после тихо добави: — Всъщност той опита нещо подобно. Беше човек на изненадите. Жалко, че е мъртъв, защото някои от нас биха искали да го убият поне още веднъж.

— Според вас как ще се развият събитията? — попита Роби, обръщайки се към Маркс. — Очевидно задачата ни да ударим подобни мишени е абсолютно незаконна. Как тогава ще я изпълним? Аз със сигурност не съм готов да прикривам, когото и да било.

— По време на психологическите тестове постоянно ни задават един и същ въпрос — намеси се Рийл. — Дали ще изпълняваме спуснатите заповеди, или ще измислим свои? Какво ще кажете, госпожо? Как трябва да постъпим, ако получим такава заповед?

След доста продължително мълчание Маркс отчаяно простена:

— Не знам, Джесика! Бог да ми е на помощ, но не знам!

23

Еван Тъкър втренчено гледаше кодирания имейл, който беше прочел поне десетина пъти, но въпреки това съзнанието му отказваше да го приеме.

Лойд Карсън намерен убит в румънски хотел. Предполагаем мотив — грабеж.

Ръцете му трепереха толкова силно, че не беше в състояние да набере отговора. Изправи се, прекоси просторния кабинет и си наля чаша вода. Върна се зад бюрото и погледна монитора си. Внезапно бе обзет от надеждата, че имейлът е изчезнал или — още по-добре — че изобщо не е бил там. Плод на преумората и нищо повече.

Имейлът обаче си стоеше на екрана. Специалният пратеник на Великобритания в Северна Корея Лойд Карсън е бил убит. Подозират грабеж, тъй като липсват личните му вещи — портфейл, часовник, паспорт, мобилен телефон.

Мобилен телефон.

Тъкър вдигна слушалката и издаде кратка заповед, която беше изпълнена моментално.

Не след дълго на екрана се появи съобщение за нов имейл и той кликна с мишката да го отвори.

След което изпита чувството, че ще му прилошее.

На екрана се появи списък на телефонните разговори на Карсън, проведени малко преди смъртта му.

Най-отдолу беше отбелязан часът на последния от тях — рано сутринта по източноевропейско време Карсън беше позвънил на номер в Северна Корея. Един много специален номер, известен на малцина. Въпросът беше дали именно Карсън го беше набрал. Или някой друг — например убиецът му?

Тъкър изпрати секретно съобщение. Беше наясно, че отговорът няма да пристигне веднага, и направи опит да насочи вниманието си към други задачи. Но такива нямаше. Това беше единствената и най-важната задача, а и той не беше в състояние да мисли за нищо друго.

Отговорът дойде два часа по-късно. И го накара да се вцепени от ужас.

В указания час е постъпило входящо обаждане, но насреща са мълчали.

Насреща са мълчали.

Тъкър напрегна въображението си, за да си представи какво се е случило в Румъния. Уплашен от нещо, Карсън променя първоначалния си маршрут, а след това провежда няколко телефонни разговора. Всички с британски абонати, с изключение на един. Той е с абонат в Северна Корея. Убиецът разпознава кода на страната и натиска бутона за повторно набиране. Човекът насреща вдига, сигурен, че това отново е Карсън.

Тъкър се облегна назад.

Дали бе това, което си мислеше? Имаше всички основания да подозира, че суперсекретната им операция вече е безнадеждно компрометирана.

Трябваше да информира президента.

Умът му осъзнаваше, че е длъжен да го направи, но ръката му отказа да посегне към телефона.

В крайна сметка реши да започне отначало.

Този телефонен номер беше непроследим. Което може би означаваше, че всичко е наред. Може би.

Нямаше защо да бърза с обаждането в Белия дом. Преди това трябваше да се увери, че операцията не е разкрита. Обратното означаваше незабавно изстрелване на екипа и светкавично изпълнение.

Защото втори шанс нямаше да има.

Тъкър проведе още няколко телефонни разговора и машината се задвижи. В момента изобщо не го беше грижа дали Роби и Рийл ще оцелеят. Изчезнало беше и чувството за справедливост, изискващо те да бъдат наказани. Сега мислеше как да оцелее самият той. Рискът беше огромен, но вече беше късно да мисли за неговите мащаби.

Забърза към една от заседателните зали, където се провеждаше някаква презентация, която изобщо не го интересуваше. След нея потъна в поредица от подобни събития, които запълниха деня му — толкова плътно, че му остана време само да хапне една супа, която опари вътрешностите му като киселина.

Надвечер най-после се настани в лимузината, която щеше да го откара у дома. Когато пристигнаха, той заповяда на сътрудниците си да бъдат на разположение, заобиколи съпругата си, която излезе да го посрещне, и се насочи към кабинета си в задната част на къщата. Там започна да проверява електронната поща и гласовите съобщения.

Все още нищо. Това би могло да е както добра новина, така и обратното.

Той се свърза с Маркс в Бърнър Бокс и й нареди да ускори процедурите. След което добави, че именно Роби и Рийл ще бъдат титулярните играчи, а заминаването им може да стане всеки момент. После прекъсна връзката, без да изчака евентуалните въпроси на своята заместничка.

Сипа в чашата си два пръста уиски, а след малко още толкова. Но нервите му бяха така обтегнати, че алкохолът изобщо не му помогна. Все едно че пиеше сода.

Отпусна се в креслото и затвори очи. След малко компютърът издаде звук. Много специален звук, инсталиран лично от него. Звук, който изискваше незабавното му внимание.

С пресъхнала уста и разтуптяно сърце Тъкър отвори входящия кодиран имейл. Съдържанието му беше кратко, но всяка дума пронизваше мозъка му като куршум.

Беше в състояние само да седи, втренчил невярващ поглед в екрана. Последните искрици надежда се стопиха. Изчезнаха завинаги.

На практика информацията беше далеч по-лоша от всички сценарии, които бяха преминали през главата му след убийството на Лойд Карсън — единствения посредник в тази сложна конфигурация. Нещо като предпазен щифт на бойна граната. Човекът, който беше разкрит и превърнат в мишена, поразена с безмилостна точност.

Всъщност всички бяха поразени, но и това не беше най-лошото. Защото нещата вече изглеждаха по коренно различен начин.

Той взе телефона и натисна бутона за бързо набиране.

Съветникът по националната сигурност Потър вдигна на второто позвъняване.

— Мъртви сме — обяви Тъкър. — Дори повече от мъртви.

24

Тик-тик-тик. Секундната стрелка на старомодния стенен часовник обикаляше циферблата.

Кабинетът беше занемарен и потискащ. За много хора това със сигурност беше така, но не и за Чанг-Ча, която седеше спокойно и търпеливо си чакаше реда.

Докато гледаше униформения чиновник зад металното бюро край вратата, тя се замисли за миналото си в „Йодо“, което винаги щеше да остане част от нея, независимо колко далече бе стигнала.

В лагера ги учеха на основна граматика и елементарно смятане. Това беше горе-долу всичко. Малко по-късно обучението се свеждаше единствено до инструкции за труда, който предстоеше да полагат. Чанг-Ча започна да работи в мините още на десетгодишна възраст. Разбиваше с чук по-едрите буци въглища и ядеше бой за неизпълнение на нормата.

В училище ги учеха да клеветят другите деца. Всички го правеха, включително и Чанг-Ча. Най-усърдните получаваха мизерни награди, които за повечето от тях обаче изглеждаха като планини от злато: по-малко бой, повече зеле, по-редки сеанси на разкаяние, по време на които учениците бяха принуждавани да признават въображаеми грехове, отново наказвани с бой. Чанг-Ча постепенно свикна сама да ходи при възпитателите и да им разказва за измислените си провинения. Защото обратното означаваше по-жестоко млатене. Възпитателите от своя страна бяха доволни, когато децата говореха за слабостите и грешките си, превръщащи ги в дребни и незначителни същества. В лагера те изпълняваха и ролята на надзиратели, може би защото единственото, на което учеха децата, бяха жестокост, предателство и болка.

Едно момиченце, малко по-голямо от Чанг-Ча, беше обвинено от родителите си, че е откраднало част от храната им. Пребито от тях, детето беше предадено на надзирателите.

Чанг-Ча обаче видя, че се беше случило точно обратното — възрастните откраднаха храната на детето, след което побързаха да го натопят. Тя не се поколеба да ги разобличи.

За награда я свалиха в подземния арест, окачиха я да виси с главата надолу в една тясна клетка, след което започнаха да я бодат с нагорещени до червено ножове. Това продължи с часове. Замириса на изгоряла кожа, но кръв почти нямаше, тъй като раните бързо се запечатваха от нажежения метал.

Така и не й обясниха защо я наказват. Нали беше казала истината? А когато най-после я освободиха и я върнаха в лагера, същото момиче я натопи пред надзирателите. Трима от тях я смазаха от бой. Свита на пода, Чанг-Ча се молеше да умре, за да се отърве от мъките.

На другия ден превързаха раните й и я изпратиха да прибира реколтата на полето, но тя не успя да изпълни нормата си. В резултат доведоха баща й да я накаже. И той го направи. С цялата енергия, на която беше способен, защото знаеше, че ако не прояви достатъчно усърдие, надзирателите ще го смачкат от бой. Другите лагерници се изредиха да я заплюват, защото всички страдаха, когато някой не успееше да изпълни нормата си.

Всеки ден в продължение на седмица я завличаха в центъра на лагера и я налагаха с пръчки. Един ден, докато с мъка се отдалечаваше от плаца след поредния побой, Чанг-Ча дочу забележката, подхвърлена от някакъв надзирател:

— Малката кучка се оказа наистина корава…

Несъзнателно разтърка белезите от нажежено желязо по ръцете си. Момичето, което я натопи, умря само месец по-късно. Чанг-Ча го подмами на едно усамотено място с обещанието да му даде кочан царевица, но вместо това го блъсна от една висока скала. Едва през зимата откриха тялото, или по-скоро това, което беше останало от него.

От този ден нататък „коравата малка кучка“ никога повече не каза истината.

Вратата се отвори и на прага се изправи мъж с генералски пагони. За нея всички изглеждаха еднакво. Дребни и жилави, с малки злобни очички. Този спокойно би могъл да мине за надзирател в „Йодо“. А може би наистина е бил такъв.

Генералът й направи знак да влезе.

Тя стана и го последва.

Той затвори след нея и й посочи един стол. После се настани зад металното си бюро, събра длани и започна да я оглежда.

— Всичко това е твърде необичайно, донгму Ии — подхвърли.

Донгму. Другарка. Което не беше точно така. Защото тя мразеше всички и разчиташе единствено на себе си. А и той ясно показваше, че не я счита за другарка.

Чанг-Ча не отговори. Наистина беше необичайно. Нямаше какво повече да добави. В лагера беше разбрала, че е по-добре да мълчиш, отколкото да кажеш нещо, с което ще си навлечеш поредния бой.

— Той е уважаван човек и мой близък приятел — добави генералът.

Тя отново не каза нищо, просто го гледаше право в очите. Севернокорейските мъже не обичаха това, особено ако го правеше жена. Но погледът й дори не трепна. Отдавна беше изгубила чувството си за страх от мъжете. Защото беше изтърпяла от тях всички възможни болки. Както физически, така и душевни. И вече нямаше причини да се страхува.

В ръцете на генерала се появи мобилният телефон на Лойд Карсън, който Чанг-Ча беше задигнала в Румъния. Онзи, в чиято памет беше запечатан един номер със севернокорейски код. Номерът на генерал Пак, който беше вдигнал лично, когато тя го набра от хотелската стая.

Генерал Пак действително беше уважаван човек в тази страна. Неразделна част от най-близкото обкръжение на Великия вожд, а според някои — и най-довереният му съветник.

А тя беше познала гласа му. Беше го чувала да говори и веднъж, преди много години, го беше виждала лично. Никога нямаше да забрави тази среща. Гласът по телефона несъмнено беше неговият.

Чанг-Ча доносничеше за пореден път и добре разбираше какво върши. Но това й беше работата. Британецът Лойд Карсън беше привлякъл вниманието на севернокорейските тайни служби, които го бяха виждали в компанията на доказани американски агенти. Всички в Северна Корея бяха наясно, че британците и американските са близки. Тя беше получила задачата да проследи Лойд Карсън, да претърси личните му вещи и ако се наложи, да го убие.

И направи точно това — проследи го, претърси вещите му и го уби, след което прибра телефона му. После даде показания, според които набраният номер бе на уважавания генерал Пак. Близкият приятел на човека, който седеше насреща й. Тя си даваше сметка, че ситуацията е деликатна. И може би смъртно опасна за нея.

— Този номер не може да се проследи — каза генералът. — Набрахме го няколко пъти, но никой не вдигна. Засега разполагаме само с твоята дума, донгму Ии. Срещу тази на един уважаван лидер. — Той остави апарата на бюрото и я погледна изпитателно.

Тя най-сетне реши да проговори. Подбираше внимателно думите си.

— Написах доклад. В него е всичко, което знам. Нямам какво да добавя.

— Възможно ли е да грешиш? Сигурна ли си, че чу именно неговия глас?

Чанг-Ча прекрасно знаеше какво иска да чуе генералът насреща й. Но това нямаше да се случи, защото щеше да чуе друго.

Тя бръкна в джоба си и извади собствения си телефон. Натисна няколко бутона и дисплеят светна. След това включи звука.

— Ало? Господин Карсън, вие ли сте? — каза мъжки глас на английски. — Ало? Случило ли се е нещо?

Генералът рязко се приведе над бюрото, при което събори пълната с химикалки чаша. Втренчи се първо в телефона, после в нея.

— Това е гласът на генерал Пак!

— Точно така.

— Как се сдоби с това?

— Направих запис на обаждането от Букурещ.

Юмрукът му се стовари върху плота.

— Защо не докладва досега?

— Защото се надявах, че ще повярвате на един предан агент на Великия вожд, а не на някакъв предател.

Вратата се отвори и в кабинета се появиха двама мъже, също генерали. В Северна Корея имаше твърде много генерали.

Новодошлите бяха с по-нисък чин от собственика на кабинета. Но това бързо можеше да се промени. В тази страна генералите идваха и си отиват. А някои биваха екзекутирани. Тя вече се беше срещнала с тези двамата. И им беше пуснала записа. Но те явно се страхуваха от началника си и бяха предпочели да се явят тук след нея.

Мъжът зад бюрото бавно се изправи.

— Как си позволявате да нахлувате по този начин?

— Великият вожд трябва да бъде уведомен — отвърна единият.

Всички знаеха, че висшестоящият генерал е близък приятел с Пак. Затова нещата бяха организирани по този начин. Истината в Северна Корея не означаваше непременно, че един човек трябва да умре или да бъде свободен. Тя беше само един от многобройните фактори, които трябва да се вземат под внимание — особено когато целта е да оцелееш.

— Имате ли нещо против, генерале? — попита другият.

Генералът погледна телефона, а след това и непроницаемите черти на Чанг-Ча. Очевидно си даваше сметка, че току-що го бяха надиграли, при това по един необратим начин.

В крайна сметка той кимна, свали шапката си от закачалката и поведе колегите си към вратата.

Чанг-Ча изведнъж осъзна, че са забравили за нея, но не се изненада. Тук понятието равноправие на половете не съществуваше. А и тя не беше на военна служба — факт, който автоматично я превръщаше във второкласен гражданин за онези, които бяха.

Запита се дали ще я изпратят да убие Пак. Можеха да го изправят пред наказателен взвод — нормалният начин за разправяне с предателите. Но публичната екзекуция на Пак щеше се нуждае от някакви обяснения. Можеха да излъжат, разбира се, но по-будните граждани щяха да разберат, че зад ликвидирането на един толкова високопоставен офицер със сигурност трябва да се крие много тежко престъпление — например опит за покушение срещу Великия вожд. А това означаваше тежък удар срещу авторитета на самия Вожд. Но предателите трябваше да бъдат наказвани и в повечето случаи екзекуцията бе най-подходящото наказание за тях. Всичко това я навеждаше на мисълта, че изборът ще падне именно върху нея. Убийство, маскирано като катастрофа или нещастен случай. Вече го беше правила. Така предателят щеше да бъде ликвидиран, а живите му съмишленици едва ли щяха да имат куража за втори опит. Същевременно обществеността и останалите потенциални врагове на държавата никога нямаше да разберат за планираното покушение. По този начин авторитетът на Великия вожд щеше да остане ненакърнен.

Обмислила всичко това, Чанг-Ча тръсна глава и го забрави. Заповедта или щеше да дойде, или не.

Тя прибра телефона в джоба си, излезе навън и вдигна глава към безоблачното небе.

По това време на годината затворниците в „Йодо“ се готвеха да посрещнат студа. Първият комплект дрехи, които беше получила след затварянето си в лагера, беше свален от умряло дете. Дрехите бяха мръсни и парцаливи. „Нов“ комплект й се полагаше чак след три години. Изпратиха я на работа в една златна мина, където изкопаваше късчета от скъпоценния метал, без да има представа нито какъв е, нито за какво служи. После я преместиха в гипсова кариера, последвана от дестилационна фабрика, а накрая и на полето. Денят й започваше в четири сутринта и свършваше в единайсет вечерта. Беше виждала съвсем ненормални хора, които копаеха дупки или скубеха бурени. Понякога освобождаваха умиращите лагерници, за да не докладват смъртта им. Чанг-Ча не знаеше, че това е причината, но беше виждала с очите си как стари и млади нещастници пропълзяват през отворения портал, за да умрат на броени метри от него. Никой не си правеше труда да ги погребе и труповете им обикновено ставаха плячка на дивите животни.

Домът й беше кирпичена колиба, която споделяше с още трийсетина лагернички. Размерите й бяха по-малки от тези на сегашния й апартамент. Отопление нямаше, а одеялата бяха тънки и осеяни с дупки. Вътре беше адски студ. Една нощ се събуди от премръзване, но само за да установи, че момичето до нея е умряло от студ. На двеста души се полагаше една тоалетна. Това беше животът й.

Десет.

Толкова на брой бяха основните правила във всички лагери.

Не бягай, гласеше първото и най-важното от тях.

Последното, може би най-важното, обобщаваше лаконично: Ако нарушиш някое от горните правила, ще бъдеш разстрелян.

Останалите между тях — не кради, изпълнявай заповедите, шпионирай останалите затворници и докладвай — бяха пълнеж. Опасността да ги убият по всяко време и без причина беше много голяма.

Имаше едно правило, което я заинтригува. Номер девет. То гласеше, че всеки лагерник трябва да се разкайва за грешките си. Залъгалка за онези, които се надяваха, че един ден ще напуснат лагера. Но тя не беше сред тях. Не вярваше, че някога ще бъде свободна. Не се разкайваше за грешките си. Просто се опитваше да оцелее. В това отношение сегашният й живот не се различаваше кой знае колко от онзи в лагерите.

И тук просто се опитвам да оцелея.

25

Тримата мъже се появиха в Ситуационната зала на Белия дом, отново опразнена от дежурните наблюдатели на Съвета за национална сигурност. Записи не се предвиждаха. Протокол — също. Други хора нямаше.

Еван Тъкър срещна навъсения поглед на президента, който все още не беше информиран за целта на тази среща. Единственото, което му казаха, беше, че въпросът е спешен и изисква незабавно обсъждане. Това беше причината да седят в тази зала, а президентът да отмени четири срещи.

— Ще благоволиш ли да ми кажеш за какво става въпрос, Еван? — каза гневно държавният глава.

Джош Потър вече беше разговарял с Тъкър и знаеше какво предстои. Чувстваше се неудобно, защото не беше информирал президента, който му се падаше пряк и единствен началник, но Тъкър го беше принудил да си мълчи.

На практика това беше добро дошло за него, тъй като никак не му се искаше да бъде преносителят на лошите новини.

Тъкър прочисти гърлото си, което напоследък постоянно го дереше. После сключи пръсти на масата и започна да търка палците си с такава ярост, че върховете им почервеняха.

— Имаме критично важни развития на нещата, свързани с предстоящата мисия — започна той. — И нито едно от тях не е добро.

Лицето на президента пребледня.

— Поясни се — каза той.

— Както ви е известно, Лойд Карсън от британското посолство в Пхенян беше главният ни посредник при контактите с генерал Пак. Всъщност не главният, а единственият.

— В началото не повярвах — каза президентът. — Би трябвало да работи не с нас, а със собственото си правителство, давайки му възможност само да свърши работата.

— Вече ви обясних причините: Карсън беше наясно, че никой от неговите сънародници няма да има достатъчно кураж за това. По тази причина и с благословията на своя шеф той прехвърли работата на нас.

Президентът притвори клепачи и прехапа долната си устна. Когато отвори очи, в тях се четеше гняв.

— Както винаги, а? — изръмжа той. — Всичко се стоварва на добрите стари Съединени щати, световния жандарм! Ние вършим черната работа, а другите си седят отстрани и гледат. Ако нещо се обърка, имат прекрасната възможност да се обърнат срещу нас или просто да си плюят на петите!

— Статутът на суперсила е свързан с големи отговорности, повечето от които са несправедливи — отвърна Тъкър. — Но ние ги поемаме, защото те ни дават шанс да се отървем от режим, който от десетилетия е трън в очите на цивилизования свят. Съзнавахме, че това е свързано с рискове, но ползите са далеч по-големи.

— Не ми изнасяй оправдателни речи, Еван! — рече президентът. — По-добре започвай да разказваш.

Тъкър се облегна назад и се опита да запази самообладание. Президентът го беше разкрил с безпощадна точност. Това наистина беше такава реч. Слава богу, че беше получил шанс да я произнесе.

— По всяка вероятност Лойд Карсън е попаднал в радара на корейското контраразузнаване — рече той.

— Как?

— Тази страна е един огромен параноичен кошер, в който всеки шпионира всекиго, сър. Това им е втълпено още от люлката. Като в романа на Оруел.

— Добре, попаднал е в радара им — напрегнато каза президентът. — А после какво?

— Пътувал е извън страната. Направил е няколко спирки, после е отлетял за Истанбул, където е взел „Ориент експрес“ за едно дълго пътуване през Източна, а след това и през Западна Европа с краен пункт Венеция.

— Но той не е стигнал до крайния пункт, нали?

— В Румъния вероятно е усетил, че са го разкрили, и е слязъл от влака. Отишъл е в хотел, където е бил нападнат и убит.

— Мили боже! — прошепна президентът и зачака продължението.

— Малко преди това е набрал един телефонен номер — добави Тъкър.

— Чий?

— На генерал Пак. Специален непроследим номер.

— Добре, ясно. Но какъв е проблемът? — В очите на президента имаше учудване.

— По всяка вероятност техният агент е натиснал бутона за повторно набиране. Генерал Пак отговаря, понеже смята, че се обажда Карсън. Агентът разпознава гласа му.

— По дяволите, Тъкър! — изригна държавният глава. — Наистина ли мислиш, че нещата са се развили по този начин? — След тези думи той се отпусна в стола си и отново затвори очи.

Тъкър и Потър се спогледаха, вероятно представяйки си кариерата, която ги чакаше. И която със сигурност щеше да бъде извън правителството.

Президентът помълча известно време, а после, без да отваря очи, подхвърли:

— Но ако Карсън е бил убит и никой, освен нас не знае за тази мисия, как тогава научаваме всичко това?

Тъкър се беше подготвил за този въпрос. Отговорите бяха няколко, част от тях доста дълги. Но той прецени, че е най-добре да отговори кратко.

— От генерал Пак. Щом е разбрал, че Карсън е убит, веднага ни информира.

Клепачите на президента най-сетне се повдигнаха.

— Каква ще бъде реакцията на корейците според теб? — попита той.

— Не мога да бъда сигурен, сър. Напълно е възможно да обявят пред света, че Западът е планирал ликвидирането на Великия вожд, за да постави на негово място генерал Пак.

— Кой ще повярва на подобни обвинения?

— Вършили сме такива неща, сър — отвърна с въздишка Тъкър. — В други страни.

— Но тази практика отдавна е прекратена, нали? Приели сме закон, според който… — Президентът поклати глава и мрачно добави: — По дяволите!

— Великобритания е най-верният ни съюзник, сър — обади се Потър. — Никой няма да повярва, че могат да предприемат нещо подобно без нашето съгласие.

— Ще изтезават Пак и семейството му, докато не им каже всичко — добави Тъкър. — Благодарение на високия си пост той разполага с достатъчно факти и детайли, които да подкрепят тезата им. Включително и за видеоконференцията, по време на която вие му дадохте дума за…

Юмрукът на президента се стовари върху масата.

— Не ми прехвърляй топката, Тъкър! За цялата бъркотия си виновен единствено ти!

— Напълно съм съгласен с вас, сър. Но…

— Какво?

Потър реши, че той трябва да отговори на този въпрос. Все пак беше съветник на президента и трябваше да го посъветва нещо.

— Но в крайна сметка вината ще падне върху вас, сър — обяви с извинителен тон той.

— Като Хари Труман, а? — каза президентът и скри лицето си в шепи.

Потър кимна и отправи мрачен поглед към Тъкър.

— Несправедливо, сър, но такава е истината. Вие ще поемете удара, а не директорът на ЦРУ.

Президентът свали ръцете си и се втренчи в Тъкър, който смотолеви:

— Със сигурност се надявахме на нещо по-добро, сър.

— Добре, обвиняват ни в заговор — примирено въздъхна президентът. — Изтезават Пак и той им изпява всичко. Според мен трябва да сме подготвени за нанасянето на контраудар. Знаем ли с колко време разполагаме? Предполагам, че Пак вече е арестуван.

— Той е извън Северна Корея — отвърна Тъкър.

— Какво?!

— Напуснал е страната по здравословни причини. Очевидно е предпочел да бъде лекуван от чуждестранни специалисти. Високият пост му позволява подобен избор.

— Къде се намира, по дяволите? — попита президентът, все още объркан от неочакваната новина.

— Във Франция.

— Но не са ли го арестували и там предвид развоя на събитията?

— Със сигурност са искали, сър. Но той е изоставил антуража си и е изчезнал.

— Защо, по дяволите, не започна с това?

— Защото исках да бъдете абсолютно наясно със ситуацията, преди да ви предложа възможните решения.

— Но след като се крие и не е арестуван от тайните служби, бихме могли да го измъкнем от там и да го скрием завинаги — подхвърли Потър.

— С какво обяснение? — изгледа го Тъкър.

— Не ни трябват обяснения! — отсече президентът. — Никой няма да знае, че го държим.

— В такъв случай те просто ще обявят на всеослушание, че сме се опитали да използваме Пак за сваляне на правителството в Пхенян в нарушение както на международното право, така и на собствените си закони. И че в момента го крием с намерението да му дадем политическо убежище в САЩ.

— Но няма да имат никакви доказателства!

— Те не боравят с факти, сър. Дори голите им обвинения ще предизвикат достатъчно смут и объркване. Фактът, че Карсън е британец, автоматично замесва и нашите приятели в Лондон. А фактът, че генерал Пак изчезва във Франция, ще хвърли петно върху колегите ни в Париж. Никой няма да повярва, че са действали сами, без благословията на Щатите. Това ще бъде истински пир за медиите, сър. Те ще се разровят докрай, ще преобърнат всички камъни. Ще бъдат повдигнати въпроси, отговорите, на които трябва да дадем ние. — Тъкър замълча за момент и ги погледна. — Ами ако истината излезе на бял свят? Лично аз нямам никакво намерение да влизам в затвора…

Президентът се изправи, пъхна ръце в джобовете си и нервно започна да крачи напред-назад.

— Това не е истина! — прошепна той. — Не мога да повярвам, че позволих да бъда вкаран в тази… идиотска ситуация!

— Според мен трябва да запазим спокойствие и да обмислим нещата — обади се Потър, но и неговото лице беше пребледняло.

— Лесно ти е да го кажеш, Джош — презрително го изгледа президентът. — Може би защото историята ще отбележи личния ти принос само с някоя глупава бележка под линия. Аз обаче ще понеса цялата тежест на удара. Аз ще бъда президентът в немилост.

— Разбира се, сър — почервеня като рак Потър. — Не го оспорвам. Аз…

Президентът вдигна ръка да го прекъсне и се тръшна в креслото.

— Просто недей, Джош — уморено въздъхна той и се извърна към Тъкър. — Да чуем какво предлагаш.

Шефът на ЦРУ се замисли за момент. Останалите двама не сваляха очи от лицето му.

— Предлагам да открием и ликвидираме генерал Пак, докато все още се намира във Франция, а след това да хвърлим вината върху севернокорейските тайни служби.

— Да го убием?! — зяпна президентът. — Но аз му дадох дума, че…

— Това е минало — прекъсна го Тъкър. — Сега говорим за настоящето. На всичкото отгоре Пак е виновен за цялата бъркотия. Би трябвало да знае, че Карсън е компрометиран и изобщо да не посяга към проклетия телефон! Той се прецака. А когато човек се прецака, трябва да плати цената. Е, това е цената!

— Неговата смърт? — възкликна президентът. — Или по-точно неговото убийство?

— С какво ще ни помогне това? — попита Потър.

— Борбата за власт в Северна Корея никога не спира. Съвсем наскоро имаше неуспешен опит за ликвидирането на Ун. Ще използваме това като алтернативно обяснение, което ще им натикаме в носа — разбира се, с помощта на нашите съюзници. Основната ни теза ще бъде, че те ни обвиняват в нещо, което сами са извършили. Ние отричаме абсолютно всичко, без да навлизаме в детайли, които на даден етап биха могли да ни компрометират. Но всичко това ще бъде възможно само ако пожертваме Пак.

Президентът понечи да каже нещо, после се отказа и замислено поклати глава.

Потър и Тъкър нямаха никакво желание да нарушават мълчанието.

— Дори Соломон би се затруднил в намирането на решение — въздъхна най-после президентът. — Защото става въпрос за избор между страшното и ужасното.

— Така е, сър — съгласи се Тъкър.

— Ако приемем предложението ти, трябва да го направим веднага.

— Екипът ми е готов. Може да потегли незабавно.

— Роби и Рийл? — остро попита президентът.

— Роби и Рийл — каза Тъкър.

Отново настъпи мълчание.

— Взехте ли решение, сър? — попита след продължителната пауза Тъкър.

— Не мога да повярвам, че това се случва — каза унило президентът. — Но то се случва. Извървяхме твърде дълъг път, за да се върнем обратно.

— Боя се, че е така.

— Е, поне не започнахме война, нали? Няма загинали американци.

— Засега — промърмори под носа си Потър.

— Не, сър — твърдо отвърна Тъкър.

Президентът се изправи, обърна се с гръб към него и подхвърли:

— Направи каквото трябва. А когато всичко свърши, можеш да помислиш за кариера извън моята администрация. Приключих с теб, Тъкър.

След тези думи той се обърна и напусна залата.

26

Чакаха. От доста време.

Рийл и Роби се спогледаха при шума от отварянето на вратата и се обърнаха едновременно.

Очакваха появата на Маркс и леко се стреснаха, когато на прага се изправи директорът на ЦРУ Еван Тъкър.

Той енергично се приближи. Фигурата му излъчваше спокойствие и самоувереност. Разкопча сакото си, седна и посегна към бутилката минерална вода на масата. После се обърна към сътрудничката, която бе влязла с него.

— Кафе — каза той и едва тогава обърна внимание на Роби и Рийл. — Искате ли нещо за пиене?

Рийл поклати глава, присви устни и кръстоса ръце на гърдите си.

— Не, благодаря — отвърна Роби.

Тъкър изчака пристигането на кафето. Жената излезе и затвори вратата след себе си. Той отпи една глътка и обяви:

— Докладваха ми, че сте се справили отлично с изпитанията в Бърнър Бокс. Моите поздравления.

— Това означава ли, че приключихме тук? — попита Рийл.

— Маркс не ви ли каза? — изненада се Тъкър.

— Каза, че времето изтича и затова трябва да ускорим нещата — отвърна Роби.

Рийл мълчеше и го гледаше.

— Може би аз не съм бил достатъчно ясен — призна Тъкър.

— Защо тя не присъства на тази среща? — попита Роби. — Нали ръководи операцията?

— Маркс не ръководи всички операции — отвърна Тъкър. — Аз съм директорът.

— Каква е задачата?

— Да, каква е задачата, господин директор? — повтори и Рийл.

Тъкър отпи глътка кафе, после развинти капачката на бутилката с вода. Роби и Рийл забелязаха капчиците пот по челото му, въпреки че в стаята беше студено.

— Исках да ви я съобщя лично — започна Тъкър. — Главно защото въвеждаме изключителни мерки за сигурност.

— Значи заместник-директорът не е сред посветените, така ли? — попита Рийл.

— Не съм казал подобно нещо.

— И така, коя е мишената? — настоятелно го изгледа Роби.

Вместо отговор директорът махна към компютърните екрани върху масата, след което натисна няколко клавиша. Екраните оживяха и върху тях се появи снимката на мъж.

— Това е генерал Пак Чин Хе, началник-щаб на Корейската народна армия и член на Централния военен комитет на КНДР, който според някои наблюдатели е най-могъщата институция в страната.

— И именно той е мишената, така ли? — изгледа го Роби. — Защо?

— Не ти трябва да знаеш! — остро отвърна Тъкър. — Нищо ли не научи от престоя си в Бърнър? Изпълняваш заповедта и толкова. Никакви анализи. Твоята работа е да натиснеш спусъка, а не да задаваш въпроси на хората, които са заповядали това. — Той помълча известно време, после въздъхна и каза: — Съжалявам, но всички сме подложени на огромен натиск. Трябва да работим заедно за елиминирането на тази мишена. От това зависи националната сигурност.

Роби погледна към Рийл, която кимна и каза:

— Добре, ясно. Този човек трябва да умре. Но това означава ли, че се налага да заминем за Северна Корея? Ако да, как ще проникнем там и как ще се измъкнем? Или измъкването не фигурира в плана?

Тъкър прочисти гърлото си.

— Разбирам твоите притеснения, особено след онова, което се случи в Сирия — отвърна той.

— Добре е да го чуем, сър — каза Роби.

— Срещам се с вас, за да ви уверя, че не влагам лични чувства. А предстоящата мисия има далеч по-важни цели, затова нищо не бива да й попречи.

— И тъй, къде е мишената? — смени темата Роби.

— Ще бъде извън Северна Корея.

— Но къде?

— В момента е във Франция за медицински прегледи. Ударът ще бъде нанесен там.

— Защо във Франция? — замислено попита Роби. — Защо не в Китай или в Русия? Те са най-верните приятели на корейците.

— Не си направих труда да потърся отговор на този въпрос — отвърна Тъкър. — А и там ударът ще бъде нанесен далеч по-трудно, с всички шансове да предизвика международна криза.

— На практика премахваме втория човек в Северна Корея, но вие мислите, че това няма да предизвика международна криза, така ли? — изгледа го с недоверие Роби.

— Няма да обявим, че това е наше дело, за бога! Не сме единствените врагове на тази страна. Списъкът е дълъг. Мисля, че това прикритие ще бъде достатъчно. — Тъкър направи кратка пауза. — Ще насочим вината другаде. Може би директно към Северна Корея. Вътрешните врагове на режима съвсем не са малко. Не е трудно да се допусне, че някой от тях му е отмъстил за нещо. Никой няма да разбере, че сме били ние.

— Кога трябва да се случи всичко това? — попита Роби.

Тъкър отпи поредната глътка кафе и започна да си играе с капачката на бутилката.

— Тръгвате довечера — обяви той.

Роби и Рийл изненадано се втренчиха в него.

Директорът най-после вдигна глава.

— Давам си сметка, че времето за подготовка на операция от този вид е необичайно кратко — тихо добави той.

— Повече от кратко — поправи го Роби.

— Тюлените ликвидираха Бин Ладен в деня, в който получиха своите заповеди — изтъкна Тъкър.

— Но местоположението на мишената беше наблюдавано в продължение на седмици — незабавно реагира Роби. — Разполагаха с готови планове, получиха подкрепления. Всичко това им позволи да нанесат светкавичен удар. Нямаше опити за измъкване, нямаше обвинения. Искахме светът да знае, че ликвидирането му е наша работа. А това, което ни предлагате в момента, е свързано с далеч по-големи предизвикателства.

— Признавам, че има разлика — кимна Тъкър.

— На каква подкрепа от местните ще можем да разчитаме?

— На никаква. Трябва да се справите сами.

— А план за изтегляне? — попита Рийл. — Не казахте нищо по този въпрос.

— Имаме план за изтегляне.

— Сигурен ли сте? — изгледа го Роби.

— Без помощта на местните? — попита Рийл.

Лицето на Тъкър потъмня.

— Успяхте да се измъкнете от Сирия и да се прибере у дома без никаква местна помощ — нервно каза той. После отпи глътка вода и избърса потта от лицето си.

— Но опасността от грешка беше изключително голяма — отвърна Роби. — Надявахме се, че този път няма да е така.

— Там ще можете да разчитате на известна помощ — бързо рече Тъкър. — Имаме достатъчно наши хора. Обещавам, че ще ви измъкнем.

— Защо тази промяна, господин директор? — приведе се напред Рийл и се вторачи в него. — Съвсем наскоро бяхме подложени на водно мъчение и ни предлагаха да подпишем фалшиви признания, а сега изведнъж проявявате такава загриженост за нас?

— Вече ви обясних! — изръмжа Тъкър, после се овладя и вече по-спокойно добави: — Нещата се промениха.

— Според мен наистина е така — облегна се назад Рийл. — Вече не говорим за първоначалната мисия. Нещо се е случило и ни изпращате да разчистим. — Тя отново се приведе над масата. — Каква беше първоначалната мисия?

— Нямам представа за какво говориш — отвърна Тъкър.

— Имате, и още как. Личи ви по потта на челото и страха в очите. — Замълча за момент, после попита: — Президентът знае ли?

Тъкър взе кафето си и стана.

— След няколко минути ще получите указания за подготовка. В момента, в който пристигнете във Франция, ще направите суха тренировка с цел ускоряване на всеки етап от операцията. После осъществявате удара и се прибирате у дома. — Очите му се заковаха в нейните. — Ако се справите, всичко ще бъде забравено!

Рийл също се изправи, гледайки го, без да мига.

— Много мило от ваша страна, господин директор — процеди тя. — Но не си спомням да съм ви искала прошка.

27

Ърл Фонтейн се обърна в леглото и погледна към съседа си.

— Хей, Младши — подвикна той. — Събуди се, да те вземат мътните!

Младши с мъка отвори очи и се втренчи в него.

— Кво? — тъпо попита той.

— Чух, че днеска ще ти преместят задника обратно в килията на смъртниците.

— Ха! Къде го чу, старче?

— Държа си ушите отворени, а не спя по цял ден като теб. Трябва да се наслаждаваш на живота, момче, докато все още можеш. Защото много скоро ще легнеш на два метра под земята, а отгоре ти ще расте мъх.

— Ще ме кремират, тъпако — изсумтя Младши.

— А на урната ще изпишат със спрей откъде си се домъкнал, а? От кой кенеф попадна тук, Младши?

Съседът му заплашително издрънча с веригата си.

— Имаш късмет, че аз съм тук, а ти си чак там! — изръмжа той.

— Нямаш представа колко си прав! Хич не ми се ще да осереш и мен, както осираш себе си!

— Я ме светни за нещо друго, старче — ухили се Младши.

— Какво? — отвърна на усмивката му Ърл. — Да те науча да броиш до десет?

— Знаеш за какво говоря. За докторката. И за глупостите, които й надрънка.

— Не знам за какво говориш, момче.

— Дъщеря, а? Ти никога не си имал дъщеря, старче.

— Имам, синко, имам.

— Според мен си намислил нещо и май ще се наложи да те докладвам.

— Тъй ли? — надигна се Ърл. — На кого ще ме докладваш? И какво ще му кажеш?

— Още не съм решил — почеса се по брадичката Младши. — Първо искам да разбера какво е намислил Ърл Фонтейн с дебелия си задник.

— И какво отговаря птичият ти мозък?

— Казва ми, че Ърл Фонтейн е намислил някаква измама. Иска някой да се домъкне тук и да го види, но само той знае защо.

— По дяволите, синко, бива те. Много те бива!

— Бива ме, я! — твърдо рече Младши.

— Ама не знам кой ще повярва на глупостите ти. Освен това скоро ще ти видят сметката. За тях си само статистика, Младши. Поредният номериран задник, когото подготвят за пътуването до оня свят. Сбогом, Алабама.

— Ще те изпея на докторката. Много ме бива да убеждавам жените.

— Бас държа, че е така — кимна Ърл и замислено потърка брадичката си. — Да, наистина те бива. Може би защото приличаш на оная филмова звезда, как му беше името… Аха, Брат Пит. Мацките си смъкват бельото само като го зърнат.

— Ще те изпея в момента, в който докторката се появи.

— Да, ама преди да се появи, теб ще те върнат при смъртниците.

— Тогава ще кажа на някой друг. Или ще поискам тя да ме прегледа в килията.

— Вярвам ти. Като нищо можеш да го направиш.

Ърл вдигна поглед към човека, който се изправи на вратата, после отново насочи вниманието си към Младши.

— Може пък да сключим някаква сделка, момче.

— Върви на майната си, Ърл.

— Това ли е последната ти дума, синко?

— Не е. Върви на майната си два пъти поред!

— По дяволите, синко. Какво е това под чаршафа ти?

— Кво?

— Под чаршафа, момче. Какво виждам там?

Ръката на Младши се плъзна под завивките. Когато я измъкна обратно, на лицето му се появи смаяно изражение.

— Нож! — изкрещя с пълно гърло Ърл. — Тоя има нож и ще убие някого! Нож, нож!

Останалите обитатели на болничната килия се размърдаха и започнаха да крещят. Една санитарка изпусна подноса си, после някой натисна алармения бутон.

— Чакай! — объркано подвикна Младши. — Изобщо не знам откъде се появи това нещо… — После изведнъж млъкна и се втренчи в мрачната физиономия на надзирателя Албърт, който се беше навел над него.

— Чакай! — изпищя от ужас той и понечи да хвърли ножа.

Но пръстите на Албърт вече се увиваха около китката му и оръжието остана в ръката му. Сякаш гигантът се бореше с Младши, за да му го отнеме. После палката влезе в действие. Един удар в главата, после втори и трети…

Звуците прозвучаха странно. Все едно някой разбиваше с чук зряла диня.

Първият от тях го прати в безсъзнание.

Вторият го уби.

А третият беше просто за кеф.

Албърт пусна ръката му и ножът издрънча на пода.

Тялото на Младши увисна на веригата, с която беше вързан за леглото. Албърт отстъпи крачка назад и погледна палката си, покрита с кръв, косми и парченца мозък. После се наведе и я избърса в чаршафа на Младши.

— Всичко е наред — обяви той и огледа килията. — Тоя тъпак вече не може да нарани никого.

— Бог да те благослови, Албърт! — възкликна Ърл. — Ти спаси живота на всички ни! Не мога да си представя какво можеше да направи тоя луд с нож в ръката си!

— Сега вече не може да направи нищо — отсече Албърт, погледна Ърл и на лицето му се появи нещо като усмивка. После изпъна гръб и се обърна към останалите. — Трябва да докладвам за този инцидент. Всички видяхте какво се случи, нали?

— Аз със сигурност видях! — енергично закима Ърл. — Този маниак искаше да ни изколи! Не му пукаше, защото беше наясно, че го чака спринцовката. Вероятно беше решил да вземе и нас със себе си. Мръсникът нямаше какво да губи. Не могат да го екзекутират два пъти, нали?

— Точно така — каза едрият надзирател и отново огледа стаята. — Нали?

Всички, включително помощният персонал, кимнаха в знак на съгласие.

— Много добре — доволно се усмихна Албърт. — Ще докарам момчета да изхвърлят този боклук. Поне си спестихме парите за екзекуция на жалкия му задник.

След тези думи той се обърна и излезе.

Ърл се отпусна обратно на възглавницата, прикривайки доволната си усмивка.

Към леглото му се приближи санитарят, който го беше наругал, че иска да пуши въпреки кислородния апарат, към който го бяха закачили.

— Мамка му! — възкликна той. — Откъде е докопал тоя нож, по дяволите?

— Не знам — поклати глава Ърл. — Но не е зле да преброиш скалпелите и всичко останало. Като нищо може да се окаже, че мръсникът е прибрал някой от тях.

— Но той е вързан! И какво би могъл да направи с него?

— Бас държа, че е чакал някой да се приближи до леглото му, за да го вземе за заложник — подхвърли Ърл. — Тъй и тъй щяха да му видят сметката. Нещо като последен шанс…

— Последен шанс, мамка му — каза санитарят.

— Така е — кимна Ърл, докато нагласяваше възглавницата си, без: да сваля очи от кръвта на Младши, която цапаше чаршафите. — Искал е да вземе и палача със себе си, мръсникът. Слава богу, че се отървахме от него.

— Накъде върви тоя свят? — попита с въздишка санитарят.

Накъдето трябва, помисли си Ърл. И вече се приближава. Точно към мен!

Появиха се следователи, които направиха няколко снимки и се заеха да събират веществени доказателства. Но всички в отделението бяха наясно, че не влагат сърце в работата си. И защо да го правят? Един опасен убиец, осъден на смърт за поредица гнусни престъпления, беше решил да заколи още хора с откраднат отнякъде нож. Но това не се беше случило благодарение на героизма и куража на надзирателя, който без колебание му беше пръснал главата.

Толкова по въпроса. На кого всъщност му пука за един изверг?

По-късно се появи екип, който отнесе тялото на Младши и почисти килията.

Погледът на Ърл остана закован върху черния чувал за трупове чак докато го изнесоха през вратата.

После той затвори очи и се усмихна.

— Лека нощ, Младши — промърмори под носа си.

28

На разсъмване се приземиха на едно частно летище в околностите на Авиньон. Утрото обещаваше да е хладно и слънчево. Митницата не беше никакъв проблем, тъй като не минаха през нея — едно от улесненията за всеки, който каца с необявен полет на частен самолет на територията на верен съюзник.

Роби и Рийл свалиха раниците си от багажното отделение и ги прехвърлиха в каросерията на пикапа, който ги чакаше на пистата. Тя седна зад кормилото, а той се настани на мястото до нея.

Започнаха да се подготвят веднага след срещата с Тъкър и въпреки малкото време опитаха някакво предварително планиране. Което допълниха и разшириха по време на самия полет.

Рийл свали страничното стъкло и изложи лицето си на вятъра. И двамата бяха будували по време на полета, ако не се броеше кратката дрямка непосредствено преди кацането.

— Е? — наруши мълчанието тя.

Роби веднага включи радиото, макар че беше малко вероятно в пикапа да има подслушвателно устройство.

— Генерал Пак — отвърна той.

— Явно Тъкър е прецакал нещата, при това яко. Беше се посрал от страх. Личеше му по изпотената физиономия.

— Генерал от Северна Корея предприема пътуване до Франция. Питам се кой всъщност е бил истинската мишена.

— И двамата знаем кой — стрелна го с поглед Рийл.

Роби извърна глава към прозореца. По това време на годината Южна Франция беше много красива. Лавандулата вече не беше избуяла като през лятото, но още бе свежа и трептяща от живот. В момента обаче и тя му приличаше на изсъхнал кактус.

— Синия подхвърли, че става въпрос за държавен глава. А той почти винаги е прав.

— В случая със Северна Корея това означава само един човек — Ким Чен Ун.

— Но той вече не е мишената — каза Роби.

— На негово място е поставен генерал Пак — рече тя. — Какво се е променило?

— Генерал Пак е вторият човек в страната. Мислиш ли, че той е организирал преврат, подкрепян от нас?

Рийл кимна и забарабани по кормилото.

— Напълно възможно. Военните се стремят към властта. Ние работим с тях, превръщайки ги в свои съюзници.

— Превратите са успешни, когато се провеждат неочаквано. Според мен се е случило нещо, което е елиминирало изненадата.

— Мислиш ли, че президентът е одобрил удар срещу Пак? — подхвърли тя.

— Дори Тъкър няма достатъчно кураж, за да проведе подобна акция на своя глава — отбеляза Роби.

— Но мисията има всички шансове да бъде прецакана, а последиците ще бъдат истинско цунами. И всичко това заради маниакалните планове на Тъкър. От нас се иска само да разчистим след него. После той ще ни посрещне с широка усмивка, сякаш никога не се е опитвал да изтръгне признания от нас чрез възможно най-гадните изтезания. Пак ставаме приятели. Аз отдавна подозирах, че тоя тип е задник, но сега вече съм сигурна в това.

Роби извади пистолета от кобура си и започна да го разглежда. Беше вярното му старо оръжие, което беше използвал при поне дузина мисии. Леко, компактно, с перфектно синхронизирани прицели и ръкохватка, изработена специално за дланта му. Прекрасен образец на прецизната военна изработка.

— Да не би да те обземат съмнения? — отново го погледна Рийл.

— А теб? — отвърна с въпрос той.

Рийл не отговори.

Денят премина в подготовка за удара, включваща и оглед на наетата от Пак вила. Обядваха късно в хотелската си стая с изглед към долината, пъстрееща в ярките цветове на есента. Рийл пристъпи към прозореца с чаша кафе в ръце. Роби остана на масата, за да прегледа детайлите за последен път.

— Запомни ли всичко? — попита той.

— До последния милиметър и микросекунда — кимна Рийл, след което се обърна да го погледне. — Мислил ли си някога да живееш на такова място, когато всичко приключи?

Той се приближи до прозореца и погледна навън.

— Мислил ли си? — настоя тя.

— Веднъж вече ти казах, че не гледам толкова напред в бъдещето.

— Веднъж пък аз ти казах, че вече би трябвало да се замислиш.

— Спокойно и красиво — надникна над рамото й Роби.

— Всеки ден отскачаш до пазара за свежа храна, после се разхождаш или караш колело. Или сядаш в някое кафене и не правиш нищо…

— Това ми звуча като реклама в някое туристическо списание — усмихна се Роби.

— Какво пречи да го имам?

— Абсолютно нищо — стана сериозен той. — Ти спокойно можеш да го имаш.

Тя погледа още известно време панорамата зад прозореца, после се обърна към него с примирена усмивка.

— Да бе. Хайде да се залавяме за работа.

Започваше да се стъмва. Скоро падна непрогледен мрак и двамата напуснаха хотела. Поеха към крайната си цел, като описаха широк кръг.

В случая това беше малка дървена къщичка в сгушено под високи скали селце, на трийсетина километра южно от Авиньон. Наоколо нямаше нищо друго. Спряха на няколко крачки от гората и се заеха да оглеждат обстановката с уредите за нощно виждане. Пред къщичката нямаше кола.

— Мислиш ли, че е капан? — подхвърли той.

— Мисля си го непрекъснато, откакто напуснахме Щатите.

— Аз също.

Роби се насочи към задната част на малката вила, а Рийл пое към входа. По време на посещението си през деня бяха монтирали няколко камери, реагиращи на движение. Включително пред предния и задния вход.

По пътя бяха прегледали записите с помощта на малък таблет. Камерите не бяха уловили нищо, с изключение на няколко птици и катерички. Никакви хора. Никакво движение към и от вилата.

Роби стигна до задната врата в момента, в който Рийл се изправи пред предния прозорец. Тук не ставаше въпрос за догадки, защото и двамата използваха портативни радиостанции, с чиято помощ докладваха всяка своя стъпка. В противен случай като нищо можеха да се изпозастрелят.

Огледаха малкото на брой помещения и се срещнаха в коридора отзад. Оставаше им да проверят една последна стая. По всяка вероятност спалня.

От там долетя едва доловим шум, засечен и от двамата. Вътре имаше някой.

Вдигнаха пистолетите си.

— Ще стрелям аз — едва чуто прошепна Рийл и докосна рамото му.

— Защо? — прошепна в отговор той.

— Защото съм единствената причина да си в тази бъркотия.

Няколко безшумни стъпки бяха достатъчни. Роби остана на място да я прикрива, а тя побутна вратата с крак.

Лампата светна. Точно според очакванията им. Оптиката им автоматично се адаптира към по-силната светлина.

На ръба на леглото седеше възрастен мъж по къси гащета и бяла тениска. Беше обут с бели чорапи и чехли. Безупречно сресана коса, спокойно поведение.

Куртката със звезди на пагоните беше внимателно сложена на стола до леглото заедно с шапката.

Тези наблюдения бяха бързо забравени.

Защото цялото им внимание беше насочено към пистолета в ръката на мъжа.

Прицелиха се едновременно.

Но до изстрели не се стигна.

— Не им позволявайте да наранят семейството ми — изрече с ясен глас на английски той. — А на вашия президент кажете да върви по дяволите.

После налапа дулото и натисна спусъка.

29

Роби отпи глътка изстинало кафе и се зае да оглежда останалите присъстващи в стаята. Намираха се в една от тайните квартири на ЦРУ на двайсет километра от Париж.

Рийл се беше облегнала на стената и не гледаше никого.

Заместник-директор Маркс четеше някакъв текст от дисплея на телефона си.

Андрю Виола седеше на един стол и гледаше в пода.

До него седеше Еван Тъкър, забил очи в тавана.

Маркс изключи телефона си и погледна към Роби и Рийл.

— Имате ли да добавите нещо към доклада? — попита тя.

Роби поклати глава.

— Не — отвърна Рийл. — Той явно очакваше появата ни и се застреля, преди да направим каквото и да било. Каза да не им позволяваме да нараняват семейството му и прати по дяволите нашия президент.

Еван Тъкър видимо потръпна. Рийл го изгледа с погнуса, но не каза нищо.

Роби остави кафето си на масата и се изправи.

— Някой ще ни обясни ли какво става сега? — попита той.

Въпросът му беше насочен към Тъкър, а не към Маркс.

Директорът го осъзна последен, главно поради последвалата тишина. Очите му срещнаха втренчения поглед на Роби.

— Какво искаш да кажеш? — бавно попита той.

— Че очаквам да чуя истината.

Роби направи няколко крачки към него. Рийл стори същото.

Виола скочи и застана между тях.

— Мисля, че всички трябва да си поемем дъх и да се успокоим — отчетливо обяви той.

— Отдръпнете се, Роби и Рийл! — заповяда Маркс. — Мисията приключи!

— Силно се съмнявам в това — стрелна я с поглед Рийл.

— Какво искаш да кажеш? — изръмжа Тъкър.

— Вторият най-влиятелен човек в Северна Корея слага край на живота си във Франция, а вие си въобразявате, че всичко свършва дотук?

— Мястото беше основно почистено. Нищо не може да ни свърже с инцидента. Освен това става въпрос за безспорно самоубийство. Това ще бъде установено в момента, в който открият тялото. Защото е истина.

— Шегувате се, нали? — каза Рийл. — Нима допускате, че параноичните корейци ще оставят нещата така? Нима забравихте голямата им мечта да бъдат някакъв фактор в международната общност?

— Защо мислиш, че ще им пука? — изкрещя шефът на ЦРУ.

— Защото сте се изпотили, Тъкър! Защото сте затънали до гуша! Последните думи на генерала бяха президентът ни да гори в ада. Искате ли да докладваме точните му думи в Белия дом? Президентът може би ще прояви интерес, защото става въпрос лично за него.

— Разбирам накъде биеш, Рийл — решително се обади Маркс и вдигна ръка. — Наистина разбирам! Но искам да спреш дотук. Веднага! Това няма да ни донесе нищо добро.

Рийл понечи да отвърне нещо, но успя да се въздържи и гневно й обърна гръб.

— И тъй, какво правим сега? — попита Роби.

— Няма да разлайваме кучетата — отсече Тъкър.

— Наистина? Това ли ще бъде цялата ви стратегия?

— Според мен трябва да си събираме багажа и да се връщаме в Щатите — обади се Маркс. — Тук нямаме полезни ходове. — Тя погледна двамата агенти и каза: — Събирайте си нещата и да тръгваме!

Очите на Роби останаха заковани върху пребледнялото лице на Тъкър.

— При цялото ми уважение, сър, това няма да ни се размине току-така — мрачно рече той. — Независимо колко много го искате и вие, и президентът. Затова трябва незабавно да изградим нова стратегия за париране на корейците, които няма как да не реагират, повярвайте ми!

— Какво ти разбира главата от стратегии, Роби? — презрително каза Тъкър, но гласът му потрепна издайнически.

— Достатъчно, за да си давам сметка, че седим върху буре с барут, а Северна Корея разполага с ядрено оръжие. Те и без това не пропускат да ни хвърлят пясък в очите, когато им дадем шанс. А според мен в момента им предлагаме именно такъв шанс и те няма да се поколебаят да ни сритат в топките. Единственият въпрос е как ще го направят.

— Как според теб? — попита Маркс.

Тъкър местеше очи от единия към другия и мълчеше. Явно и той очакваше отговор на същия въпрос.

— Има два начина — намеси се Рийл. — Сериозен и ограничен. Сериозният означава да изстрелят ракета, а ограниченият — да изпратят свой екип убийци срещу определени мишени у нас.

Роби кимна в знак на съгласие.

— Кой от двата ще изберат според вас? — попита Маркс.

— Ракетата не означава нищо — отговори Роби. — Тя не може да достигне до нашата територия или до тази на някой от съюзниците ни. А и досега не са доказали, че имат заряд.

— Тоест остава другото — да изпратят екип убийци срещу мишена на наша територия — каза Маркс. — Но срещу каква по-точно?

— Мишените най-вероятно ще бъдат повече от една — поправи я Роби. — А ако сме планирали да отстраним техния лидер, може би и те…

— Това няма как да се случи, Роби — поклати глава Тъкър. — Президентът се охранява по най-добрия възможен начин.

— Може би да, може би не. Нека не забравяме, че съвсем неотдавна за малко не го ликвидираха, при това насред Белия дом!

— Северна Корея е известна с най-безмилостните убийци на света — добави Рийл. — На които изобщо не им пука дали ще оцелеят, или ще умрат — също като живите бомби в Близкия изток.

— Лично аз не вярвам, че ще дръпнат спусъка — поклати глава Маркс. — Това би означавало да ги изтрием от лицето на Земята.

Тъкър се изправи.

— Ще мислим, ако се стигне дотам — обяви той.

— Добре, така да бъде — направи крачка към него Рийл. — Но нека бъдем наясно и по един друг въпрос: опитате ли се да ни лепнете и този гаф, не само корейците ще бъдат по петите ви!

— Как смееш да ме заплашваш! — почервеня Тъкър.

— Това е повече от заплаха, господин директор.

Много добре знаете, че когато някой причини зло на мен или на моите близки, аз му отвръщам със същото. Без изобщо да ми пука какво знаме развява.

След това изявление тя се обърна и напусна стаята.

30

— Никога не ме затваряй в една стая с този човек, защото един от нас няма да я напусне жив! — каза Рийл. — И това няма да съм аз!

Бяха вече в Щатите, по-точно в апартамента на Роби.

— Аз не искам да бъда дори в една и съща сграда с него — промърмори Роби, докато шеташе из кухнята.

Рийл се наля нова чаша кафе, облегна се на плота и започна да следи работата му с тенджери, тигани и чинии.

— Често ли домакинстваш? — попита тя.

— Живея сам. Не мога постоянно да се храня навън. Списъкът от манджите ми е ограничен, но достатъчен. — Роби вдигна две кутии и попита: — Паста или ориз?

— Не съм гладна.

— Не си яла през последните четирийсет и осем часа! — възрази той. — Как е възможно да не си гладна? В Бърнър определено не преядохме.

— Добре де, паста — предаде се Рийл.

Роби напълни с вода една голяма тенджера и я сложи на котлона.

— Знаеш, че това всеки момент ще се превърне в голям международен скандал, нали? — подхвърли тя.

— Вероятно — съгласи се той, докато ровеше в шкафа за някакъв готов сос.

Не след дълго откри кутийка маринара и й подхвърли една твърда франзела.

— Нарежи я на дребни парченца и престани да се ядосваш. Доста ще ти помогне, ако си представиш, че Еван Тъкър изведнъж се е превърнал в хляб с маслини.

— Да става каквото ще — каза тя. — Ако поискат, просто няма да го направя. А ти?

— Зависи какво ще поискат и кой ще го поиска.

Роби изсипа спагетите във врящата вода, а след това отвори бутилка вино и напълни две чаши, които извади от шкафа. Подаде едната на Рийл, отпи глътка от своята и се зае да реже някакви зеленчуци.

— Единственото, което знам, е, че Маркс отмени операцията и ни дава почивка — каза той. — За мен тя идва точно навреме. Вече съм прекалено стар за простотиите, на които ни подложиха в Бърнър Бокс. А и ти не си много по-млада от мен.

— Ако пресметнем в кучешки години, аз съм много по-стара от теб — отвърна Рийл. — Така и се чувствам. Като едно старо дръгливо псе.

Роби приключи с рязането и се зае да задушава зеленчуците в тиган с горещо олио. Отпи още глътка вино и погледна към прозореца. Валеше силно.

— Генерал Пак каза да не им позволяваме да изтезават семейството му.

— Вярно — кимна Рийл. — В Северна Корея вината винаги е обща. На тази база са създадени всички концлагери. Ако арестуват родителите и ги изпратят там, с тях отиват и децата. По този начин прочистват поколенията от „нежеланите“, или както там ги наричат.

— Знам. Но си направих труда да проверя Пак. Съпругата му е мъртва. Самият той е прехвърлил седемдесет, което предполага, че и родителите му са мъртви. А деца няма.

— Братя, сестри?

— Не. В протоколите пише, че е бил едно дете.

Рийл пресуши чашата си и я напълни за втори път.

— Странно. Като говорим за роднини, се сещам да те попитам какво става с Джули?

— Тя не ми е роднина.

— Но е най-близкият ти човек.

— За последен път говорих с нея, преди да ни изпратят в Бърнър Бокс.

— Е, сега сме в почивка, значи можеш да й се обадиш.

— А на теб какво ти пука?

— Обичам да живея живота на хората, които са по-нормални от мен. Което означава всички на тази планета, с изключение на присъстващите.

Роби погледна часовника си.

— Какво ще кажеш да я поканим на вечеря? — подхвърли той. — Ще отскоча да я взема, а ти ще наблюдаваш тенджерата.

— Сериозно ли говориш?

— Защо не? Тя те харесва.

— Мислиш ли?

— Сигурен съм. Веднъж ми подхвърли, че си много яка.

Рийл се замисли и погледна към врящата тенджера.

— Хич ме няма в кухнята — призна тя. — Какво ще кажеш аз да отскоча да я взема, докато ти сготвиш?

— Става — усмихна се Роби и й подхвърли ключовете на колата.

Джули се оказа свободна и Рийл отиде да я вземе. Момичето седна до нея и я погледна.

— Значи оцеляхте там, където ви бяха изпратили, а?

— Все още не се знае — отвърна Рийл, изчака я да си сложи предпазния колан и рязко потегли.

— Някакви пресни рани? — подхвърли Джули.

— Само вътрешни.

— Те най-много болят.

— На мен ли го казваш?

— Как е Роби?

— Щастлив, че се е прибрал.

— През цялото време следях новините за някоя глобална катастрофа. Идеята беше да отгатна къде се намирате.

— И?

— Никоя не беше достойна за вас — сви рамене Джули, насочи очи към дъжда навън и подхвърли: — Вие с Роби сте доста гъсти, нали?

— Да. Доколкото можеш да си гъст с човек като него.

— Имаш ли друг, с когото си близка?

— Имах. Но вече не.

— Защото не е наблизо?

— Нещо такова.

— Да знаеш, че Роби наистина те уважава.

— Не са много хората, които той уважава — отвърна Рийл.

— Бас държа, че и ти си същата.

— Обучаваха ни заедно, Джули — погледна я Рийл. — Той беше най-добрият. Преди да го срещна, си въобразявах, че аз съм най-добрата, но после признах превъзходството му.

— Защо?

— Заради детайлите. Онези неуловимите. В основните неща сме равни. Самият той го признава. Но аз му отстъпвам в детайлите. Понякога се поддавам на емоции.

— Това показва, че си човек. Много ми се иска и Роби да е като теб. Но в повечето случаи той държи всичко вътре в себе си.

— Точно на това са ни учили — изтъкна Рийл.

— Но работата не е всичко, нали? Не запълва целия ти живот.

— Някои са точно такива. Например нашата или поне моята. Доскоро тя запълваше целия ми живот.

— А сега? — изгледа я Джули.

Рийл насочи колата към един от мостовете, по които се влизаше във Вашингтон. Настилката беше все така мокра.

— Сега съм в нещо като преходна фаза.

— Към друга работа или към пенсиониране?

— Пенсиониране? — учуди се Рийл, а след това избухна в смях. — На колко години съм според теб?

— Роби ми каза, че хора с вашата работа не се пенсионират — отвърна със сериозно изражение Джули.

— Така ли ти каза? — стрелна я с поглед Рийл.

Момичето кимна.

— Е, в такъв случай може и да е вярно. Не съм чувала Уил Роби да говори празни приказки.

— Ти можеш да промениш това — докосна рамото й Джули. — Да бъдеш първата…

— Не съм сигурна, че ставам за това — промълви Рийл.

— Наистина ли? Според мен си перфектният избор.

— Не ме познаваш чак толкова добре.

— Тогава защо дойде да ме вземеш ти, а не Роби?

Въпросът я хвана неподготвена.

— Ами защото той приготвя вечерята. Аз съм ужасна готвачка.

— Значи идеята да ме поканите беше негова?

— Не. Всъщност, да. Аз само го попитах за теб…

Джули я наблюдаваше внимателно.

— Може би си искала да си поговорим насаме? — подхвърли тя. — В това няма нищо лошо.

В колата настъпи тишина.

— Роби ми разказа за теб — промълви най-сетне Рийл. — За начина, по който…

— Започнах нов живот?

— За твоята възраст си доста проницателна.

— Аз съм по-стара, отколкото изглеждам — въздъхна Джули и докосна гърдите си. — Тук, вътре… Сигурна съм, че разбираш това, защото животът ти не е бил лек. Нямам предвид само работата ти. Говоря за времето, когато си била млада, може би на моите години. Просто знам, че е така. Била си като мен, нали?

Рийл вкара колата в една странична уличка и спря до тротоара.

— От Роби знам, че си страшно интелигентна и си имала кошмарно детство — обърна се към момичето тя. — Но въпреки това не разбирам как позна. Аз… Аз държа картите близо до гърдите си. Винаги…

— По очите — отвърна Джули. — То е вътре в теб, попило е в кожата ти, в походката ти, във всичко… Бас държа, че и ти виждаш същото в мен.

Рийл бавно кимна.

— Джули, това е, как да кажа…

Думите заседнаха в гърлото й. Сякаш някой го беше стиснал с железни пръсти.

— Уплашена си и това е всичко — стисна ръката й момичето. — Наясно съм, че си безумно смела и можеш да се справиш с цяла дузина яки мъже… — Замълча за миг, после добави: — Но въпреки това си уплашена, защото не знаеш дали това е всичко, което може да ти предложи животът.

Рийл кимна още преди да чуе последните й думи.

— Не мога да отговоря на този въпрос — добави Джули. — Но ти можеш, Джесика Рийл. Ти можеш!

31

След вечеря Роби откара Джули обратно до дома й.

Рийл седна на един стол в дневната и се огледа. Ставаше късно, но тя нямаше къде да отиде. Малката хижа на Източния бряг вече не съществуваше. Имотът в Кийстоун Стейт също. Нямаше как да се върне там след всичко, което се беше случило. Може би трябваше да отиде в хотел, но в момента нямаше сили за това. Искаше само да остане върху този стол, да затвори очи и да не мисли за нищо.

Но не беше писано да се случи.

Телефонът й звънна. Тя сведе очи към дисплея и едва не подскочи. Нямаше как да забрави този номер.

Но притежателят му не се беше обаждал от години. От много години.

По всяко друго време би вдигнала. Беше програмирана да го прави.

Май и до днес.

— Ало?

— Още ли помниш този номер? — попита мъжки глас.

— Да. Учудвам се, че след толкова години все още е същият.

— Държавната бюрокрация действа бавно, ако изобщо действа. Получих няколко повишения през годините, но номерът си остана непроменен. Когато ми докладваха за молбата, аз им отговорих, че ще се заема лично. За мен беше и си оставаш много специален случай.

— Каква молба? — учуди се Рийл.

Той не отговори веднага. Изтекоха няколко дълги секунди, преди да каже:

— От баща ти.

В първия момент Рийл не беше в състояние да отговори. Сякаш една ръка се беше надигнала от гроба, за да й затвори устата.

— Нямам баща.

— Това е вярно във всеки смисъл на думата, освен в биологическия. А последното желание на биологическия ти баща е да те види, преди да умре.

— Нямам никакво желание да го виждам.

— Очаквах този отговор и изобщо не те обвинявам.

— Още ли е в затвора?

— Разбира се. На същото място, в Алабама. И никога няма да излезе от там. В момента лежи в затворническата болница с рак в последен стадий. Казаха ми, че в подобно състояние не могат да го екзекутират. Такъв е законът. Но жив няма да излезе от там.

— Добре. Смъртоносната инжекция действа бързо, но ракът е бавен. Колкото повече се мъчи, толкова по-добре. Дори адът е прекалено комфортен за него. Родил се е мръсник и ще си умре мръсник. Никой няма да скърби за него.

С всяка изречена дума гласът й ставаше все по-силен.

— Знам. Но аз съм само вестоносецът, Сали.

— Отдавна не използвам това име.

— Е, аз знам само него, защото отказаха да ми съобщят името, което ползваш сега.

— Ясно.

— Виж какво, дори не бях сигурен, че трябва да те занимавам с това. Но в крайна сметка стигнах до заключението, че ти трябва да решиш, а не аз. Звъннах тук-там. В резултат ми дадоха телефона ти, но не и името, което използваш. Дадоха ми право на едно обаждане. Ти сама трябваше да решиш дали да вдигнеш. Дори това нямаше да направят, ако не бях колега агент. Сигурно си превъртяла, като си видяла номера…

— Така е — отвърна тя. — Прекрасно знаеш, че отдавна съм извън Програмата. Много отдавна.

— Права си, знам. Но той също е бил наясно, че това е единственият начин да стигне до теб. Вероятно е знаел, че си в Програмата. И не го е забравил въпреки годините.

— Това няма значение, защото няма да отида.

— Не мога да споря с теб.

— Колко живот му остава?

— Какво? О, не знам… Не ми казаха. Според лекарката, с която разговарях, състоянието му е изключително тежко. Дори се чудеше какво все още го държи. Предполагам, че може да си отиде всеки ден. След което най-после можеш да забравиш за тези призраци…

Рийл кимна машинално, потънала в мислите си.

— Благодаря, че се обади — рече на глас тя.

— Е, бих искал да е по друг повод. За мен ти ще си останеш незабравима, Са… Или както там ти е сегашното име…

— Джесика. Казвам се Джесика.

— Добре, Джесика. Много вода изтече, но аз не мога да те забравя. А съдейки по препятствията, които трябваше да преодолея, за да се свържа с теб, трябва да си станала голяма работа. Радвам се. Винаги съм бил сигурен, че ще направиш нещо значимо с живота си.

— Не бих определила живота си като „нещо значимо“ — поклати глава тя.

— Както и да е. Във всички случаи ти желая много късмет. А ако имаш нужда от нещо, обади ми се. Знам, че вече не си в Програмата, но аз продължавам да мисля за теб.

— Благодаря. Наистина оценявам това.

— А старецът ти да върви по дяволите.

Рийл прекъсна връзката и се втренчи в телефона.

Когато Роби се върна, тя все още гледаше дисплея.

— Какво има? — попита той, съблече палтото си и седна до нея.

— Нищо. Как е Джули?

— Добре е. Призна, че по пътя насам сте си поговорили, но не ми каза за какво.

— Това хлапе все повече ми харесва.

Очите на Роби се плъзнаха по телефона и спряха върху лицето й.

— Какво има, Джесика?

— Получих едно обаждане.

— От кого?

— От Програмата за защита на свидетелите.

— Но ти отдавна си извън нея.

— Стигнали са до мен по заръка на друг човек.

— На кого?

— На баща ми. Ърл Фонтейн.

32

Роби отиде в кухнята да направи кафе. Напълни две чаши и отнесе едната на Рийл. Навън дъждът продължаваше да се сипе. Седна срещу нея и отпи една глътка.

— Баща ти?

Рийл кимна.

— Искаш ли да поговорим за това?

— Не.

— Добре.

Той понечи да се надигне, но тя бързо добави:

— Почакай малко, става ли?

Роби се отпусна обратно, а Рийл отпи глътка кафе и стисна чашата с две ръце. Той забеляза, че те потреперват — нещо, което не беше виждал досега.

Тя продължаваше да мълчи и Роби беше принуден да подхвърли:

— Познавам част от миналото ти благодарение на Дикарло. Знам защо си била в Програмата за защита на свидетелите, знам и някои неща за баща ти…

— А за мама знаеш ли? — подхвърли, без да го гледа тя.

— Да — каза той. — Съжалявам, Джесика.

Тя сви рамене и се облегна назад, почти потъвайки във възглавниците. Отпи от чашата си и двамата се заслушаха в дъжда.

— Той иска да ме види — промълви след известно време Рийл.

— Баща ти ли?

Тя кимна.

— Умира. В затвора, разбира се. Чакала го екзекуция, но се разболял от рак.

— Законът не позволява екзекутирането на умиращ затворник. Каква ирония!

— Иска да ме види — повтори Рийл.

— Няма значение какво иска той — поклати глава Роби. — Изборът е твой, а не негов. — Приведе се напред и я потупа по коляното. — Знам, че много добре разбираш това.

— Разбирам го — кимна тя. — Изборът е мой.

— И не би трябвало да те затрудни — подхвърли той и наклони глава, за да я вижда по-добре. — Или не е така?

Рийл изпусна една дълбока въздишка, която явно беше задържала доста време.

— Обикновено лесният избор е най-труден — дрезгаво отвърна тя.

— Доколкото ми е известно, не си го виждала оттогава, нали?

Тя кимна, отпи от чашата и се затвори в черупката си, дебела колкото бронята на танк „Ейбрамс“.

— А ти се иска да използваш тази последна възможност? Ето как лесното става трудно.

— Това е неразумно.

— Половината от чувствата на хората са неразумни, но това не ги прави по-лесни за общуване. По-скоро става обратното, защото логиката отсъства. Това е един от недостатъците да бъдеш „просто човек“.

— Той беше отвратителен, Роби — промълви Рийл и разтърка очи. — Напълно лишен от съвест. Най-голямото му удоволствие беше да… наранява други хора.

— Включително и теб?

— Да.

— Убил е майка ти.

В ъгълчетата на очите й проблеснаха сълзи. Тя гневно ги изтри, сякаш дясната й ръка искаше да отблъсне поразяващ удар.

— Той беше основната причина да стана такава, каквато съм — промълви секунда по-късно тя. За миг се вслуша в току-що произнесените думи и добави: — Той беше единствената причина:

— Нормалните хора не стигат до професии като нашите, Джесика — поклати глава Роби.

Помълчаха още малко, заслушани в дъжда.

— И тъй, как ще постъпиш? — подхвърли след паузата той. — Няма да му обърнеш внимание?

— Според теб така ли трябва да постъпя? — хвана се за думите му Рийл.

— Знам само едно: отговорът на този въпрос можеш да дадеш единствено ти.

— А ти как би постъпил на мое място? — не се предаваше тя.

— Не съм на твое място — отвърна с равен глас Роби.

— Не ми помагаш много.

— Аз просто слушам. Не мога да вземам решения вместо теб. А и ти едва ли би позволила подобно нещо.

— В този случай бих. Според теб защо иска да ме види?

Роби се облегна назад и остави чашата си на масичката.

— Той умира. Изкупление? Последно сбогом? Да те прати по дяволите? А може би всичко това заедно? — Приведе се напред и добави: — Мисля, че най-важният въпрос е какво ще му кажеш ти.

Рийл го погледна. В очите й се четеше нерешителност. Той никога не беше допускал, че в тях може да се появи подобно изражение.

— Прошка няма да има — поклати глава тя. — Не ми пука, че умира.

— Това е ясно, но не отговаря на въпроса ми.

— Ами ако нямам отговор?

— Значи нямаш и толкова.

— И не отивам, така ли?

Той не отговори.

— Имам чувството, че отново са ме подложили на психологически тест — въздъхна тя.

— Нали знаеш, че както и да постъпиш, след това ще съжаляваш?

— Не, не знам — остро отвърна тя, после смекчи тона. — Защо го казваш?

— Може би не само ти се опитваш да осъзнаеш миналото си.

— Ти също, така ли?

— Трябва ти решение. Което ще има своите последици.

— Значи нещата опират до решение, след което ще съжалявам по-малко?

— Напълно възможно — кимна той. — Но това е само един от факторите.

— Кой тогава е най-важният? — попита тя, след което побърза да добави: — Според теб.

— Вече ти казах. Ако искаш да му кажеш нещо — добре. Но ако в сърцето ти няма нищо, което би искала да чуе, преди да умре, тогава…

— Прошка няма да има! — отсече тя. — Никога няма да му простя!

— Не говоря за прошка. Освен това не е нужно да вземаш решение веднага.

— Казаха ми, че може да умре всеки момент.

— Това не е твой проблем, Джесика — отвърна той и отпи глътка кафе.

— Може ли да те попитам нещо, Роби?

— Питай ме.

— Ако реша да го видя…

Тя замълча. Може би търсеше подходящите думи или събираше кураж да продължи.

— Просто го кажи, Джесика.

— Ще дойдеш ли с мен, ако реша да го видя? — След това думите рукнаха като планински поток: — Знам, че е глупаво. Аз съм голямо момиче. Мога да се грижа за себе си и…

Роби протегна ръка и хвана студените й пръсти.

— Ще дойда.

33

Летището беше малко, а от колите под наем бе останала само една. Роби я нае, а Рийл отвори раницата, в която държаха оръжията си.

Подаде пистолета на Роби и седна до него. Той го пъхна в кобура си.

— Какви са законите за притежание на огнестрелно оръжие тук, в Алабама? — попита той.

— Шегуваш се, нали? — изгледа го тя.

— Не, говоря сериозно.

— По принцип в Алабама всеки, който има пулс, може да притежава и огнестрелно оръжие — отвърна тя. — При това в неограничени количества.

Роби запали мотора.

— Благодаря за уточнението — каза той.

— Моля.

Пътуването до затвора щеше да отнеме около час. Рийл се беше обадила предварително, за да ги включат в списъка на посетителите.

— Готова ли си за това? — попита Роби.

— Не.

— Кога го видя за последен път?

— Когато бях малко момиче.

— Значи доста се е променил. Имам предвид физически.

— Аз съм се променила доста повече. Не само физически.

— Реши ли какво ще му кажеш?

— Може би.

— Няма да ти задавам повече въпроси.

Тя протегна ръка да го докосне.

— Благодаря, че дойде, Роби. Това… Това означава много за мен.

— Е, преживели ли сме какво ли не заедно. Ако ние не си пазим гърбовете, кой друг ще го направи?

Тя се усмихна и се облегна назад.

— Отдавна не съм идвала в тази част на страната.

— Според Дикарло си минала в нелегалност още като тийнейджърка и си успяла да разбиеш онази неонацистка банда. Това е доста показателно. ЦРУ научава това и прави всичко възможно да те привлече.

Рийл помълча известно време, после започна:

— Баща ми вярваше в същите глупости, като например „бялото превъзходство“. В тази страна можеш да обичаш много неща, но това не се отнася за скинарите.

— Баща ти е бил скинар?

— Всъщност не съм много сигурна. Никога не е бил конкретен по този въпрос, но мразеше всички.

— Значи всички членове на бандата, която си разбила, бяха вкарани в затвора, така ли?

— Не всички. Главатарят Леон Дайкс имаше добър адвокат и лежа само година-две. Така нареченият ми „татко“ от приемното семейство, в което попаднах, поддържаше контакти с групата на Дайкс.

— Нима е възможно такива хора да бъдат приемни родители? — учуди се Роби.

— Той не го афишираше, но това е перфектният начин да се привличат тийнейджъри, които да се превръщат в роби на тяхната кауза. Те вършат всичко: готвене, чистене, разпространяване на послания, кърпене на грозните им униформи, копиране на расистките им памфлети. Истински затвор. Лично аз направих няколко опита за бягство, които завършиха с бой и мъчения. Дайкс беше най-гадният. Мразех го дори повече от баща ми.

— Но в крайна сметка обърна нещата. И ги разби.

— Не всички, Роби. Далеч не всички.

Рийл сведе очи и лицето й се сгърчи от болка.

— Добре ли си? — разтревожено я погледна той.

— О, да, добре съм — кимна тя. — Увеличи скоростта, ако обичаш. Колкото по-бързо приключим, толкова по-добре.

* * *

Оставиха оръжието си в колата и преминаха през проверките. Затворът изглеждаше така, сякаш бе построен преди сто години. Отвън стените му бяха покрити с черни петна, а около главния вход се бяха изронили толкова, че се виждаше ръждиво арматурно желязо. Към това място водеше само един път, а земята наоколо беше абсолютно гола, без никакви възможности за укритие.

Роби огледа вишките, обграждащи сградата. В тях имаше униформени пазачи, които крачеха напред-назад с далекобойни пушки в ръце.

— Едва ли е имало много успешни опити за бягство от това място — отбеляза той.

— Ако баща ми беше опитал, най-вероятно щяха да го застрелят и да ни спестят това посещение — промърмори Рийл.

Придружиха ги не към мястото за свиждане, а директно към болничното отделение.

— Е, тук сме — спря пред вратата Роби. — Сигурна ли си, че си готова?

Рийл потръпна и си пое въздух.

— Справяла съм се с пет пъти по-ужасни боклуци от него.

— Но никой от тях не ти е бил баща.

Рийл бутна вратата и влезе, следвана от Роби. Входът на отделението беше блокиран от гише на охраната.

Албърт, пишеше на табелката, окачена на униформената риза на надзирателя.

Истинска горила, помисли си Роби. Със сигурност далеч по-злобна от онези, които живеят в джунглата.

Албърт огледа Рийл с видим интерес. Роби видя как очите й се плъзнаха по едрата му фигура. Преценяваше го, в случай че се наложеше да му срита задника.

— Какво искате от стария Ърл? — подхвърли надзирателят.

— Посещение — отвърна Рийл.

— Знам. Има ви в списъка.

— Е? — изгледа го тя.

— Познавате ли го?

— Казахте, че съм в списъка. Това означава, че имам право на посещение. Но ако трябва да отговарям на глупави въпроси, по-добре да се върна там, откъдето идвам.

— Хей, хей, само попитах — размаха ръце Албърт. — Можете да влизате. Четвъртото легло вляво.

— Благодаря — сухо каза Рийл и мина покрай него, следвана от Роби.

— Задник! — процеди през зъби тя.

Пое наляво и започна да брои леглата. Пред четвъртото спря и погледна надолу с каменно изражение.

Ърл Фонтейн явно я очакваше. Беше седнал в леглото, избръснат и измит, със старателно сресана коса.

— Здравей, малкото ми момиченце — радостно се усмихна той. — Боже, колко си пораснала! Ти ли си това, Сали?

34

Когато на вратата се почука, Чанг-Ча допиваше първата си чаша чай. Тя стана, прекоси стаята и погледна през шпионката. После отвори и отстъпи встрани.

Влязоха трима мъже и се насочиха към хола. Двама от тях бяха с униформи, а третият носеше черна куртка.

Чанг-Ча затвори след тях и ги последва в малкото помещение.

— Добро утро, другарко Ии — поздрави мъжът с черната куртка.

Чанг-Ча кимна и зачака. Преброи звездите по пагоните на униформените. Бяха точно толкова, колкото върху пагоните на генерал Пак.

Покани ги с жест да седнат, а след това им предложи чай, но те отказаха.

— Генерал Пак — каза мъжът с черната куртка.

— Да? — погледна го Чанг-Ча.

— Мъртъв е. Самоубил се е във Франция. Поне така сочат предварителните доклади.

— Изпитвал е огромно чувство на вина поради предателството, което е извършил — обади се единият от генералите.

— Трудно ми е да го повярвам — поклати глава другият. — Семейството му се радва на отлична репутация.

— Вече не — отсече Черната куртка, който се явяваше директен представител на Великия вожд. — Семейството му е лишено от всички почести и ще му бъдат наложени съответните наказания. Всъщност те вече се изпълняват.

Чанг-Ча знаеше какво означава това — вече са изпратени в концлагер. Тя не познаваше никой от семейството на Пак, но въпреки това изпита съчувствие към тях. Беше наясно, че заповедта включва дори и невръстните деца, но каква вина можеха да имат те?

Три поколения задължително прочистване.

После внезапно си спомни нещо.

— Какво семейство има той? — попита тя. — Доколкото ми е известно, съпругата му е мъртва и не са имали деца.

— Има осиновени деца. Син и дъщеря. Този факт е малко известен. И двамата са вече възрастни хора.

— Но след като са осиновени, значи нямат кръвна връзка с него — изтъкна Чанг-Ча.

Черната куртка сякаш щеше да се пръсне от негодувание.

— Това не те засяга — отсече той. — Бил е предател, следователно и те са предатели, които ще си понесат наказанието.

— В кой лагер са ги изпратили? — не успя да се сдържи Чанг-Ча.

— На твое място другарко, бих се съсредоточил върху нещата, които те засягат — хладно я изгледа Черната куртка. — Не ме карай да те върна там, където те намерихме.

Чанг-Ча се поклони ниско.

— Моля да ме извините за глупостта — тихо промълви тя. — Никога повече няма да говоря за това. Вие сте абсолютно прав, че не ме засяга.

— Радвам се, че ме разбра — отвърна Черната куртка, но подозрението в очите му остана.

— Беше ми много тъжно, когато ви докладвах за предателството на генерал Пак — промълви Чанг-Ча. — Но трябваше да научите за него, защото врагът на родината си остава враг, независимо колко висок пост заема.

Тримата мъже вероятно пропуснаха скритата цел на това изявление. Тя не заемаше висок пост и никога нямаше да заеме такъв. Но въпреки това беше лоялна. И никога нямаше да се върне в лагерите.

— Точно така — каза Черната куртка. — Постъпила си правилно, другарко Ии. И ще получиш съответната награда.

Дали няма да е още един уред за ориз?, запита се тя. Или комплект нови гуми за колата? Откровено казано, най-много й се искаше да получи една южнокорейска „Киа“. Беше чувала, че това се е случвало — разбира се, с изричното разрешение на Великия вожд.

— Благодаря ви.

— Но има и още един въпрос.

Тя наклони глава и застина в очакване. Беше се запитала какво всъщност ще искат от нея, още в мига, в който бяха почукали на вратата на скромното й жилище. Не идваха тук, за да й благодарят. Това беше напълно изключено, защото бяха важни и много заети хора. Следователно щеше да стане въпрос за нещо съвсем различно.

— Налага се да използваме услугите ти за една много деликатна мисия, другарко Ии — подхвърли Черната куртка.

— Да? — погледна го въпросително тя.

— Генерал Пак не е бил сам в момента на смъртта си.

Тя седеше с ръце в скута и търпеливо чакаше продължението.

— Имаме сведения, че е бил посетен от двама американски агенти.

— Те ли са го застреляли? Значи не е било самоубийство?

— Няма как да сме сигурни — каза единият от генералите. — Спокойно може да са инсценирали самоубийството му. Ти прекрасно знаеш колко са коварни!

— Да, знам — кимна Чанг-Ча.

— Вероятно Пак е бил наясно, че предателството му ще бъде разкрито — продължи същият генерал. — По тази причина избяга във Франция под претекста за влошено здраве.

— Но защо точно във Франция? — попита Чанг-Ча.

— Може би защото и друг път е бил там — вдигна рамене Черната куртка. — Известно ни е, че той харесваше всичко френско. Не оценяваше достатъчно славата и красотата на родината.

— Имаме доказателства, че Лойд Карсън, когото ти ликвидира, е работил с американците, въпреки че е британски поданик — обади се вторият генерал. — Освен това проследихме генерал Пак до вилата, където умря, и я поставихме под наблюдение. Двамата американски агенти се появиха тъкмо когато се готвехме да го приберем. Те сложиха камери за наблюдение, но нашите хора успяха да ги избегнат. Беше произведен само един изстрел. Скоро след това се появи екип за почистване, съставен предимно от американци. Всичко това води до извода, че именно те, злите дяволи, стоят зад цялата работа.

— А каква е деликатната мисия, която искате да ми възложите? — попита Чанг-Ча.

Генералите се спогледаха, а след това се извърнаха към Черната куртка. По всичко личеше, че инструктажът е възложен именно на него.

— По наше мнение страхливите американци са планирали да убият нашия Велик вожд, а на негово място да поставят предателя Пак. Това не може да остане ненаказано. Длъжни сме да им дадем мощен и решителен отговор!

— Под каква форма ще бъде този мощен и решителен отговор? — попита тя.

— Око за око, другарко Ии! — отсече Черната куртка.

— Искате смъртта на американския президент? — примига Чанг-Ча.

— Не — каза Черната куртка. — Достатъчно скромни сме да признаем, че това не е по силите ни. Президентът се охранява твърде добре. Но има и друга мишена, върху която ще стоварим нашето отмъщение.

— Коя е тя?

— Той има съпруга и две деца. Именно те ще платят за пъклените му планове. Трябва да умрат, защото са виновни не по-малко от него!

Чанг-Ча се извърна към двамата генерали, които я гледаха с каменни лица. После отново насочи вниманието си към Черната куртка.

— Искате да замина за Америка, за да ги убия? — прошепна тя.

— Трябва да го направиш наведнъж, докато всички са заедно — което е нещо обикновено за тях. Няма как да ги ликвидираме поотделно, защото останалите ще бъдат предупредени.

— Ами ако американците реагират с ответен удар?

— Те са колос на глинени крака. Притежават ядрено оръжие? И ние също. Но за разлика от тях не се страхуваме да го използваме. Те имат какво да губят, така че ще подвият опашки и ще избягат. Защото са страхливци. От теб се иска да разбереш нещо много важно, другарко Ии: ние желаем тази конфронтация. След всичко, което се е случило през годините, най-после ще покажем на света коя страна е по-могъща. Великият вожд е категоричен по този въпрос.

Чанг-Ча направи опит да проумее думите, които я заливаха. А когато го стори, в съзнанието й се появи картина, която беше съвсем различна от надутите фрази. Видя страната си тотално изтрита от лицето на Земята. Но не беше в състояние да направи каквото и да било.

— За да бъде възможно всичко това, трябва да се изработи подробен план, да се събере нужната информация, да се наемат подходящите хора — каза на глас тя.

— Така е и вече работим в тази посока — усмихна се Черната куртка. — Няма да ударим веднага, но когато го направим, светът ще разбере за какво става въпрос. — Той замълча за момент и снизходително добави: — Ти си изключително ценна за нас, другарко Ии. Великият вожд ненапразно те е избрал за тази изключително важна мисия. Знам, че и да загинеш при изпълнението й, ще си горда от неговото доверие. Не мога да си представя по-велико чувство от това!

Чанг-Ча кимна, макар да беше сигурна, че в последния си час няма да мисли нищо подобно.

Черната куртка и генералите нямаха проблем да я изпратят на една очевидно самоубийствена мисия. Но да очакват от нея, че ще посрещне с радост смъртта при заплахата от пълно унищожение на родината й, беше малко прекалено.

— Ще те държим в течение — добави Черната куртка. — А аз лично ще предам сърдечната ти благодарност на Великия вожд, който ти оказва честта да се бориш за благото на отечеството.

Чанг-Ча почтително сведе глава, но отново не каза нищо.

Мъжете си тръгнаха, а тя се приближи до прозореца, за да ги види как се качват в малък военен ван и бързо потеглят.

Вдигна поглед към небето едва когато автомобилът се стопи в далечината. То беше покрито с черни облаци, настъпващи откъм река Тедонган. Но те не можеха да бъдат по-черни от мислите, които се въртяха в главата й.

Тя обърна гръб на прозореца и отиде да довърши отдавна изстиналия чай.

35

Рийл сведе поглед към човека, който беше изиграл една съвсем малка роля за появата й на белия свят. Роби забеляза, че останалите болни наблюдават двойката с нескрит интерес. В душата му се промъкна подозрението, че Ърл Фонтейн предварително ги е информирал за предстоящата визита на единственото си дете, което щеше да го изпрати в отвъдното.

Беше много променен, но Рийл все пак го позна. Под бръчките и увредената кожа действително се криеше лицето на мъжа, който й беше причинявал невероятни страдания. Който беше убил майка й и много други хора.

Реши да го остави да говори.

— Много се радвам, че дойде, мое малко момиченце — изломоти най-сетне той.

— Не съм малка и не съм момиченце — отвърна тя.

— Разбира се, че не си. Но беше, когато те видях за последен път, Сали.

— Вече не се казвам така. Самият ти си причината да ме видиш за последен път толкова отдавна. Когато човек е отвратителен убиец като теб, той няма кой знае какъв избор.

Ърл се ухили до уши на тези горчиви думи.

— Все още си пиперлия — рече той. — Това поне е сигурно. А за избора си права — аз го направих и сега трябва да си понеса последиците. Но много се радвам да те видя тук. Така ще умра по-спокоен.

— Затова ли съм тук според теб? Да се сбогувам като примерна дъщеря? Наистина ли си толкова тъп, или си просто егоист? А може би и двете заедно?

Ърл само махна с ръка.

— Знам, че имаш пълното право да ме мразиш. И тогава, още като малко момиченце, пак беше права. Аз бях мръсник. Зъл и гаден, пълен боклук. Но после постигнах мир със себе си. Не ми остана нищо друго, освен да ти кажа „сбогом“. Надявам се, че и ти ще постигнеш мир със себе си, като ми кажеш „сбогом“. Това беше другата причина за молбата ми да дойдеш. След всичко, което ти причиних, а то е неописуемо грозно и отвратително, имаш пълното право да ме пратиш по дяволите. Но аз и без това съм тръгнал натам. Просто си помислих, че тази визита ще ти помогне да продължиш напред в живота си.

— Наистина ли? — изгледа го Рийл.

— Никога не съм направил нищо за теб, освен да ти причинявам болка. Мислиш ли, че не го знам? Това е единственият ми шанс да направя нещо по-различно.

— Защо? Да се почувстваш по-добре?

— Не. Искам ти да се почувстваш по-добре. Затова започвай, Сали, или както там се казваш сега. Твой ред е, момиче. Хайде, започвай!

— Наистина ли мислиш, че ще сме квит, ако ти се разкрещя? — присви очи тя.

— Не, в никакъв случай — поклати глава той. — Но това е всичко, което мога да ти предложа.

Тя си пое дълбоко дъх и се обърна. Всички затворници бяха заковали очи в нея и в баща й. Роби също. С неразгадаемо изражение на лицето.

— Много мислих какво дати кажа…

— Бас държа, че е така — ухили се старецът. — Хайде, стреляй!

— Дори и в този момент не съм сигурна кое е добро и кое зло.

— Исках да ти дам шанс да го разбереш, нищо повече. Да направиш избора си. Нищо друго не съм си помислил. Аз съм пълен тъпак, дори не съм завършил гимназия…

— Казаха ми, че умираш.

Ърл повдигна една от тръбичките, закачени за тялото му.

— Държеше ме само мисълта, че ще те видя, миличка.

— Е, вече можеш да се пуснеш — отсече Рийл и тръгна към вратата.

— Хей, няма ли да чуя това, което си ми приготвила?

Тя се обърна.

— Не заслужаваш времето, което би ми отнело това, Ърл. Да ти се ядосам би означавало, че мисля за теб. — Замълча за момент, после добави: — А не го правя.

След тези думи напусна отделението, докато Ърл объркано гледаше след нея. После очите му се спряха върху Роби.

— Ти приятел ли си й?

— Да.

— Тя е сложен човек.

— Да.

— Искаш ли да ми кажеш нещо или пък да заемеш мястото й?

— Не.

— Не?

— Умри, за да приключи всичко. Остави на света да се посмее, Ърл. Защото си бил задник, убивал беззащитни хора. Но дъщеря ти е друга класа.

— Ето това искам. Разкрещи ми се.

— Все тая — въздъхна Роби. — Ако стане така, че се срещнем в отвъдното, ще те убия там. В случай че реша да си губя времето с жалък нещастник като теб, разбира се.

Ърл го изчака да напусне стаята и доволно се отпусна върху възглавниците. После затвори очи и заспа.

Рийл чакаше Роби в колата.

— Не се получи, а? — промърмори тя.

— Важното е, че го направи. Дойде да го видиш. Каза му каквото мислеше да му кажеш и толкова. По този начин го изхвърли от живота си завинаги.

— Благодаря ти, че беше с мен. Каза ли му нещо, след като си тръгнах?

— Няколко неща. Но май не си струваше да си хабя думите.

— Беше чудовище, когато бях малка. Сега е просто жалък. Дори не мога да повярвам, че някога съм се страхувала от него.

— Защото си пораснала. В хода на този процес човек убива много чудовища.

— Мисля, че си прав.

— Давай да се махаме от тая дяволска дупка.

— Това ми звучи добре.

По обратния път към летището не видяха никого. Камерите бяха твърде далече, но ги снимаха без прекъсване.

Сериозните неща едва започваха.

36

— Ще се върнете ли на работа? — попита Джули.

Роби и Рийл седяха срещу нея. Бяха изминали няколко дни от пътуването им до Алабама. Рийл искаше да отбележи по някакъв начин окончателното си скъсване с миналото и предложи да поканят момичето на вечеря.

Избраха един ресторант в Джорджтаун. Настаниха се в дъното на салона и разговаряха на тих глас, въпреки че в заведението имаше само още двама клиенти.

— По някое време, да — отвърна Рийл.

— В момента сме в почивка — добави Роби. — Този път със съгласието на началството.

— Това означава ли, че последната ви мисия е завършила успешно? — попита Джули.

Двамата се спогледаха.

— Дотолкова, доколкото е възможно, да — отвърна Рийл.

— А ти ще отделиш ли време да обмислиш някои неща? — директно я погледна Джули.

— Пропускам ли нещо? — озадачено ги изгледа Роби.

— Това са женски работи — отвърна Джули.

Рийл не можа да сдържи усмивката си.

— Доколкото ми е известно, ти си живяла в приемно семейство — каза тя.

Момичето кимна.

— Аз също, но не се получи.

— При мен също.

— Ще ни оставиш ли за минутка? — обърна се Рийл към Роби.

— Още женски работи?

— Нещо такова.

— Отивам до тоалетната — надигна се той. — Мъжки работи, знаете…

Рийл го изчака да се отдалечи и се премести до Джули.

— Ходих на посещение при баща ми в Алабама — каза тя. — Роби беше с мен.

— Къде по-точно в Алабама живее баща ти?

— В строго охраняван затвор, със смъртна присъда. Но е болен от рак и няма как да бъде екзекутиран.

Джули изслуша тази информация невъзмутимо.

— Какво е извършил?

— Много неща. Между които и убийството на майка ми.

Момичето протегна ръка и се вкопчи в рамото й.

— Не мога да повярвам, че ти разказвам всичко това — промълви Рийл. — Първо, защото не те познавам чак толкова добре, и второ, защото си още дете.

— Доста пораснало за годините си — успокои я Джули, изчака няколко секунди и попита: — Защо си отишла да го видиш?

— Помоли да го посетя, преди да умре.

— Защо?

— Искал да оправи нещата, доколкото може. Поне така каза. Но аз не му повярвах, разбира се. Той е зъл човек, Джули. А злите хора никога не се променят.

Момичето закима още преди края на обясненията й.

— Значи не е искал да оправи нещата. А после какво стана?

— Не съм много сигурна. Може би е искал да се изгаври с мен, защото започна да се хили и да сипе глупости. Мисля, че това беше последното му представление, преди да хвърли топа.

— Един зъл човек уби моите родители — каза тихо Джули. — Роби знае за това. Именно той му попречи да убие и мен.

— Радвам се, че ти е помогнал, Джули.

— И аз се радвам, че е помогнал на теб.

— Според мен и двете сме късметлийки, че сме близки с него.

— Но трябва да внимаваш със суперагент Никол Ванс. Тя си пада по Роби. Казах му го, но той не ми повярва. Хич го няма с жените.

Рийл не успя да се сдържи и избухна в смях.

— За пръв път те чувам да се смееш — отбеляза Джули.

— Не го правя често — призна Рийл. — Но смехът ме кара да се чувствам добре.

— В такъв случай е логично да се смееш по-често.

— Не знам дали логиката има място в тези неща.

Помълчаха минута-две и Джули попита:

— Значи са те дали в приемно семейство след онова, което се е случило с майка ти?

— Да — каза Рийл. — Но това не продължи дълго, защото се забърках с наистина лоши хора. Не беше по моя вина. Оказа се, че приемните ми родители бяха близки с тях. Аз обаче не исках да имам нищо общо и започнах да работя с ФБР за залавянето им.

— С ФБР? На колко години беше?

— Малко по-голяма от теб.

— Не те ли беше страх?

— О, умирах от страх! Всеки ден и всяка минута. Но нямах друг изход. В крайна сметка ФБР ги залови, а мен ме вкараха в Програмата за защита на свидетелите. От там отидох в ЦРУ. С това биографията ми на практика се изчерпва. Между другото, много малко хора са запознати с нея…

— Поласкана съм, че ми се довери — отвърна Джули.

— Не се доверявам лесно — каза Рийл.

— Аз също. Но на теб ти вярвам.

В този момент се появи Роби и зае мястото си. Двете го гледаха толкова втренчено, че той се принуди да попита:

— Какво има?

— Нищо — отвърнаха едновременно те.

После Джули се разсмя, а Рийл само изпръхтя.

Откараха Джули до дома й и изчакаха вратата да се затвори след нея.

— Това е едно много специално момиче — промълви Рийл.

— Отдавна ми е известно — кимна Роби. — Вие двете май си паснахте, а?

— В много отношения си приличаме. Знаеш ли какво си помислих, когато я видях за пръв път?

— Какво?

— Че това съм аз, но двайсет и няколко години по-млада. — Рийл замълча за момент и извърна очи към прозореца. — После си помислих и нещо друго…

— Какво? — повтори въпроса си Роби.

— Че от нея ще излезе страхотен агент на ЦРУ.

— Но не с нашата специалност, нали?

Рийл го стрелна с поглед и сви рамене.

— Може би не. Но тя има пъргав ум и страхотна интуиция, които биха й помогнали да стане отличен анализатор. Мисля, че това е добър начин да служиш на страната си.

— Сигурно — отвърна Роби. — Но тя сама трябва да реши.

— Да не би ние сами да решихме?

— Имали сме опции.

— Само лоши опции, Роби. И просто избрахме една от тях. Поне с мен стана така. Е, ти знаеш за моето минало много повече, отколкото аз за твоето. Всъщност не знам нищо за него.

— Не съвсем нищо — поправи я Роби.

— Добре де, не съвсем. Но доста малко.

— Няма кой знае какво за казване. Дори не си струва да го чуеш. А и аз гледам само напред.

— Аз обаче надзърнах в миналото си. Там, в Алабама.

— За кратко. Сега вече можеш да гледаш в бъдещето.

— Точно то, моето бъдеще, ме плаши до смърт.

Прибраха се в апартамента. Роби си направи чай, а на Рийл сипа два пръсти уиски по нейна молба. После седнаха и разговаряха до късно.

— Трябва веднага да си намеря жилище — каза тя, след като пресуши чашата си.

— Докато си търсиш, спокойно можеш да останеш тук.

— Не съм сигурна, че ще се получи.

— Защо? Не бяхме ли заедно в Бърнър, при това за доста продължително време?

— Там имаше камери, наблюдаваха ни.

— Нещо не те разбирам — погледна я с любопитство той.

— Веднъж вече ти предложих, Роби — въздъхна тя. — По време на един полет, помниш ли? И получих отказ. Мразя да получавам откази, защото нараняват гордостта ми. Със сигурност ще направя нов опит, защото така съм устроена.

Роби втренчено я погледна.

— Отказът нямаше нищо общо с теб. Мисля, че ти обясних.

— Именно. Това е обръщане към миналото, а ти каза, че и двамата трябва да гледаме в бъдещето.

Тя стана и му протегна ръка.

— Искаш ли да опитаме отново?

— Сигурна ли си?

— Не, но въпреки това искам да го направя.

Роби понечи да стане, но в същия миг телефонът му звънна.

— По дяволите! — възкликна Рийл. — Не ми пука дали това е Маркс, Тъкър или дори самият президент! Не отговаряй!

Роби се втренчи в дисплея.

— Това е Никол Ванс.

— В такъв случай изобщо не вдигай!

Но той натисна бутона за приемане на разговор.

— Какво има?

Рийл опря длан в гърлото си и започна да прави режещи движения. Той се засмя.

После усмивката му изведнъж се стопи.

— Идвам веднага! — напрегнато рече той.

Прекъсна връзката и вдигна глава към Рийл, чиято физиономия изведнъж се промени.

— Какво?

— Джули.

— Джули?! — ахна Рийл. — Какво се е случило?

— Отвлечена е.

37

Никол Ванс ги чакаше пред къщата, където бяха оставили Джули преди няколко часа. От двете страни на улицата бяха спрели полицейски коли, а пред входа имаше коли на ФБР. Униформените възпираха малката тълпа любопитни граждани, която се беше събрала отвъд загражденията.

— Какво се е случило? — попита Роби.

Преди да отговори, Ванс огледа Рийл от главата до петите.

— Заедно ли бяхте, когато ти се обадих?

— Да — каза Роби. — Заведохме Джули на вечеря, а след това я върнахме тук. Тръгнахме си чак след като вратата се затвори зад нея. Всичко изглеждаше наред.

— Е, не е било наред — отвърна Ванс и хвърли остър поглед към Рийл. — Добре че Джеръм Касиди все пак е успял да се обади в полицията.

— Все пак? — вдигна вежди Роби.

— За малко не са го убили. Започвам да се питам защо не са го направили. А ченгетата се свързаха с нас, тъй като става въпрос за отвличане. Медиите разпространиха съобщението за изчезването на Джули, но засега няма резултат.

— Как са стигнали до нея? — попита Рийл.

— Вероятно са я чакали да се прибере. Касиди вече е бил в безсъзнание.

— Искаш да кажеш, че са проникнали в къщата, след като ние я взехме? — подхвърли Роби.

— Вероятно — каза Ванс. — Справили са се с Касиди и са чакали тя да се прибере.

— Наблюдавали са къщата — каза Рийл.

— Така изглежда — кимна Ванс и хвърли кос поглед към Роби. — Знаем, че има врагове…

Роби отмести очи. Изпита чувството, че силна киселина разяжда стомаха му.

— Някакви улики? — попита Рийл. — Кой би могъл да я отвлече?

— Криминалистите все още работят. Лекарите се опитват да стабилизират Касиди, който вероятно ще ни помогне. Аз обаче не храня кой знае какви надежди. Когато е набрал деветстотин и единайсет, е звучал доста зле. А похитителите не са оставили визитна картичка с информация за контакт.

Рийл кимна и погледна към Роби. Но следващите думи на Ванс я втрещиха.

— Оставили са телефона на Джули. Беше на масичката в антрето, което означава, че не го е изпуснала, а умишлено е оставен там. В него открихме есемес, изпратен горе-долу по времето на отвличането. Автоматичното заключване не беше активирано, вероятно за да можем да го прочетем. Не беше адресиран до Джули, а до някоя си Сали Фонтейн…

Рийл и Роби си размениха многозначителни погледи. Те останаха незабелязани от Ванс, която разговаряше с един от своите хора.

След минута тя приключи и отново се обърна към двамата.

— Казахте, че сте вечеряли заедно. Какво беше поведението й? Изглеждаше ли нервна, уплашена?

— Не — някак разсеяно отвърна Роби. — Точно обратното.

— Забелязахте ли някой да ви следи?

— Не — поклати глава Рийл. — Но едва ли са ни следили, тъй като са знаели много добре откъде сме я взели. Само са изчакали да я върнем обратно.

— Така е — каза Ванс. — Горкото дете. Надявах се, че след всичко, което преживя напоследък, най-после ще я оставят на мира.

— Някакви сведения за въпросната Сали Фонтейн? — подхвърли Роби. — Можете ли да проследите откъде е бил изпратен есемесът?

— Засега не, но работим по въпроса.

— Защо ми се обади? — изгледа я Роби.

— Става въпрос за Джули. Помислих си, че ще искаш да знаеш. Освен това името ти беше отбелязано в телефонния й календар с отметка за тази вечер. Не знаех, че става въпрос за вечеря, но се надявах да получа повече информация от теб.

— За съжаление, не разполагам с такава. Нуждаеш ли се от помощ?

— Официална или неофициална?

— По-скоро второто.

Ванс се замисли за момент, после каза:

— Нямам нищо против, стига да споделяте с мен абсолютно всичко, което можете да откриете. Готова съм да ви отговоря със същото.

— Не знаех, че ФБР е толкова отворено за сътрудничество — отбеляза Рийл.

— О, това не е проблем — изгледа я Ванс. — Особено когато се отнасят с уважение към нас.

Рийл кимна, но не отговори. Явно умът й беше другаде.

— Есемесът до тази Сали Фонтейн — изрече най-после тя. — Какво пише в него?

— Не знам — сви рамене Ванс.

— Защо?

— Използван е някакъв код, който не ни говори нищо.

— Може ли да го видим? — попита Роби.

— Защо, да не би да сте станали дешифровчици?

— Имам известен опит в това — отвърна той.

— Окей — сви рамене Ванс. — Това няма да ни навреди.

Тя набра някакъв номер и петнайсет минути по-късно един от агентите й донесе лист с принтиран текст. Оказа се, че самият телефон вече е опакован и маркиран като веществено доказателство.

Рийл сведе поглед към листа, но лицето й остана безизразно.

— Предлагам да се заемем с това — рече Роби. — Ще ти докладваме какво сме открили.

— Вие двамата пак сте екип, а? — подхвърли Ванс.

— Нещо такова — каза Рийл.

— Ти да видиш — отвърна без ентусиазъм Ванс.

— Ще държим връзка — забързано рече Роби, после стисна лакътя на Рийл и я дръпна да го последва надолу по улицата.

Ванс остана да гледа след тях.

Рийл не каза нищо, преди да стигнат до колата. Влязоха вътре и тя вдигна листа пред очите си.

— Сали Фонтейн — подхвърли Роби.

— Отвлекли са я заради мен — прошепна с треперещ глас тя.

— Няма как да си сигурна, Джесика.

— Напротив — поклати глава Рийл. — Това е клопка, Роби. Просто и ясно.

— Баща ти?

— Искал да ме види, за да се сбогуваме, а? — процеди тя. — Пълни глупости! — Юмрукът й се стовари върху арматурното табло. — Как може да съм толкова тъпа, мамка му?!

— Той е на смъртно легло в затвора, в който лежи вече двайсет години. Едва ли трябва да се опасяваш от него.

— Но не е сам, Роби! Извикал ме е там по съвсем конкретна причина! — Размаха хартията и добави: — А тук пише каква е тя.

— Нима можеш да разбиеш този код?

— Мога, защото аз съм го създала!

— Какво? — смаяно я погледна той.

— Когато бях тийнейджърка и работех под прикритие за ФБР.

— Искаш да кажеш, когато си проникнала в онази неонацистка банда?

— Да. Нуждаеха се от сигурен начин за комуникация и аз им го предоставих. Но те не знаеха, че и ФБР го има.

— Значи става въпрос за същата банда? Нали са били арестувани?

— Това беше преди близо двайсет години, Роби. Мнозина от тях отдавна са на свобода.

— И използват баща ти, за да стигнат до теб.

— Предполагам, че идеята е била негова — мрачно се усмихна тя.

— Какво пише там?

Тя скри лице в шепите си.

— Джесика! Какво пише там?

Рийл бавно вдигна глава.

— Това е ултиматум, Роби — прошепна тя.

— Какъв ултиматум?

— Ако го изпълня, ще освободят Джули жива и здрава.

— Срещу какво? Може би искат теб? Отмъщение след толкова години?

— Отчасти.

— Какво друго искат?

Рийл изхлипа. После тръсна глава да се овладее и каза:

— Искат детето ми!

38

Роби отби до тротоара и изключи двигателя.

— Детето ти?! — възкликна той. — Имаш дете?

— Тя вече е голяма. Родих я едва на седемнайсет.

— Не знаех.

— Няма го в досието ми. Но лекарката, която ме прегледа в Бърнър, веднага разбра.

— Как?

— По белега. Родих с цезарово сечение.

— Как обаче са разбрали ония диваци от бандата?

Рийл избърса очите си и каза тихо:

— Техният главатар е баща на детето ми.

Физиономията на Роби издаваше огромната му изненада. Тя забеляза това и едва чуто добави:

— Той ме изнасили, Роби. Не беше доброволно. Бях едва на шестнайсет. Износих детето и родих само три дни след като ФБР разби бандата. Те влязоха в затвора, аз — в Програмата.

— А бебето?

— Наложи се да я изоставя. Казаха ми, че това е задължително.

— Кой ти го каза?

— Онези, които имаха власт над мен, Роби. Бях на седемнайсет, бях в Програмата. За по-малко от година ме преместиха шест пъти. Накараха ме да свидетелствам срещу онези боклуци и аз го направих. — В гласа й се появи нотка на ожесточение: — При създалите се обстоятелства беше безумие да отглеждам дете, разбираш ли? Можех горе-долу да се грижа за себе си, но не и за пеленаче!

— Значи решението да я изоставиш беше твое?

— Вече ти казах — нямах избор!

— А ако имаше?

— Безсмислено е да го обсъждаме. Изоставих я и това е.

— Каза, че бащата е главатарят на неонацистката банда, който те е изнасилил.

— Да — кимна тя. — Леон Дайкс.

— Каза, че си е намерил добър адвокат и е успял да отърве тежка присъда.

— Да. Въпреки че аз знаех за убийствата на шестима души, поръчани лично от него.

— Но никога не е знаел къде се намираш…

— Докато сама не се набутах в проклетия затвор на Алабама. Вероятно са ни чакали там, а след това са ни проследили. И така са стигнали до Джули.

— Знаеш ли къде е дъщеря ти сега?

Рийл не отговори.

— Знаеш ли? — настоя Роби.

— Чувам те! Нима допускаш, че ще я забъркам в подобно нещо? Защо мислиш, че я търси Дайкс? За да й каже колко много я обича? Да й предложи пари и охолен живот?

— Не знам какво иска от нея, но със сигурност мога да кажа, че теб иска да те убие.

— Едва ли толкова, колкото аз него!

— Най-вероятно не знае с кого си има работа — отбеляза Роби.

— Какво искаш да кажеш?

— Научил е, че си била в Програмата, но не знае коя си сега. Ако знаеше, едва ли щеше да посмее да нанесе този удар.

Тя кимна, помълча малко, а после попита:

— С какво помага на Джули всичко това?

— Не знам — въздъхна Роби. — Защо не са опитали да пипнат теб, ако приемем, че наистина са ни проследили? Защо им е да отвличат Джули?

— Защото са знаели къде се намирам аз, но не и къде е дъщеря ми. А Дайкс е абсолютно наясно, че никога няма да разбере от мен.

— Джули е примамката. Или излагаш дъщеря си на опасност, или Джули умира.

Рийл скри лице в дланите си и избухна в плач. Цялото й тяло се разтърси. Роби мълчаливо я прегърна през раменете.

След известно време тя се успокои.

— Няма изход от това, Роби. Единствената възможност е да се предам, за да освободят Джули.

— А ако той откаже да я пусне?

— Не знам — затвори очи тя. — Не знам.

— Със сигурност ще ти предложат начин за контакт — каза той.

— Вече го направиха. В есемеса има един номер.

— На разпечатката няма цифри — възрази Роби.

— При кодирането не използвахме цифри, а ги замествахме с букви. Обратното би било твърде очебийно.

— А как разбираш кога са цифри и кога букви?

— Когато даден ред започва със СКН, тоест „следва кодиран номер“, следващите букви заместват цифри.

— Вероятно ще се окаже предплатен телефон, тоест непроследим.

— Не вероятно, а сигурно.

— Значи очакват да им се обадиш, така ли? Кога?

— Още сега — отвърна Рийл и извади собствения си джиесем.

— Какво ще им кажеш?

— Ще им предложа себе си срещу Джули.

— А ако не се съгласят? Което е по-вероятно.

— Какво друго мога да направя? Нямам представа къде се намира дъщеря ми в момента. Оттогава изтекоха повече от двайсет години. — Тя замълча за момент, после мрачно добави: — Дори не знам как изглежда…

— Но можеш да разпознаеш Леон Дайкс, нали?

— Никога няма да го забравя! — хладно отвърна тя. — Той е по-гаден дори от баща ми, ако подобно нещо изобщо е възможно. — Рийл докосна с пръсти облицовката на арматурното табло. — Какво ще правим, Роби? Трябва да си върнем Джули. Готова съм да жертвам живота си за нея.

— Знам — тихо отвърна той. — Аз също. Но може би няма да се наложи…

— Какво си намислил?

— Нещо. Дори не знам дали може да се нарече план.

— Трябва да си я върнем! — повтори настоятелно Рийл. — Тя е невинна!

— Разбира се, че е невинна. Това отдавна ми е известно. Ще си я върнем. А сега да вървим у дома, за да се обадиш. Трябва да разберем какво искат тия мръсници!

39

Старият самолет докосна пистата, подскочи няколко пъти и спря с пронизително свирене на спирачките. Турбовитловите двигатели видимо забавиха обороти и корпусът престана да се тресе.

От вратата се спусна стълбичка.

Пръв по нея слезе мъж в черна униформа, последван от единствения пасажер по принуда.

Върху главата на Джули имаше качулка, а устата й беше запушена. Тъй като тя не виждаше къде стъпва, мъжът зад нея, също в черна униформа, я вдигна на ръце и пое надолу по стъпалата. В мига, в който краката й докоснаха пистата, той грубо я блъсна към един бял ван без прозорци. Качиха я вътре и ванът потегли. Известно време пътуваха по асфалт, който отстъпи място на макадам, а след това на черен път.

Тя се отпусна на седалката. Качулката й пречеше да вижда каквото и да било. Нападнаха я точно две минути след като входната врата се затвори след нея. Действаха бързо и ефикасно. Влажна кърпа на лицето, упойващи изпарения, а след това нищо. Свести се чак когато самолетът излетя. А сега се бе озовала в някакъв ван.

Нямаше представа дали Джеръм Касиди е жив. Нито пък защо са я отвлекли.

Е, имаше известни предположения. В тях присъстваха имената на Уил Роби и Джесика Рийл. Едва ли беше случайно, че я отвлякоха точно две минути след като те я докараха пред дома й.

Половин час по-късно ванът спря. Изкараха я навън. Минаха през някаква врата, спуснаха се по стълби. После друга врата се затръшна зад нея. Накараха я да седне. Плътната материя пред очите й просветля леко.

После някой рязко дръпна качулката. Намираше се в малка стаичка с каменни стени и пръстен под. Беше седнала до нестабилна дървена маса. По стените бяха окачени знамена с пречупени кръстове. Голата крушка на тавана примигваше и издаваше странни звуци.

Всъщност тези наблюдения бяха направени по-късно.

Насреща й седеше слаб мъж, среден на ръст, с остри черти и старателно сресана коса, боядисана в черно. Очите му бяха яркосини. Униформата му беше черна като на останалите, но с това приликите свършваха. Гърдите му бяха отрупани със значки и медали, а на ръкавите му имаше яркочервени ленти с пречупени кръстове, оградени с бели кръгчета. На масата пред него лежеше офицерска шапка.

Мъжът махна с ръка. Устата на Джули светкавично беше отпушена. Той опря длани на масата.

— Добре дошла.

Тънките му устни се разтеглиха в усмивка, която обаче не стигна до сините му очи.

Джули мълчеше и го гледаше.

— Чудиш се къде си и защо си тук, нали?

— Наранихте ли Джеръм? — попита тя.

— Кой е Джеръм?

— Настойникът ми. Живея при него. Наранихте ли го?

— Не толкова, че да не може да се оправи. Но нека се върнем на темата, която ме интересува: сигурен съм, че нямаш представа къде се намираш и защо си тук.

Тя му хвърли преценяващ поглед и поклати глава.

— Е, със сигурност не сме в Германия. Турбовитловият самолет не може да прекоси океана. И не може да те пренесе обратно във времето — например в трийсетте години на миналия век — каза тя и огледа свастиките по стените с присвити от погнуса устни. След което спокойно продължи: — Полетът ни отне приблизително два часа и половина. Според мен това означава, че се намираме някъде в дълбокия Юг.

— А защо не някъде на север? — подхвърли мъжът, очевидно объркан от тези разсъждения.

— Говориш с южняшки акцент — отвърна тя, сведе поглед към краката си и добави: — А подът е покрит с червена глина. В Джорджия сме или може би в Алабама.

Обърканото изражение на мъжа се стопи и чертите му се вкамениха.

— Ти ставаш за детектив.

— И други са ми го казвали. И така, какво искаш?

— От теб нищо.

— Това означава ли, че искаш нещо от хора, които са свързани с мен?

Мъжът кимна.

— Искаш ли да отгатна?

— Защо не? — сви рамене той. — Явно те бива в умозаключенията.

— Цветът на косата ти не отговаря на този на очите. Лицето ти е твърде старо за такава коса, което означава, че я боядисваш. От петната по ръцете ти може да се заключи, че наближаваш шейсет. А униформата ти е скроена като тази на шефа на СС Химлер, гадината, която построи концлагерите. Поздравления! Това си е за гордост.

След тези думи почти чу как дишането на онези зад гърба й се ускорява, но изражението на мъжа срещу нея остана непроницаемо.

— Не — поклати глава той. — Имах предвид хората, които са свързани с теб. Моля за малко повече детайли.

— Да споделя с теб информация, която няма как да получиш от другаде? — изгледа го тя. — Не, няма да стане.

— Ти си невероятна, бе. Не съм го очаквал.

— А какво си очаквал? Може би някоя смотана бъзла, която ще се напитка от страх само като те зърне? Не че мен не ме е страх. Отвлякохте ме, много сте, при това въоръжени. Тук съм изцяло във вашата власт. Освен това сте изпълнени с омраза, която ви замъглява разума. Трябва да съм идиотка, за да не се боя от такива хора. Това обаче не означава, че ще ви помогна, защото няма да го направя!

— Всъщност не искам да правиш нищо, госпожице Гети.

— Не съм впечатлена, че ми знаеш името. Всеки може да го научи.

— Познато ли ти е името Сали Фонтейн?

— Не.

— А името Джесика?

Джули не отговори.

— Мълчанието ти е повече от многозначително.

— Добре — въздъхна Джули. — Какъв е планът? Мен срещу нея? Няма как да стане.

— За твое добро би трябвало да се надяваш да стане.

— Това не зависи нито от мен, нито от теб. А всъщност не зависи и от нея.

— Значи признаваш, че познаваш Джесика?

— Нищо не признавам — тръсна шава тя. — Но ще ми позволиш ли един въпрос?

Изчака го да кимне и изстреля:

— Мислиш ли, че тази Сали Фонтейн всъщност е споменатата Джесика?

— Не мисля, а го знам със сигурност.

— Ти откъде я познаваш?

— Преди време тя беше сред най-верните ми последователи.

— Е, това вече са пълни глупости!

— Откъде знаеш? — вдигна вежди мъжът. — Или може би правиш безпочвена догадка?

Джули поклати шава, но не отговори.

— Не ми изглеждаш притеснена. Повечето хора, включително и възрастните, биха се стреснали от отвличане под дулото на оръжие.

— Не ми е за пръв път.

— Наистина ли? — скептично я изгледа той.

— Наистина. Последният, който ме отвлече, беше един войнствен саудитски принц, който за малко не ме уби.

— А защо не го е направил?

— Освободиха ме едни мои приятели.

— Това няма да се случи сега.

— Никога не казвай никога. Освен това ти нямаш намерение да ме освобождаваш.

— Защо?

— Не си криеш лицето — тоест мога да те идентифицирам. Следователно няма да ме освободиш.

— Ще видим — отвърна мъжът. — Или, както ти каза преди малко, никога не казвай никога…

— Защо ти е Сали Фонтейн?

— Обясних ти, тя беше сред най-верните ми последователи.

Джули презрително изсумтя.

Мъжът извади една снимка от джоба си.

— Може би ще познаеш приятелката си — показа й я той.

Беше снимка на момиче в тийнейджърска възраст, застанало до по-младата версия на този мъж, отново облечен в есесовска униформа. Един поглед й беше достатъчен, за да установи, че момичето е Джесика Рийл, както и нещо друго.

— Тя е бременна! — възкликна Джули.

— Да, с моето дете. Плодът на нашата любов, както казвах някога.

— Но тук тя е на моите години, а ти — на средна възраст. Да не би да си и педофил отгоре на всичко?

Ударът я изхвърли от стола и я запрати на пода от отъпкана глина. Миг по-късно хората зад гърба й я вдигнаха и отново я тръшнаха на стола. Униформеният насреща й разтриваше кокалчетата си.

— Прости ми този изблик на гняв. Но твоите думи ме засегнаха дълбоко.

Джули избърса окървавените си устни и се втренчи в него.

— Ние бяхме много влюбени — добави мъжът. — Въпреки голямата разлика във възрастта ни.

— Но вече не сте — отбеляза тя, срещна въпросителния му поглед и добави: — След като отвличаш мен, за да стигнеш до нея.

— Вярно е, че нещата се променят с времето — каза той. — Но моите чувства все още са живи.

— А детето?

— Още едно празно място в сърцето ми. Което много искам да запълня.

— Познаваш ли бащата на Сали?

— Ърл? О, да, приятели сме.

— Сигурно е така. Чрез него стигна до нея и до мен, нали?

— Ти наистина си много умна за възрастта си. Човек като теб би могъл да ми е много полезен.

Джули пропусна тези думи покрай ушите си.

— И сега какво? — изгледа го тя.

— Вече осъществихме контакт. Всеки момент очакваме отговор.

Разнесе се звънене. Джули се огледа, преди да разбере, че идва от джоба на мъжа.

Той измъкна телефона си и се взря в дисплея.

— Като говорим за вълка…

Слез тези думи стана и напусна малката стаичка.

40

— Как предпочиташ да те наричам — Сали или Джесика?

— Как си, Леон? — отвърна с въпрос Рийл. — Още ли се заключваш някъде, за да поиграеш с малката си свастика?

Леон Дайкс се усмихна и погледна към вратата, зад която беше Джули.

— Прекрасно е отново да чуя гласа ти, Сали.

— Нека живеем в настоящето. Името ми е Джесика.

— Добре, Джесика.

— Кажи много здраве на Ърл, когато го видиш пак. Сърцето ми се стопля при мисълта, че двамата сте си останали близки.

— Истината е, че никога не ми е пукало за баща ти. Той е див и необразован, а аз съм доктор на науките.

— Кои науки, Леон? Може би хитлеристика в Университета на откачалките?

— Политология в „Бъркли“.

— Признавам, че това е новина за мен.

— Но баща ти все пак свърши някаква работа. Вярно, че умираше, но неудовлетворен.

— Нека позная: това е било последната точка в списъка му, нали?

— Всъщност това беше общата ни цел. Ти ми костваше няколко години в затвора.

— Това, което направи, трябваше да ти коства живота! Получи една направо смешна присъда само защото не ми позволиха да свидетелствам срещу теб!

— Но в замяна на това разби цялата ми организация. Трябваше ми доста дълго време, за да я изградя отново.

— Браво на теб. А сега да поговорим за бъдещето.

— Джули е много интелигентно момиче. Би могла да стигне далече. Но дали ще получи този шанс?

— Ако я пуснеш — да.

— Наистина бих искал да я пусна, но срещу определена цена.

— Имам някакви пари в пенсионния фонд.

— Цената сте ти и дъщеря ми.

— Тя не е твоя дъщеря.

— Аз съм биологичният й баща.

— Ти ме изнасили.

— Според теб. Но това не променя статута ми.

— Променя го, и още как. Всъщност съдът отдавна се произнесе по този въпрос.

— Аз не попадам под юрисдикцията на американските съдилища.

— Не съм много сигурна как си стигнал до това заключение, но не искам да навлизаме в тази тема. Ще получиш мен срещу Джули. В крайна сметка искаш мен, нали?

— Теб и детето ми.

— На това му се казва компромис, Леон. Човек никога не получава всичко, което иска.

— Ако не се съгласиш, ще забременя Джули и ще я задържа, докато роди. А после ще я убия. По този начин ще получа детето си. Това са моите условия, Джесика. Не подлежат на преговори. Познаваш ме достатъчно добре.

Рийл забави отговора си.

— Ще ми трябва време, за да открия Лора — промълви най-сетне тя.

— Лора? Кръстила си я на…

— На майка ми.

— Казах ти, че името й ще е Ева.

— Нямах никакво намерение да кръщавам детето си на любовницата на Адолф Хитлер! — отсече Рийл.

— Те са имали напълно законен брак. Ева Браун е била голямата любов на Фюрера.

— Жени се за нея, а след това я убива. Голяма любов, няма що.

— Не ми се спори с теб по политико философски въпроси. Неговият ум е бил твърде напредничав, за да бъдат разбран от хора като теб.

— И слава богу.

— Давам ти два дни, за да откриеш „Лора“. След това ще получиш инструкции за размяната.

— Виж какво, Леон. Не мога ей така да й отнема сегашния живот, за да ти я предам.

— В такъв случай ще намеря друг начин да стигна до теб. Джули ще ми роди ново дете, след което ще ти изпратя главата й. Нещата са много прости, Сали. Няма смисъл да се тревожиш. Ти си жена и трябва да се съобразяваш с ограниченията, които има всяка жена. Ако си спомняш, често съм ти говорил на тази тема.

— Да, но именно тази жена сложи край на ужасите, които вършеше!

— Просто извади невероятен късмет, Сали.

— Защото бях по-умна от теб!

— Искаш ли да получиш главата на момичето още сега? — изръмжа Дайкс.

— Обади ми се след два дни — отвърна с равен глас Рийл.

— Бъди сигурна, че ще го направя.

— Имай предвид, че много ще съжаляваш, ако Джули пострада!

— Вече я ударих веднъж. Държеше се непочтително, а знаеш, че не търпя това. Два дни, Сали. Моля те, бъди готова да ми дадеш това, което искам.

Връзката прекъсна.

Рийл остави телефона на масата, без да поглежда към Роби, който беше чул всичко.

— Наистина е луд — отбеляза той.

— Повече от луд, Роби. Той е чудовище!

— Спомена, че не са ти позволили да свидетелстваш срещу него. Защо?

— Вече бях част от ЦРУ. Те ми забраниха. Опитах всичко възможно, но нямах дори двайсет и успяха да ме сплашат. Никога няма да си го простя. Никога!

— Много добре те разбирам.

— Освен това Дайкс е патологичен лъжец и изобщо няма намерение да освободи Джули. Без значение как ще постъпя.

— Дори не съм си помислял, че ще го направи доброволно.

— Какво правим тогава?

— Освобождаваме Джули, а след това заковаваме този боклук.

— Звучи ми като план. Но как предлагаш да го осъществим?

— Бас държа, че той очаква все още да си в Програмата за защита на свидетелите.

— Възможно е.

— Същевременно няма представа с какво се занимаваш, нали?

— Имаш предвид, че съм хладнокръвен убиец? — мрачно го изгледа Джесика. — Не, няма представа.

— Имах предвид нещо друго — поклати шава Роби. — Че си държавен служител със специални умения, който знае как да се грижи за себе си.

— Добре.

— Не знае и за мен, нали?

— Не. Всъщност в затвора бяхме заедно. Може би са му докладвали, че си с мен.

— Но няма представа с какво се занимавам. Дълбоко се съмнявам, че ще открие за два дни.

— Съгласна съм.

— Знаеш ли какво си мисля?

— Какво?

— Че той е този, който трябва да се страхува.

Рийл се замисли върху тези думи.

— Боже, какъв съм идиот! — поклати глава тя.

— Не си идиот. Просто си много стресирана и изпитваш силно чувство на вина. Повечето хора не са способни да се справят с подобна комбинация.

— Но аз не съм като повечето хора, нали? Забравих го, защото неволно разсъждавах като тийнейджър. Но сега вече всичко е наред — изправи се тя. Помълча известно време и добави: — Това може да се окаже благословия, Роби. Използвал е стареца, за да стигне до мен. Но изобщо не е погледнал нещата от обратната страна.

— В смисъл?

— В смисъл че това е единственият начин аз да го докопам. Нещо, за което мечтая от двайсет години. А сега самият той ми предлага този шанс. Ще го накарам дълбоко да съжалява, че се е захванал с мен и причинява страдания на някого, когото обичам!

— Това вече е онази Джесика Рийл, която познавам — усмихна се Роби. — Този път копелето със сигурност ще влезе в затвора до живот!

— Ако изобщо стигне до съд — тихо отвърна Рийл. — Не бих се обзаложила за това, Роби. Дори не бих си го помислила. Защото този мръсник е… мой!

След тези думи тя се обърна и излезе, а Роби остана да гледа след нея.

Беше много доволен, че не се казва Леон Дайкс.

41

Леон Дайкс седна срещу Джули, която лакомо унищожаваше храната в чинията пред себе си. Когато приключи, тя избърса устни, отпи глътка вода и се облегна назад. Лицето й беше подуто от удара.

— Искаш ли нещо? — попита тя.

— Как се запозна с Джесика?

— Защо искаш да знаеш?

— Защото е по-добре да знаеш някои неща, отколкото да не ги знаеш.

— Запозна ни един мой приятел.

— В затвора са се представили като Джесика Рийл и Уил Роби. Направих си труда да ги проверя и установих, че за тях се знае много малко. Всъщност почти нищо.

— Това не ми е известно.

— Мисля, че ти е известно, при това много добре. Знаеше ли, че Сали, или Джесика, е била вкарана в Програмата за защита на свидетелите?

— Заради теб, нали?

— Според мен този Уил Роби също е част от Програмата — може би шериф, получил задачата да я пази.

— Може би.

— Този отговор не ме задоволява.

— Вече ти казах, бяхме само приятели.

— Приятелите не рискуват живота си един за друг. А Джесика предложи себе си, за да бъдеш освободена. Питам се защо го прави?

— Защото е добър човек — небрежно отвърна Джули. — Но хора като теб трудно могат да разберат това.

— Арогантното ти поведение пред лицето на сериозни неприятности наистина заслужава учудване и възхищение.

— Аз съм сложна личност.

— Искам да ми разкажеш всичко, което знаеш за Джесика Рийл и този Уил Роби.

— Вече ти казах всичко за Джесика. А Уил Роби всъщност не го познавам. Снощи го срещнах за пръв път.

Дайкс изглеждаше така, сякаш не я слушаше.

— А случайно и ти да си в Програмата? — подхвърли той. — Там ли се запознахте?

— Защо мислиш така?

— Защото си направих труда да проуча и теб. Но резултатите също се оказаха оскъдни… Това ми създава известни проблеми.

— Не съм в Програмата — отвърна Джули. — Но не мисля, че хората, които я управляват, имат навик да събират двама свидетели на едно място, а още по-малко пък да им съобщават истинските им имена.

— Твърде си млада, за да си била в Програмата по времето на Сали.

— Джесика.

— За мен тя винаги ще си остане Сали Фонтейн.

— Както искаш — каза Джули.

— Баща й успя да се свърже с нея именно чрез Програмата. Не знам дали все още е в нея, или само са взели от там координатите й, за да й предадат съобщението му.

— Аз също не знам.

— Мисля, че лъжеш.

— Мисли каквото си искаш.

— Ще ти задам няколко въпроса. Ако не получа отговор, ще ти ги задам по-настоятелно. Това едва ли ще ти е приятно…

Дайкс плесна с ръце. Вратата веднага се отвори. Явно човекът на прага беше чакал да го повикат.

Огромен, но с добре скроена униформа. Явно групата на Дайкс имаше възможност да харчи за униформи повече пари, отколкото правоохранителната система на Алабама.

Надзирателят Албърт се втренчи в нея. В едната си ръка държеше нажежен до червено шиш — от онези, които се използват за разпалване на огъня. В другата имаше лъскав от честа употреба камшик.

— Това е главният ми следовател — представи го Дайкс. — Той ще ти прави компания известно време, освен ако не се сетиш за нещо.

Джули местеше поглед между Албърт и Дайкс.

— Какво искаш да знаеш? — попита с треперещ глас тя.

— Всичко.

— В такъв случай ще ти разкажа какво знам аз.

42

— Искам да говоря с нея — каза Рийл.

— Няма да стане — отвърна Дайкс.

— Тогава забрави за мен. Познавам те добре. Вероятно вече е мъртва. Нямам никакво намерение да излагам себе си и Лора на излишни рискове.

— Толкова си досадна! — изпусна пресилена въздишка Дайкс. — Това беше една от най-неприятните ти черти.

— Искам да говоря с нея веднага! — отсече Рийл.

След малко в слушалката прозвуча гласът на Джули.

— Добре съм — обяви тя.

— Съжалявам за всичко това, Джули. Причиниха ли ти болка?

— Нищо особено. В момента стоят на крачка от мен и дебнат да не кажа нещо излишно.

— Знам. Искам само да те уверя, че всичко ще завърши добре. Каквото и да се случи!

— Окей — отвърна момичето, после издаде тихо възклицание и в слушалката прозвуча гласът на Дайкс:

— Е, вече се увери, че всичко е наред, нали?

— Надявам се, че и занапред ще е така! — изсъска Рийл.

— Не си в положение да отправяш искания. И не се опитвай да вкараш в играта приятелчето ти от Програмата за защита на свидетелите.

— Какво?

— Малката ти приятелка ми разказа всичко. Все още си в Програмата и се готвиш да сключиш брак с нейния настойник Джеръм, който е много богат човек.

— Мръсник! — изръмжа тя. — Изтезавал си я, нали?

— Една заплаха беше достатъчна. Тя все още е дете. Проницателна, но все пак дете, което живее в свой измислен свят. Опита се да ми пробута историята, че била отвлечена от някакъв саудитски принц, но си призна всичко в момента, в който зърна моя… хм, главен следовател…

— Тя е дете, Леон — отвърна със заплашителна нотка Рийл.

— Ами тогава да се държи като дете, а не да ме будалка с разни глупави истории. Между другото, осведоми ме и за твоя приятел Роби. Или може би трябва да кажа шериф Роби? Хич и не си помисляй да го замесваш. Ще ви зърнем отдалече и нейният труп ще бъде всичко, което ще заварите тук.

— Тогава как ще направим размяната?

— Свърза ли се с Лора?

— Ако не бях, едва ли щях да разговарям с теб.

— Трябва да се появи с теб. И без проследяващи устройства. Никакво оръжие. Доколкото си спомням, доста те биваше с ножа…

— Къде да дойда?

— Да дойдете — поправи я Дайкс. — Ти и Лора.

— Кажи ми, Леон.

— Не си изпускай нервите, Сали. Това е нежелателно. Все още не разбирам как успяваше да се контролираш преди време, когато беше съвсем млада. Вероятно всичко е било късмет, а?

— Дай ми инструкциите.

Няколко минути по-късно Рийл беше принудена да признае, че те са сложни и добре обмислени.

Редовен полет до Атланта, после малък самолет до Таскалуса. От там трябва да вземат автобус до някакво още по-малко градче. На паркинга пред единствения супермаркет в града ще ги чака кола с ключове на таблото и по-нататъшни инструкции в жабката. Появяват се на посоченото място, откъдето ще ги поемат за крайната дестинация.

— Имай предвид, че съм се родил тук — предупреди Дайкс. — Познавам всяка пътечка и всяко камъче. Местната полиция е в джоба ми. Служителите й са мои последователи. Притежавам целия град.

— Силно се съмнявам в това.

— По време на криза хората търсят спасители навсякъде — отвърна Дайкс. — А аз мога да им дам каквото искат — ред, сигурност, работа. Имаме амбицията да се разширим и в други части на страната. Нашите групи купуват цели градове в Средния запад и двете Дакоти. Обстановката там е отлична платформа за уникалните ни идеи.

— Искаш да кажеш, за тежкото ви заболяване?

— Хората съвсем не го виждат по този начин.

— Така мислиш ти. Но със сигурност грешиш.

— Както и да е. Когато пристигнеш тук, ще бъдеш изцяло под моя власт.

— Което означава, че нямаш намерение да освобождаваш Джули.

— Давам ти думата си, Сали.

— Твоята дума не означава нищо.

— Тогава защо изобщо ще идваш?

Рийл направи малка пауза, за да се овладее.

— Защото не искам да постъпиш с нея по начина, по който постъпи с мен!

— Е, скоро ще разберем дали е така. Много скоро. — След тези думи й обясни къде точно ще се осъществи срещата и затвори.

Рийл погледна листа с указанията. След това извърна глава към Роби, който отново беше изслушал целия разговор.

— Това усложнява ситуацията — подхвърли тя и потупа с пръст листа.

— Но не е изненадващо — отбеляза Роби. — Едва ли си очаквала всичко да бъде просто и ясно.

— Явно има за цел да направи нещата невъзможни.

— Но те не са такива — поклати глава Роби.

Рийл отново погледна записките си и внезапно се усмихна.

— Не са, разбира се — кимна тя. — Помниш ли Джалалабад?

— Как мога да го забравя? Решила си да използваме същия начин, така ли?

— Да — каза Рийл, без да вдига глава от записките. — Тук виждам поне три възможности.

— Аз също. Но ще се наложи да тръгна по-рано.

— Разузнаването е важно — замислено промълви тя. — Със сигурност ще ти трябва прикритие, защото му вярвам, че държи целия район под контрол.

— С един куршум два заека, Джесика.

— Много добре те разбирам — възбудено отвърна тя.

— Приберат ли те веднъж, край на всякакви комуникации — предупреди той.

— Изпуснеш ли ме, значи сме загубени.

— Не планирам да те губя — отвърна Роби и почука по дървения плот на масата. — А Лора?

— Това е моя грижа.

— Наистина ли?

— Наистина.

43

Два дни по-късно Рийл се качи на самолета за Атланта в компанията на млада жена. Приземиха се след около час и четирийсет минути и след известно време вече бяха на борда на малък турбовитлов самолет, който ги пренесе до Таскалуса — дома на Алабамския университет. От там се прехвърлиха на автобус, който след около осемдесет километра в югозападна посока ги остави в малко населено място с една-единствена улица и няколко магазина. На паркинга на супермаркета ги чакаше ръждясал плимут фюри с ключове на седалката и карта в жабката.

Следвайки указанията на картата, те пътуваха още около час до кръстовище, където ги чакаше черен ван с работещ двигател.

Двете жени слязоха от плимута, преметнали на гръб малките си раници. В същия миг задната врата на вана се отвори и от него изскочиха петима мъже, които насочиха пистолети към тях.

Заповядаха им да се качат в товарния отсек, в който нямаше седалки. Раниците им бяха подложени на обстойна проверка, а след това захвърлени. После им заповядаха да свалят дрехите си.

В подплатата на блузата на младата жена откриха тънка жичка със заострени краища. Един от мъжете я изтръгна, вдигна я пред очите й, а след това я изхвърли от колата.

Дрехите им имаха същата съдба. Вместо тях им заповядаха да облекат оранжеви гащеризони и да обуят маратонки. После изтръгнаха ластика от косата на Рийл, подложиха го на кратко изследване, а след това й го подхвърлиха обратно.

Един от мъжете измъкна палка детектор. Уредът записука, когато се доближи до часовника на Рийл. Бандитът се ухили, смъкна го от китката й и го размаза на пода с тежката си обувка.

— Не се получи — обяви той.

Неуспяла да скрие недоволството си, Рийл рязко вдигна косата си нагоре и я превърза с ластика, а след това стрелна с поглед другата жена.

— Мислехте си, че сме някакви загубеняци, а? — подхвърли най-едрият от похитителите и заплашително изръмжа: — Почакайте, още нищо не сте видели!

Сложиха им пластмасови белезници и ги принудиха да легнат на пода. Миг преди да се затръшнат вратите и ванът да потегли, Рийл успя да зърне фаровете на две приближаващи се коли. Май сме цял кортеж, помисли си тя.

Настилката беше доста неравна и двете жени започнаха да се плъзгат насам-натам по пода, когато ванът увеличи скоростта. Насядалите от двете им страни мъже се възползваха от това, за да ги ритат и блъскат.

— Там ви е мястото, кучки! — изкрещя един от тях под бурния смях на останалите. — В прахта!

Според изчисленията на Рийл пътуваха около час, преди колата да позабави ход. През това време направиха много завои, поемаха дори в обратна посока. Шофьорът вероятно предприемаше тези маневри за заблуда на евентуалните преследвачи.

В близост до тях се разнесе боботенето на мощни мотоциклети, засвириха клаксони. Сякаш банда рокери приветстваше своите нацистки приятели. Някакъв камион с рев профуча покрай вана.

Десетина минути по-късно съвсем намалиха ход, преодоляха серия дупки по настилката и най-после спряха. Вратите се отвориха. Пленените жени бяха изправени на крака и избутани навън.

Рийл се обърна и нанесе силен ритник на един от похитителите, който я плесна по задните части. В отговор той я блъсна и тя падна, лишена от опората на ръцете си. Мъжът се изсмя, сграбчи конската й опашка и я дръпна да става. Миг по-късно престана да се смее, защото коляното на Рийл потъна в слабините му и той се просна в прахта с посивяло лице.

Колегата му наблизо измъкна пистолет и го насочи към главата й.

— Достатъчно! — обади се един глас.

Рийл вдигна глава и срещна погледа на Леон Дайкс.

Беше облечен в черна есесовска униформа, почти невидима в мрака. Виждаха се само червените ленти на ръцете му, които наподобяваха кървави рани.

— Поканете гостите да влязат — заповяда Дайкс, изчака Рийл да се приближи и подхвърли с любезна усмивка: — Радвам се да те видя, Сали.

Той погледна младата жена.

— А това е Ева, така ли?

— Лора — студено го поправи Рийл.

— Наистина ли е тя? — подхвърли той. — Всъщност това лесно може да се провери.

Въведоха ги в малка стая и вратата се затръшна. Към тях пристъпи един мъж, който държеше нещо в ръце. След това устите на пленниците бяха насилствено отворени и мъжът взе проби от вътрешната страна на бузите им.

— На мен също ми взеха ДНК проба — подхвърли Дайкс и вдигна малката запечатана епруветка, която държеше в ръка. Мъжът извади още две подобни стъкленици и внимателно сложи вътре найлоновите клечки с памучни върхове. — След двайсет и четири часа ще бъдем абсолютно сигурни дали е моето дете. — После пристъпи към Рийл и я сграбчи за рамото. — Ако да — чудесно! — Свободната му ръка погали лицето на жената, която инстинктивно се дръпна. — Но ако не е, ти ще умреш, Сали — добави с равен глас Дайкс. — А тя ще стане моя наложница. Джули пък ще бъде майка на детето ми. Във всички случаи печеля.

— А ако е твоето дете? — рязко попита Рийл.

— Пак ще спечеля, защото ще умреш по ужасяващ начин. Така ще остана с дъщеря си, която ще ми роди още деца. А когато ми омръзне, Джули ще заеме мястото й.

Дайкс леко шляпна жената по бузата.

— А на мен бързо ми омръзва — добави той. — Що се отнася до теб, Сали, ти никога не можеше да задържиш вниманието ми. Това беше основната ти слабост.

— Значи думата ти не означава нищо, така ли? — гневно процеди Рийл.

— Напротив, думата ми е ненарушима, но само когато я давам на равни. Ти никога не си ми била равна и няма да бъдеш. Ти си нищожество. Спокойно би могла да си еврейка или негърка. Или, бог да ни е на помощ — мексиканка!

— В едно нещо си прав — сухо отвърна Рийл. — Не си ми равен! Къде е Джули?

— Защо да ти позволявам да я видиш?

— Защото можеш. И защото го искаш. Няма друг начин да покажеш, че държиш и двете ни в своята власт. Хайде, признай го и давай да вършим работа.

— Никак не си глупава — усмихна се Дайкс.

Той махна на двама от хората си, които изведоха жените от стаичката и ги поведоха към една врата в дъното на тесен коридор. Отключиха я и ги блъснаха вътре толкова силно, че те паднаха на пода.

— Джесика?! — ахна Джули и се втурна да им помогне.

— Добре ли си, Джули? — попита Рийл и загрижено се вгледа в подутото й лице.

— Да, нищо ми няма — каза момичето и отправи любопитен поглед към другата жена.

— Това е Лора — представи я Рийл. — Моята дъщеря…

— Но защо дойдохте, за бога? — възкликна Джули. — Те ще ви убият!

— Всичко ще бъде наред — поклати глава Рийл, огледа стените за подслушвателни устройства и за двайсет секунди откри две. — Всичко ще бъде наред.

— Здравей, Лора — протегна ръка момичето. — Аз съм Джули Гети.

Лора направи неуспешен опит да се усмихне. Явно умираше от страх.

— Защо я доведе тук? — попита Джули.

— Нямах избор. Иначе щяха да те убият.

— А сега ще убият и трите ни!

— Не, ще убият само мен.

— Правилно — обяви Дайкс, който се беше изправил на прага. — А сега да се опознаем — добави с усмивка той и протегна ръка.

— Не! — извика Рийл и застана пред Лора.

— Нямах предвид нея, а теб, Сали — разшири се усмивката на Дайкс. — Може би трябваше да кажа да се опознаем отново.

44

— Чанг-Ча Ии?

Чанг-Ча вдигна глава и погледна мъжа срещу себе си. Беше нисък и слаб, с тъмна коса и квадратни очила.

— Да?

— Последвайте ме, моля.

Поеха по дълъг коридор. Мъжът забави крачка и се изравни с нея.

— Разбира се, ние добре ви познаваме, другарко Ии — подхвърли той. — В нашите кръгове вие сте жива легенда. Национален герой.

— Не съм герой, другарю, а просто човек, който изпълнява задачите, поставени от родината. Герой е нашият Велик вожд, герои са неговите баща и дядо. Те са истинската гордост на родината ни.

— Разбира се, разбира се — бързо закима мъжът. — Не бих искал да кажа нещо, което да…

— Не съм и си помислила друго — прекъсна го тя. — Нека спрем дотук.

Човекът поруменя и само кимна.

Въведоха я в малка стая с дървена ламперия и мигаща луминесцентна лампа на тавана. Светлината потрепваше толкова интензивно, че ако не беше свикнала с проблемите на електрозахранването в цялата страна, Чанг-Ча би получила мигрена.

Тя седна край маса с издраскана повърхност и сключи ръце в скута си. Погледна към бетонния под и се запита дали циментът е бил произведен в някой от трудовите лагери. Затворниците бяха много добри в този занаят. Може би защото трудната, опасна и нездравословна работа се изпълняваше по-добре от роби, отколкото от свободни хора. Или които се мислят за такива.

Вратата се отвори и в стаята влязоха двама мъже. Единият беше генералът, пред когото Чанг-Ча изложи неоспорими доказателства за вината на Пак и пусна записа на гласа. Знаеше, че този човек е един от преданите последователи на Пак — нещо, което насочваше подозренията към него. А това означаваше, че е готов на всичко, за да демонстрира лоялността си. След което щеше да се погрижи да я накаже за компрометирането на близкия си другар. Другият мъж носеше тъмен костюм с бяла риза без вратовръзка. Ризата беше старателно закопчана догоре. В ръката му се поклащаше обемисто куфарче.

Седнаха и любезно я поздравиха.

Тя почтително сведе глава и зачака. Отдавна беше усвоила правилото да отваря уста само в отговор на поставените й въпроси. В противен случай имаше опасност да я заподозрат, че разсъждава. А тя не искаше това.

— Планът се развива добре, другарко Ии — започна генералът. — Скоро ще бъдеш готова за великата си мисия в полза на родината.

Тя кимна.

Цивилният пое разговора.

За секунда Чанг-Ча си позволи леко разсейване. Колко съвещания беше провела в компанията на военни и цивилни? Всички те говореха много, но рядко казваха нещо, което да не й е известно. Цивилният извади три снимки от джоба на сакото си и тя отново насочи вниманието си към него.

Първата беше на жена. Тъмнокоса и красива. Сините й очи контрастираха с цвета на косата й. Ефектът беше забележителен — косата ставаше някак по-мека и подчертаваше очите й.

— Първата дама на Съединените американски щати — обяви мъжът с костюма.

— Империята на Злото, която иска нашето унищожение — бързо добави генералът.

Чанг-Ча знаеше коя е тази жена. Беше виждала снимката й при своите чести пътувалия в чужбина.

— Името й е Елинор Кашън — добави Костюма.

Тя знаеше и това, но само кимна.

Той посочи следващата снимка. Момиче на около петнайсет. Чанг-Ча веднага се досети кое е то. Тъмноруса коса и голяма прилика с жената.

— Клеър Кашън, дъщерята на Първата дама — поясни той.

Тя отново кимна. Предположението й беше вярно.

На третата снимка беше запечатано десетгодишно момче, чиято коса беше като на жената, но имаше меките кафяви очи на момичето.

— Томас Кашън-младши, кръстен на баща си, президента на Съединените щати — обяви Костюма.

— Това са мишените — ненужно добави генералът.

— Доколкото разбирам, те трябва да бъдат ликвидирани едновременно — подхвърли Чанг-Ча.

— Абсолютно — рече Костюма.

— От теб, другарко Ии — добави генералът.

Чанг-Ча веднага усети нотката на враждебност в тона му. Този човек би трябвало да се държи по-предпазливо.

— Разумно ли е да се очаква един човек да убие и тримата едновременно? — попита тя.

— Представиха те като велик воин, Чанг-Ча — каза генералът и я изгледа предизвикателно. — Нима ще се окаже, че не е така?

— Поласкана съм от тези думи — скромно се поклони тя. — Но не бива да допусна суетата да попречи на изпълнението на една толкова важна мисия. Аз я разглеждам логично — като човек, който и друг път е изпълнявал подобни задачи.

— Може ли по-конкретно? — рече Костюма.

— Трите мишени непрекъснато ще бъдат охранявани от агенти на Сикрет Сървис. Отделни екипи за всяко от децата и за Първата дама. Когато пътуват заедно, тези екипи се обединяват и се превръщат в значително по-сериозен противник, отколкото когато охраняват своите обекти поотделно.

Костюма се замисли, но генералът размаха ръце и с презрение отсече:

— Изключено! Нима предлагаш да изпратим в САЩ три отделни екипа за изпълнение на задачата? Това би означавало разпръскване на силите и сериозна опасност от провал. Пропадне ли една атака, със сигурност ще пропаднат и останалите! — Той грабна снимките от масата и ги разпръсна като карти за игра. — Ударът трябва да бъде нанесен едновременно срещу всички. Няма алтернатива. — Показалецът му отново се насочи към нея. — А ти ще си тази, която ще натисне спусъка, другарко Ии! По всичко личи, че нямаш проблем със свалянето на влиятелни генерали у нас. Което означава, че мисията в Америка ще бъде за теб детска игра.

— Свалям само онези генерали, които са предатели — отвърна с равен глас Чанг-Ча.

В първия момент генералът понечи да се усмихне на думите й, но после изведнъж се втренчи в нея.

— Нима ме обвиняваш в… — започна той.

— Никого не обвинявам — прекъсна го Чанг-Ча.

Костюма вдигна ръка.

— Излишно е да се караме помежду си — рече той. — Великият вожд няма да остане доволен. Но в думите на другарката Ии има логика. Тя е изпълнявала дълга си и е била богато възнаграждавана от нашия Вожд.

Изявлението му моментално изтри гнева от лицето на генерала.

— Колегата ми е прав — примирено въздъхна той. — И ти също, другарко Ии. Разкрила си един предател, което е било твой дълг.

— Но въпреки това ще работя сама?

— Няма да бъдеш сама — отговори генералът, а Костюма само кимна. — Ще те придружава цял екип, но тези американци ще умрат от твоята ръка. — Успя да окачи нова усмивка на лицето си и добави: — Ти си жена, другарко Ии. Американците винаги са проявявали слабост към твоя пол. Те не вярват, че една жена може да им причини зло.

Чанг-Ча замълча и го загледа втренчено. Генералът неспокойно се размърда и отмести очи.

Костюма извади тънка папка от куфарчето си и й я подаде.

— Това е предварителният доклад за трите мишени. Трябва да го запомниш наизуст, а след това ще получиш и още информация.

— Има ли конкретен план за времето и мястото на нападението? — попита Чанг-Ча.

— Работим по въпроса. Имаме няколко варианта, от които ще изберем най-добрия. Междувременно ти прочети тези материали и започвай подготовката си. Обърни внимание и на английския си. Съвсем скоро ще получиш документите за влизане в Съединените щати — твоите и тези на екипа ти. Очакваме да бъдеш готова за действие по всяко време.

Тя стана, пое папката и я пусна в чантата си.

Генералът събра снимките и й ги подаде.

— Ще ти трябват, другарко Ии — рече той, изгледа я със снизхождение и добави: — Трябва да изучаваш тези лица до момента, в който ще ги ликвидираш.

Чанг-Ча мълчаливо прибра снимките и тръгна към вратата.

Взе метрото до дома си. Последните няколко пресечки извървя пеша. Размина се с няколко души, без дори да ги погледне, но въпреки това не пропусна да засече мъжа, който я следеше. Стигна до блока и изкачи стълбите към апартамента си. Там си направи чай и включи уреда за ориз. След това седна до прозореца и отвори чантата си.

Преди да извади папката и снимките, надникна към улицата. Преследвачът не се виждаше, но беше някъде наблизо. Тя усещаше присъствието му.

Остави настрана снимката на майката и насочи вниманието си към момичето. Клеър Кашън. Според информацията беше на петнайсет, родена през март. Учеше в училище, носещо името „Сидуел Френдс“. Продължи да чете. „Сидуел“ се оказа основана от квакерите смесена гимназия, разположена в комплекс от хубави сгради. Докладът съдържаше необходимите детайли. Оказа се, че квакерите са религиозна група, която се гордее със своята вяра в ненасилието. Доста глупав принцип за основаване на религия, помисли си Чанг-Ча. Никой не може да изключи насилието, защото то често се оказва необходимо. А когато повечето религии го използват рутинно, онези, които не го правят, са под постоянната заплаха от унищожение.

Тя продължи да чете, като от време на време поглеждаше през прозореца. Преценяваше фактите, преди да ги запечата в главата си. Но скоро се разсея и започна да мисли за други неща.

По всичко личеше, че „Сидуел Френдс“ е много престижно място, където учеха деца от известни фамилии. След отличното образование там много от тях отиваха в елитни университети. Като Харвард, за който беше чувала, и Станфорд, за чието съществуване не знаеше. Беше посещавала Близкия изток, където момичетата в някои държави не получаваха никакво образование. Явно тамошните власти бяха решили, че не си заслужава да обучават момичетата, но Чанг-Ча смяташе, че те струват повече от момчетата.

Момичетата в Северна Корея получаваха образование, с изключение на онези, които бяха в трудовите лагери. В „Йодо“ тя ходеше на училище не за знания, а само за да се научи да смята, да пише и да признава греховете си. Много скоро след това я изпратиха на работа в мината.

Докато разглеждаше хубавите сгради на „Сидуел Френдс“, в душата й потрепна някакъв копнеж.

После се прехвърли на момчето, Томас-младши. Той учеше в „Сейнт Олбънс“. Според папката това беше името на първия британски мъченик свети Олбън. Сградите бяха от камък и приличаха на замъци. Прекрасни сгради, в които, за разлика от „Сидуел Френдс“ се учеха само момчета.

Булдогът беше символът на „Сейнт Олбънс“. Чанг-Ча никога не беше гледала куче, но дори да беше получила този шанс, нямаше да знае какво да прави с него.

В „Йодо“ имаше една хрътка, която се навърташе зад оградата. Веднъж тя беше успяла да я зърне. Стори й се грозна и мръсна, също като нея. Това спомогна за особените отношения, които се установиха между тях. Веднъж, когато се озова зад оградата, за да събира дърва, кучето тръгна след нея и близна ръката й. Тя подскочи и го удари, защото възприемаше всяко докосване като предвестник на брутално нападение. То изскимтя и седна на задните си части с увиснал език. Отворената му уста сякаш се смееше. В големите му очи проблясваха палави искрици.

При следващото й излизане за дърва кучето отново беше там. Този път тя му протегна ръка, за да я оближе. Нямаше какво да му даде, никаква храна. Но и да имаше, не би му я дала. В лагера нямаше човек, който да сподели храната си с куче. Това би било все едно да сподели кръвта и сърцето си. Но тя му позволи да близне ръката й, а след това го погали по главата. Това, изглежда, му хареса.

Чанг-Ча изобщо не чу изщракването на пушката. Но чу изстрела, последван от остро квичене. Кръвта на кучето опръска лицето й, а тялото му се строполи в краката й. Някъде отдалече долетя тържествуващият крясък на пазача, който беше стрелял.

Тя видя как животното потръпна един-два пъти, после застина. Кървавото петно на гърдите му бързо се разширяваше, а езикът му увисна. Чанг-Ча се обърна и побягна. Пазачът продължаваше да се смее. Ако в онзи миг знаеше как би могла да го убие, със сигурност щеше да го направи.

Прибра листовете обратно в папката, напълни една купичка с ориз и започна да се храни, отпивайки малки глътки чай. Ядеше ориза бавно, едва ли не зрънце по зрънце. В един момент вдигна глава и погледна през прозореца.

Мъжът беше там, застанал на ъгъла. Не беше с униформа, но си личеше, че е военен. Може би защото беше забравил да си събуе войнишките ботуши. А може би защото косата му се беше слегнала от носенето на фуражка.

Беше ясно, че я следят. Но не беше ясно защо. Чанг-Ча имаше няколко предположения, които биха отговорили на този въпрос. Но нито едно от тях не беше добро за нея. Нито едно.

Просто такъв беше животът в тази страна.

45

— Погрижи се да не ни безпокоят — каза Дайкс на мъжагата в черна униформа, заел позиция в дъното на коридора. Единствената врата зад гърба му водеше към малка спалня.

Пазачът отдаде чест, изчака Дайкс да се обърне към Рийл и на лицето му се появи цинична усмивка.

Дайкс отключи вратата и бутна Рийл в спалнята. Ръцете й все още бяха вързани. Той влезе след нея и заключи.

— Отдавна не сме се виждали, Сали — подхвърли Дайкс, докато сваляше ръкавиците си. — Твърде отдавна.

— И аз мисля така — обърна се да го погледне Рийл. — Непрестанно мечтаех да се върна и да ти видя сметката. Благодаря, че ми даваш този шанс.

Той се изсмя. Студени, лишени от веселие звуци.

— Да ми видиш сметката? Май все още не осъзнаваш ситуацията, в която се намираш. Тук си изцяло в моите ръце. Ти си жена с белезници, а аз съм мъж с пистолет. Това място е строго охранявано от моите хора. Аз ще реша кога ще умреш. Единствено аз и никой друг. Тук е като в концлагерите — пълен ред и управление с желязна ръка. Истинска красота. Но ти едва ли можеш да го разбереш.

— Цяла библиотека може да се напълни с нещата, които аз разбирам, а ти не, Леон.

Самодоволството му се стопи.

— Забранил съм да ме наричат с това име! — сухо отсече той. — За всички тук аз съм Фюрера.

— Наистина ли? Аз пък винаги съм те наричала Малката пишка. Малко дълго, но точно име. Още се чудя как успя да ми направиш дете. Не усетих нищо. Дори не разбрах, че си проникнал в мен. Имаш малки ръце и крака и отлично знаеш какво означава това.

— Продължавай, след като дрънкането на глупости ти доставя удоволствие — отвърна Дайкс. — Аз нямам нищо против. Но това няма да промени нещата, които ще се случат.

— Съгласна съм, няма.

Дайкс свали шапката си и започна да си разкопчава ризата.

— И тъй, липсвах ли ти? — подхвърли с усмивка той, докато слагаше колана си на масата.

— Вероятно точно толкова, колкото аз съм липсвала на теб — отвърна тя.

Той събу ботушите си и смъкна панталона.

Тя погледна надолу.

— Надявам се, че си глътнал хапче виагра. Иначе едва ли ще ти стане. Вече си доста стар…

— Възнамерявам пак да ти покажа, че съм мъж — изръмжа той. — Помниш ли как крещя последния път? От удоволствие, сигурен съм. — Махна с ръка към леглото и заповяда: — Лягай там!

— Не съм в настроение.

Той измъкна пистолета си от кобура и го насочи към главата й.

— Веднага, Сали! Започвам да ставам нетърпелив!

Рийл се подчини.

Дайкс смъкна маратонките и чорапите й, а след това леко разтърка глезените й.

— Кожата ти все още е мека и гладка — обяви със задоволство той, после, с рязко движение разкъса гащеризона и го метна към стената. — Вече съм забравил как го предпочиташ — грубо или не. След теб през ръцете ми са минали толкова жени.

— На колко от тях трябваше да платиш? И колко други отвлече?

— Никога не си познавала добрите ми страни, нали?

— Защо бих си губила времето в едно толкова безплодно упражнение?

Рийл го изчака да се наведе над нея и го заплю в лицето. Той се надигна, избърса се с опакото на дланта си и посегна към пистолета.

Рийл скочи от леглото и с окованите си ръце изтръгна ластика от косата си. Разтегна го и го нахлузи като примка на врата на Дайкс още преди той да успее да се обърне. Тя се оттласна от пода и уви бедра около тялото му, с което блокира ръцете му. Почти едновременно се люшна назад и двамата паднаха на леглото.

Започнаха да се борят и пружините на матрака заскърцаха. Доловила приближаващи се стъпки към заключената врата, Рийл застена високо. Матракът продължаваше да скърца. По устните на Дайкс изби пяна. Той направи опит да извика за помощ, но тя го заглуши с пронизителни викове:

— Не спирай, недей! Давай, Mein Führer! — Леглото се тресеше толкова силно, че тя се уплаши да не рухне. — О, да! Да!

Стъпките се отдалечиха и заглъхнаха. Рийл си представи гадната усмивка на пазача, убеден, че шефът му я скъсва от чукане. Може би вече се облизваше при мисълта, че и той ще намаже скоро.

— Да, о, да! — продължи да вика тя.

Дайкс започваше да омеква под хватката й. Краката й направиха ножица и го стиснаха още по-здраво. Ластикът буквално разкъсваше шията му и той започна да се дави.

— Дай ми го! — изкрещя тя. — Дай ми го целия!

Взря се в лицето му, обърнато към нея. Очите му бързо кървясваха и започваха да се изцъклят. От устата му продължаваше да излиза пяна.

Дайкс се напрегна в последен опит да се освободи. Телата им паднаха на пода, но Рийл не разхлаби хватката си дори за миг. Десният й крак описа малък кръг и се стовари върху темето му.

— Сбогом, Леон — прошепна в ухото му тя. — Ако някъде в ада срещнеш любимия си фюрер, предай му да ми целуне задника! — После отново закрещя: — Да, да! Давай, мръснико!

Същевременно ръцете й натиснаха врата му надясно, а левият й крак блъсна главата му в обратната посока. Вратът му се прекърши с отчетливо пропукване.

Краката й разхлабиха хватката си. Тя се оттласна от него, повдигна безжизнената му ръка и свали часовника от нея. После, останала без дъх, бавно се надигна от пода.

Грабна пистолета му с все още окованите си ръце и пристъпи към вратата. Сведе очи към часовника, отброи пет секунди и стреля в тавана. Три пъти в бърза последователност.

След което се отприщи адът.

46

Камионът, който беше подминал вана по-рано, направи обратен завой и спря. От ремаркето излязоха три големи черни автомобила, във всеки от които имаше по осем души. Всичките с бронежилетки, уреди за нощно виждане и оръжие.

Автомобилите се насочиха към комплекса на неонацистите.

След тях потеглиха още десет души, паркирали мотоциклетите си на четиристотин метра по-назад. Те също носеха бронежилетки и уреди за нощно виждане, а оръжието им беше едрокалибрено. Сякаш бяха тръгнали на лов за мечки. Или поне за неонацисти.

Начело на тази група беше Роби. Изкачиха малко възвишение и бързо се спуснаха по обратния склон. Комплексът от няколко сгради, защитен от телена ограда, се появи на триста метра пред тях. Роби погледна часовника си и изчака пет минути. После направи знак на хората си да поемат напред.

Спряха на трийсет метра от оградата. Оптиката им бързо засече зелените контури на охраната. Бяха само трима. Групата на Роби се приближи с още петнайсет метра. С насочени пушки. Върху гърдите на униформените от другата страна на оградата се появиха червени точици.

Роби отново погледна часовника си, заковал очи в стрелката на секундарника.

После екнаха три последователни изстрела и той се понесе напред.

В същия миг гръмнаха пушките на неговите хора. Тримата часовои се свлякоха на земята. Не бяха мъртви, а само упоени. Никой нямаше намерение да ги лишава от тежките присъди, които ги очакваха.

Секунди по-късно Роби се прехвърли през оградата, следван от петима членове на екипа си. Посрещнаха ги с интензивна стрелба в момента, в който се приземиха. Те залегнаха и отвърнаха на огъня. Този път с бойни патрони.

Междувременно автомобилите се приближаваха към портала с изключени светлини. Благодарение на електродвигателите, с които бяха оборудвани, придвижването им беше абсолютно безшумно. Охраната нямаше време да реагира. Бариерата отхвръкна встрани и тежките коли нахлуха в периметъра. Мъжете, които изскочиха от тях, светкавично се насочиха към основната сграда.

Двамата пазачи пред входа бяха обградени и завързани.

* * *

Рийл застреля пазача в коридора, който подслушваше „любовните подвизи“ на шефа си. А също и още един неонацист, който изскочи срещу нея с насочен пистолет.

Миг по-късно обаче се оказа залепена за стената, изпуснала оръжието от окованите си ръце след светкавичен ритник. Успя да запази равновесие, вдигна глава и се втренчи в лицето на огромния Албърт, облечен в черна есесовска униформа. Очите му се плъзнаха по бельото й, езикът му изскочи и облиза устните.

— Мисля да се позабавлявам с теб, сладурче — изръмжа той.

Ударът беше толкова бърз, че Албърт не успя да реагира. Улучен в слабините от тежкия ритник, той се прегъна на две. Без да му дава време да се опомни, Рийл се завъртя и му нанесе унищожителен саблен удар в десния бъбрек. Той нададе яростен вик, който обаче продължи само секунда. Използвайки отсрещната стена на коридора като площадка за изстрелване, тя се вдигна във въздуха и заби в задника му двата си крака едновременно. Все още прегънат на две, Албърт полетя с главата напред. Сблъсъкът на темето му със стената беше толкова силен, че вратът му се изви нагоре под невъзможен ъгъл в момента, в който главата отскочи назад. Резултатът отново беше огласен чрез фаталното пропукване.

Мъртвият Албърт падна на колене. Но Рийл вече летеше напред, без да изчака окончателното му рухване на бетонния под.

От коридора вляво долетя пронизителен вик и тя се насочи натам.

На прага на някаква врата се появи олюляващата се фигура на мъж с нож в гърдите. Секунда по-късно той се свлече на пода, а шапката му се търкулна до него.

Лора надникна през вратата, зърна Рийл и извика:

— Разделиха ни с Джули. Мисля, че е някъде в съседните стаи. Трябва да побързаме!

Двете хукнаха към дъното на коридора, защото от там се разнесе трясък на счупени стъкла, последван от викове и изстрели.

— Това е Джули! — извика Рийл. — Джули!

Вратата се оказа заключена, но тя пръсна ключалката с бърз изстрел и се втурна в стаята.

След което се закова на място.

На пода лежаха двама мъже, покрити със счупени стъкла. Джули се беше залепила за стената.

Зад прозореца помръдна нещо и Рийл светкавично извъртя пистолета. След което изпусна въздишка на облекчение.

Роби прекрачи перваза и скочи в стаята. Прибра пистолета си в кобура и потърси с очи Джули.

— Ранена ли си?

Момичето поклати глава и пристъпи към него. Натрошените стъкла заскърцаха под краката й. Роби я прегърна през раменете и погледна към мъжете на пода.

— Според мен са имали заповед да я убият в случай на нападение — подхвърли той.

— А ти ги гръмна през стъклото — отгатна Рийл.

Радиостанцията му изписука. Той я включи, изслуша човека насреща и кимна.

— Акцията е успешна. Няма жертви от наша страна. Повечето от мръсниците не са оказали съпротива.

— Не и най-важният — поклати глава Рийл.

— Няма да има затвор за господин Дайкс? — изгледа я Роби.

— Не и в този живот — отвърна тя. — Да се надяваме, че това ще му се случи в следващия.

Роби извади ножа си и преряза пластмасовите белезници, стягащи китките й. След това свали якето си и го наметна върху раменете й.

Джули местеше поглед от Рийл към Лора и обратно.

— Тя наистина ли е твоя дъщеря?

Рийл разтърка китките си и бавно поклати глава.

— Джули, запознай се със специален агент на ФБР Лесли Шепърд.

Жената се усмихна свенливо.

— Изглеждам млада за годините си — каза тя.

— ФБР не понася отвличанията — добави Роби. — По тази причина ни помогнаха с всички средства.

— ФБР? — вдигна вежди Джули. — Значи и суперагент Ванс?

— Тя държи на теб — каза Роби. — Заслугата за успешния край на тази операция до голяма степен е нейна.

— Имахте ли проблем да ни откриете? — погледна го Рийл.

Роби поклати глава.

— Как успяхте да ги проследите? — обади се Джули. — Чух с ушите си как Дайкс уверява хората си, че това е абсолютно невъзможно.

— Помогнаха ни нашите приятели в „Нешънъл Джиоспешъл“ — отвърна Роби. — Те донякъде управляват шпионските спътници.

— Заместник-директорът на ЦРУ се свърза с тях — добави Рийл. — В резултат те настроиха няколко спътника, които проследиха маршрута до срещата ни с Дайкс и поставиха електронни маркери. Нямаше начин да ни изпуснат, защото използваха всичките си очи в небето. Тази технология има специфично наименование, но то е засекретено. А аз просто се радвам, че свърши безупречна работа.

— Спътниците не могат да те изгубят — каза Роби. — Непрекъснато подават информация за наземните цели. Благодарение на тях минахме на сантиметри от вана, в който превозваха Рийл и Шепърд. Бяхме се разпределили в камиона и по мотоциклетите. Обкръжихме мястото и чакахме сигнала.

— Какъв сигнал? — попита Джули.

— Три изстрела един след друг, произведени от Джесика.

— Но откъде беше сигурен, че тя ще стигне до оръжие?

— Тук се осланяме само на доверието помежду си — усмихна се Роби.

— Направих каквото трябваше, а след това стрелях — поясни Рийл.

— И ние атакувахме — добави Роби.

— За да ме спасите отново — довърши Джули.

— Ако не бях аз, нямаше да имаш нужда от спасение — отвърна Рийл и коленичи пред нея. — Аз бях причината да бъдеш отвлечена.

— Аз пък им съчиних една фалшива история за теб. Че все още си в Програмата. Много се надявах да го изненадаш със своите умения.

— Той наистина беше изненадан.

— А пък мен изобщо не ме беше страх — гордо обяви Джули.

— Защо?

— Защото знаех, че ще дойдете да ме освободите.

— Как можеш да си сигурна в подобно нещо?

Дойде ред на Джули да се усмихне.

— Осланях се на доверието помежду ни — обяви тя.

47

Докато хората от екипа й обработваха местопрестъплението, Никол Ванс отпиваше малки глътки кафе.

Гледаше Роби, Рийл и агент Лесли Шепърд, седнали насреща й в едно от помещенията на неонацистите. Между Роби и Рийл се беше сгушила Джули с чаша горещ шоколад в ръце.

— Наблюдаваме тази група от известно време — започна тя, докато се приближаваше към тях. — Вътрешен тероризъм в комбинация с откровена налудничавост. Били са достатъчно умни, за да не оставят улики и свидетели. Според нас са се занимавали с най-различни престъпления, включително трафик на хора и оръжие.

— Същите са като ония задници, които боготворят — каза Роби.

— Арестувахме толкова много от тях, че със сигурност ще разкрием още доста престъпления.

— Желая ви успех в това начинание.

— Нуждаеш ли се от нещо, Джули? — попита тя със загрижен поглед.

Момичето поклати глава.

— Радвам се, че Джеръм е добре.

— Извадил е късмет. Главата му се е оказала доста по-дебела, отколкото са си мислели тия боклуци. Все още е в болницата, но докторите ме увериха, че ще се оправи. Ще те приберем с първия служебен самолет.

— Доста съм изостанала с домашните — рече Джули.

— Нищо не впечатлява днешните млади — подхвърли Ванс към Роби.

Джули стрелна с поглед Шепърд и се обърна към Рийл.

— Къде е истинската ти дъщеря?

— Не знам — тихо отвърна Рийл, забила поглед в дланите си. — Дадох я за осиновяване преди много време.

— Защо?

— Защото аз самата бях още дете и нямах работа. А онази, която ми предложиха по-късно, не се връзваше с отглеждането на деца.

— Ясно — кимна Джули.

Рийл се изправи и се обърна към Шепърд.

— Ще ти бъда вечно задължена, Лесли — промълви тя.

— Шегуваш ли се? — изгледа я жената и пое протегната й ръка. — Това беше чест за мен!

— Ще ми направиш ли една услуга? — попита Рийл, обръщайки се към Ванс.

— Мога ли да ти откажа? — сви рамене тя.

— Искам да щракна една-две снимки.

— На какво?

— Ела, ще ти покажа.

Роби ги изчака да напуснат стаята и погледна изпитателно Джули.

— Сигурна ли си, че всичко е наред? Наистина ли не ти направиха нищо лошо?

— Наистина. Отнесох един-два шамара, но нищо повече. Това обаче нямаше да продължи дълго. Главатарят им беше пълна откачалка. — Момичето се премести по-близо до него. — Ти знаеше ли, че Джесика няма представа къде е дъщеря й?

— Не. Доскоро изобщо не знаех, че има дъщеря. Никога не беше споменавала за нея.

— Дали съжалява, че я е дала за осиновяване?

— Не знам — сви рамене Роби. — Повечето майки съжаляват, нали?

— Някои от тях просто нямат избор — промълви тя. — Като мама. Но тя винаги е искала да ме прибере. — Помълча известно време и тръсна глава. — Според мен Джесика съжалява.

— Мисля, че си права — отвърна той и я прегърна през раменете. — Джеръм ще се радва да се върнеш при него.

— Това няма ли да ти стане навик?

— Кое?

— Да ме спасяваш.

Тя очевидно се шегуваше, но Роби сбърчи вежди.

— Искрено се надявам да не се случва повече, Джули — каза той. — На всичкото отгоре беше забъркана по наша вина.

— Но се оправихме, нали?

— Не бива да разчитаме на това — отвърна Роби. Понечи да добави още нещо, но изведнъж млъкна и се втренчи в жената, която се беше изправила на прага.

Заместник-директор Аманда Маркс се усмихна и пристъпи към тях.

— Ти трябва да си Джули — каза на момичето тя. — Благодарение на една твоя приятелка знам доста неща за теб.

— Джесика? — погледна я Джули.

Маркс кимна.

— Докладваха ми, че всичко е минало добре.

— Точно така — отвърна Роби. — Благодаря за помощта.

— Почти никога не получавам такива възможности.

В стаята се появи Рийл, следвана от Ванс. Първата изглеждаше облекчена, а втората — откровено доволна.

— Благодаря ти — рече Рийл и стисна ръката й. — За мен това означава много.

— Надявам се да се получи.

— О, няма как да не се получи. Бих искала да довърша всичко, госпожо. Разбира се, ако разрешите…

— С удоволствие разрешавам, агент Рийл.

— За какво говорят? — обърна се Джули към Роби.

— Не съм сигурен — призна той.

— Хей, Роби? — подвикна Рийл. — Искаш ли да се включиш?

— В какво? — погледна я с недоумение той.

— Ела, ще ти покажа.

— Върви — смушка го Джули. — После ще ми разкажеш.

Роби се надигна и хвърли въпросителен поглед към Рийл.

— Накъде?

— Съвсем наблизо. Ще вземем някоя кола, но първо трябва да позвъня на един телефон.

— Само на един?

— Да. Когато знаеш към кого да се обърнеш, и един разговор стига.

48

Навън валеше. Дори в килията можеше да се чуе трополенето на дъждовните капки по покрива на затвора. Ърл Фонтейн чуваше и свиренето на вятъра. Именно то го накара да се сгуши в леглото. Беше доволен, че всичко свърши. Вече можеше да умре като щастлив човек. Е, това би могло да се случи и по-късно. Имаше легло, покрив над главата, лекарства против болката и храна три пъти дневно — макар и под формата на течности. На всичкото отгоре си имаше и привлекателна лекарка. Животът му съвсем не беше лош.

Погледна към леглото, доскоро заемано от Младши. На лицето му се появи доволна усмивка. Така и не му стана ясно как кретен като Младши беше избил куп народ, без да го хванат. Ърл само трябваше да се обади на своя „приятел“ и големият Албърт мушна нож в леглото му. Съдбата на Младши беше решена в момента, в който пръстите му докоснаха дръжката. Албърт беше получил подробни инструкции — да го сграбчи, притискайки ножа в ръката му, да се престори, че се бори с него, и да види сметката на малкия гадняр.

В това Албърт го биваше. За него убийството беше като дишането. Дали са му възложили да ликвидира и Сали? — запита се Ърл. Надяваше се, че е така. И че тя вече е мъртва.

Изпусна една доволна въздишка и затвори очи. Дъждът продължаваше да се лее. Поспа известно време. Кратката дрямка преди приемането на лекарствата винаги му се отразяваше добре.

Една ръка разтърси рамото му.

— Ърл? — прозвуча напрегнат глас. — Ърл?

Той бавно отвори очи. Тъкмо сънуваше хубавата лекарка. Прекрасен сън. Тя беше гола и здраво завързана, а той се готвеше да…

— Какво? — примигна Ърл и бавно се претърколи по гръб. Над него се беше надвесило познатото лице на санитаря. — Какво има? Дойде ли време за лекарствата ми?

Той погледна големия часовник на стената. Беше спал едва час, до приемането на лекарствата имаше още много време. Старият затвор се тресеше под напора на вятъра.

— Защо ме будиш, момче? — направи гримаса Ърл. — Все още е рано за инжекциите.

Беше недоволен, че му прекъснаха хубавия сън. Клепачите му бавно започнаха да се затварят.

— Не става въпрос за инжекциите, Ърл — отново го разтърси санитарят. — Имаш посетител. Всъщност посетители…

— Какви посетители посред нощ, момче? — примигна Ърл. — Нещо си се объркал. Не знаеш ли, че след мръкване посещенията са забранени?

— Те вече са тук.

— Кои?

— Те — отвърна санитарят и махна към вратата.

Ърл погледна натам и сърцето му почти спря.

На прага стояха Джесика Рийл и Уил Роби. С мокри коси и подгизнали дрехи.

Ърл зае седнало положение толкова бързо, че тръбичките на системата се преплетоха.

Санитарят ги оправи и се дръпна встрани. Погледна намръщеното лице на пациента, после се обърна да огледа и неканените гости.

— Аз… — запелтечи той. — Ами заповядайте…

После бързо се оттегли.

Рийл направи крачка напред, следвана от Роби.

— Сали? — дрезгаво подхвърли Ърл с насилена усмивка. — Какво правиш тук, момиче?

— Дойдох да се сбогуваме, Ърл.

— Вече го направи! Но се радвам да те видя отново.

Рийл пропусна тези думи покрай ушите си и направи крачка към него.

— Искам да ти покажа нещо — каза тя и му поднесе снимката, която извади от джоба си. — Вярвам, че ще го познаеш, въпреки че е малко блед.

Ърл протегна треперещата си ръка да поеме снимката. След което хлъцна от изненада.

— Мисля, че се казваше Албърт — небрежно подхвърли Рийл. — Той е мъртъв, разбира се, но все пак би трябвало да го разпознаеш.

— Как е умрял? — немощно попита Ърл.

— О, забравих да ти кажа. Аз го убих. Счупих му врата. Стана доста лесно за такъв едър човек. Това беше добре за мен, защото ми предстоеше да се разправя и с няколко фалшиви нацисти.

— Ти си го убила?! — смаяно зяпна Ърл. — Него?!

— Май пропуснах да ти кажа с какво се занимавам в момента, Ърл. В името на американския народ прочиствам света от боклуци като Албърт. И като този мръсник.

Втората снимка изскочи от джоба на якето й и плавно се приземи върху корема на Ърл. Той я вдигна с треперещи ръце и посивяло лице.

— Още едно твое приятелче, нали? Леон Дайкс. Отдавна не го бях виждала, но той настоя за нова среща. Може би ме е видял случайно, когато идвах да те посетя предишния път. Светът наистина е малък!

— И него ли уби? — вдигна глава Ърл.

Ръцете на Рийл описаха кръг във въздуха, после рязко се разделиха.

— Много ефективна хватка, водеща до мигновена смърт. Но преди да умре, Леон ме помоли да ти пратя много поздрави. Съжалявал, че планът ти се провали.

Ърл рязко пусна снимката, сякаш беше змия, която се готви да го ухапе.

— Не знам за какво говориш — изломоти той.

— Знаеш, Ърл. Не бъди толкова скромен. Плана ти наистина си го биваше, повярвай ми. А аз не съм от хората, които често правят комплименти.

— Нищо не разбирам. Ако няма друго, мисля да подремна още малко.

— Дрямката ти ще почака.

— Защо? — гневно попита той, успял да си върне самообладанието. — Ако имаше друго, щеше да доведеш и ченгетата. Но какво всъщност могат да ми направят? Да ме арестуват? Или да ме вкарат в пандиза? — Тялото му се разтърси от презрителен смях, който премина в продължителна кашлица.

— Не. Без полиция. Без нови обвинения. Защото и старите са достатъчни.

— Хайде, изчезвай. Имам нужда от почивка.

— Но ти се справяш добре. Изглеждаш много по-здрав от преди.

— Какви ги дрънкаш, по дяволите? — надигна се в леглото той. — Имам рак в последен стадий. Няма как да стана по-здрав.

— Може би си прав, но има и още нещо — отвърна Рийл и махна с ръка вдясно от себе си.

Ърл се обърна и видя лекарката, която крачеше към леглото му.

— Благодаря, че дойдохте, доктор Андрюс — любезно каза Рийл.

— Удоволствието е мое — пресилено се усмихна жената. — Всъщност не бих искала да пропусна това.

— Обясних на доктор Андрюс каква точно е била ролята й за нашата последна среща — добави Рийл, обръщайки се към Ърл. — И как това доведе до милото посещение на стария ти приятел Леон Дайкс и неговите откачени неонацисти.

— Да, беше наистина впечатляващо, господин Фонтейн — рече доктор Андрюс. Но от изражението й личеше, че много иска да извади пистолет и да му пръсне мозъка.

— Нямам представа какви ги дрънкате двете! — изръмжа Ърл. — Никаква представа!

— Нека опитам да ти изясня нещата — каза Рийл. — Но преди това ще дам думата на доктор Андрюс, която има страхотни новини за теб.

— Какви новини? — недоумяващо попита Ърл.

— Действително имате рак в последен стадий, но скорошните изследвания сочат, че състоянието ви е стабилизирано — спокойно обяви лекарката.

— Какво означава това, по дяволите?

— Означава, че можете да напуснете болничното отделение и този затвор. Ще бъдете преместен в единична килия, където ще изчакате изпълнението на присъдата си.

— Не могат да ме екзекутират! — прошепна с пребледняло лице Ърл.

— За съжаление, това е вярно — усмихна се Андрюс. — Но могат да се грижат за вас на място, въпреки че няма да е приятно, колкото тук. Главно защото правилникът категорично забранява да виждате други хора, освен персонала на затвора.

— Не! Не можете да ми причините това!

— Напротив, можем — обади се един глас.

В отделението се появи мъж в цивилен костюм, придружаван от четирима едри надзиратели.

— Тоя пък какво търси тук, мамка му? — възкликна Ърл.

— Директорът на това приятно място и неговите служители ще се погрижат за незабавното ти прехвърляне обратно в затвора „Холман“ — обясни с равен глас Рийл.

Зад прозорчето с решетки блесна ослепителна мълния, последвана от гръмотевица.

— Изнесете го направо с леглото — нареди директорът на надзирателите. — Специалният автомобил вече чака.

— Не можете да направите това! — проплака Ърл. — Не можете!

— Разкарайте го от тук! — повиши глас директорът. — Веднага!

Надзирателите откачиха от стената белезниците и затикаха леглото към вратата въпреки крясъците на Ърл. Миг по-късно се захлопна тежка метална врата и Ърл Фонтейн вече го нямаше.

Рийл се обърна към директора и Андрюс.

— Благодаря ви — прошепна тя.

— Не, аз ви благодаря! — най-после даде воля на чувствата си лекарката. — Само като си представя, че този мръсник ме подведе да извърша толкова ужасни неща… — Гласът й заглъхна.

— Права сте — добави с въздишка директорът. — Истина е, че не можем да го екзекутираме, но в замяна на това имаме възможност, в рамките на закона, разбира се, да му вгорчим оставащите дни. И ще го направим! — След тези думи той се обърна и напусна болничното отделение.

— Наистина не повярвах на ушите си, когато ми се обадихте — каза след продължително мълчание Андрюс. — Бях убедена, че помагам на един баща да открие дъщеря си. Но трябваше да се досетя, че Ърл Фонтейн не го е грижа за такива неща.

— Той е заблудил куп народ — каза с въздишка Рийл.

— Но повече няма да го прави — добави Роби.

— Точно така, повече няма да го прави.

Благодариха още веднъж на Андрюс и напуснаха затвора.

— По-добре ли се чувстваш? — попита Роби, след като стигнаха до колата на бегом под проливния дъжд.

— Ако трябва да съм откровена, не чувствам абсолютно нищо — отвърна Рийл. — Може би така е най-добре.

Роби включи на скорост и напусна паркинга на затвора в Алабама. Ърл Фонтейн остана в миналото. Завинаги.

49

Северна Корея не разполагаше с обект като Бърнър Бокс. Нямаше средства за него. Никоя страна в света не можеше да харчи колкото американците за отбрана или вътрешна сигурност. Но Чанг-Ча беше убедена, че родината й компенсира липсата на средства с човешки усилия и всеотдайност.

Тя тичаше по улиците на Пхенян, докато остана без дъх, и въпреки това не спря. Поддържаше формата си в една голяма спортна зала, собственост на Държавна сигурност. Тренировките по стрелба се провеждаха дълбоко под земята в специални стрелбища. Там работеше върху прицела си, бързината на реакцията и механиката на стрелбата с всички видове оръжия. Пак там усъвършенстваше уменията си в ръкопашния бой, изправена срещу много по-силни и едри мъже. Част от тези умения бяха влезли в действие в Румъния, където неутрализира Лойд Карсън.

Но тренировките й не бяха само физически. Говореше свободно английски и още три чужди езика.

В две неща обаче беше ненадмината: желязното самообладание и бойните изкуства. Нямаше мъж, който да може да я победи в тях. Това беше непосилно дори за няколко мъже едновременно. Дължеше го на лагера, където оцеляването беше възможно единствено с цената на титанични усилия. Но понякога дори те не бяха достатъчни. В лагера никой не беше в състояние да съхрани човешкия си дух. С изключение на Чанг-Ча. Тя беше постигнала невъзможното. Благодарение на умението си да мисли с десет хода напред. Правило, което важеше с пълна сила и при бойните изкуства — надиграваш противника не само физически, но и психически.

Нейният отдел беше положил много усилия и изразходвал много време и пари, за да развие качествата, благодарение на които тя успяваше да победи по-силни противници. Те представляваха комбинация от оригинална тактика, превъзходни бойни умения и безценна способност да поема рискове, чрез които се измъкваше от безнадеждни ситуации, за да стигне до победата. Вече ги беше демонстрирала при конфронтацията си с управителя на лагера и цялата му банда гардове. Едно превъзходно сливане между тяло и дух.

Чанг-Ча се прибра у дома уморена, но доволна. Уменията й бяха на висота. Даваше си ясна сметка, че й предстои да се изправи срещу най-добрите охранителни екипи в света. Тайните служби на САЩ имаха репутацията на непробиваеми. Агентите, които служеха в тях, бяха готови да умрат за хората, които пазят. Но все пак не бяха непробиваеми, щом като в миналото имаха провали. При всички случаи обаче й предстоеше най-голямото предизвикателство в живота.

Докато поглъщаше обичайната порция ориз и горещия чай, тя слушаше кънтри музика на айпода си, подарък от Великия вожд. После надникна през прозореца в очакване да зърне онзи, който я дебнеше вече няколко дни наред. Той беше на мястото си. Изглежда, изобщо не се интересуваше дали тя ще го забележи или не. А това беше красноречиво.

Една корейска поговорка гласеше, че съюзите са крехки като лед в горещ летен ден.

Чанг-Ча напусна апартамента и се качи в колата, която беше десетгодишна, но все още добра. И най-главното, нейна. Разбира се, докато не решат да й я отнемат — нещо, което можеше да се случи по всяко време. Или по-скоро веднага, ако се провалеше в предстоящата мисия.

Тя се насочи към покрайнините на Пхенян. Изобщо не се изненада от черния седан, който се появи в огледалото за обратно виждане. Караше бавно, доста под разрешената скорост. Защото не бързаше за никъде и нямаше намерение да бяга от преследвачите си в черната кола.

Целта на пътуването й беше една планинска местност в провинция Южен Хамгьонг, прорязана от коритото на река Ипсок. Разстоянието до там беше малко повече от сто километра.

Официалното наименование на мястото беше Куан ли-со №15. Но повечето хора го наричаха „Йодо“. Беше й безразлично дали му казват трудов лагер, концлагер или наказателна колония. Защото крайната цел беше една и съща.

Едни хора да отнемат свободата на други хора.

Но за нея това място беше дом в продължение на години.

Подобно на всички концлагери, „Йодо“ беше разделен на две зони: една за тотален контрол, чиито обитатели никога нямаше да излязат от там, и втора — революционна, където затворниците се наказваха и превъзпитаваха с евентуалния шанс някога да бъдат освободени. Лагерът беше разположен на площ от около триста и осемдесет квадратни километра, в която бяха настанени около петдесет хиляди затворници. Оградите с електрически ток и над хилядата надзиратели имаха грижата никой от тях да не напусне по своя воля.

Чанг-Ча не вярваше, че в „Йодо“ има корупция. Надзирателите си вършеха работата с варварска наслада. Поне по нейно време беше така. И до ден-днешен тя беше единствената затворничка, освободена от зоната за тотален контрол. Но на висока цена. Може би по-висока от онази, която би платила при опит за бягство.

Днес беше тук именно за да прогони тази част от живота си. Е, това беше вярно само донякъде. Бе получила официално разрешение да посети лагера. Вероятно защото го изтълкуваха като желание да се поклони пред хората, които й бяха подарили свободата срещу безрезервна служба на родината. После тя убеди властта, че има и друга причина и че тя е идеалният изпълнител на плановете, свързани с нея. Нямаше гаранции, че ще получи разрешение, но все пак го получи. Официалните документи бяха във вътрешния й джоб. С височайшите подписи, срещу които никой не можеше да възрази.

Паркира в близост до портала. Отпред я чакаше управителят на лагера в компанията на двама надзиратели. Чанг-Ча познаваше този човек много добре. Той беше управител и по нейно време.

Мъжът я посрещна с почтителен поклон. Тя му отвърна със същото, без да отделя поглед от набръчканото му, обгоряло от слънцето лице. През по-голямата част от живота си беше мечтала да го убие и той го знаеше. Сега обаче беше безсилен да й причини каквото и да било. Макар че начинът, по който разтегна устни в озъбена усмивка, показа, колко би се зарадвал, ако някой ден я върнат обратно при него.

— За нас е чест да те видим тук, другарко Ии — любезно подхвърли управителят.

— Великият вожд ви изпраща своите най-сърдечни поздрави, другарю До — отвърна Чанг-Ча, за да изтъкне къде се намира на този етап от живота си.

Клепачите на До зад очилата с дебели лещи замигаха усилено.

— Радвам се от сърце на успехите, които си постигнала, другарко Ии — насилено се усмихна той и любезно махна към портала.

От пребиваването й тук бяха изминали доста години, но почти нищо не се беше променило. Затворниците спяха в същите колиби със сламени покриви. Чанг-Ча надникна в една от тях. Вместо легла там имаше дъски, покрити с одеяла. Четирийсет на брой, натъпкани в прекалено тясното помещение. Колибите не се отопляваха и не се почистваха. Това ги правеше истински развъдници на болести. Преди време тя беше чула мнението на управителя на лагера по този въпрос. Според него постоянните епидемии спестявали на държавата доста патрони.

Спря пред друга колиба. Именно тук беше живяла в продължение на години. Стрелна с поглед До, който очевидно помнеше този факт.

— Наистина си стигнала далече — подхвърли той с широка, но фалшива усмивка на загорялото си лице.

Чанг-Ча знаеше, че е от чистокръвно потекло, отдавнашен член на партийния елит. Близките отношения на дядо му с Ким Ир Сен бяха осигурили огромни привилегии за цялото му семейство, а лично за него това означаваше да бъде бог, разполагащ с живота на стотици хиляди хора. От него зависеше кой ще живее и — много по-често — кой ще умре.

— Аз все още съм единствената — подхвърли през рамо тя.

— Все още. За теб трябва да е било истинско чудо.

— За вас също! — остро отвърна тя.

Той отново се поклони.

Чанг-Ча го изчака да се изправи.

— Великият вожд е на мнение, че това е позор — обяви тя. — И иска да знае защо не са се поправили повече хора.

Това беше втората награда, която беше поискала и получила срещу разкриването на генерал Пак. Да се появи тук с пълномощията да задава въпроси. Но беше получила и още нещо.

Обърна се да погледне До, който явно не беше подготвен за подобен развой на събитията. Една веничка на слепоочието му запулсира, а ръката, с която намести очилата си, видимо трепереше.

— Така ли мисли Великият вожд? — попита с нестабилен глас той.

Придружаващите го надзиратели отстъпиха крачка назад, сякаш искаха да се дистанцират от него.

Чанг-Ча бръкна в джоба си и извади подписаните и подпечатани документи. До ги пое, намести очилата си и започна да чете.

— Разбирам — промърмори след известно време той и й върна документите. — Великият вожд е изключително мъдър. За мен е чест да изпълня неговите указания.

— Сигурна съм, че е така. Но нека се заловим за работа. Някога живях в зоната за тотален контрол. Не бях от чистокръвните, другарю До. Дори напротив, бях считана за член на враждебната класа. Но стана така, че в момента съм считана за една от най-ценните придобивки на държавата. Тук може би има и други като мен, но те ще бъдат загубени. А Великият вожд не обича загубите.

— Абсолютно си права — усилено закима управителят на лагера. — Кажи ми какво трябва да направя и то ще бъде незабавно изпълнено!

Чанг-Ча го огледа от горе до долу. Беше много по-дребен и слаб, отколкото го помнеше. Но тогава тя беше малко момиченце и той й се струваше великан, от когото зависеше дали ще живее, или ще умре. За разлика от днес, когато До не представляваше нищо.

— Искам да огледам част от враждебно настроените — обяви тя. — Най-вече момичетата.

— Момичетата ли? — смаяно повтори До.

— Да. Великият вожд разбира много добре, че жените са незаменими в някои области, особено там, където мъжете могат лесно да бъдат идентифицирани като потенциални врагове на чужди държави. Разбрахте ли ме?

— Да, да — отново закима До. — Разбрах те много добре.

— Искам да ми покажете най-интересните в това отношение — добави Чанг-Ча.

— Разбира се. Веднага. Лично ще те заведа при тях.

— Сигурна съм в това.

Очевидно не беше разбрал какво означават нейните искания. Той беше жесток, тесногръд и зъл. Но освен това беше повърхностен и суетен. А такива хора не можеха да бъдат съобразителни.

— Много ми се иска да докладвам за отлично сътрудничество от ваша страна — добави тя.

— О, благодаря ти, другарко Ии! Нямаш представа колко много би означавало това за мен.

— Напротив, имам пълна представа.

Тези думи очевидно го извадиха от равновесие, но той бързо успя да се овладее.

— Ъъъ… Какво имаше предвид, като каза най-интересните?

— Имах предвид такива като мен, другарю.

50

Тя прегледа над сто деца на възраст между четири и четиринайсет години. Повечето от тях изглеждаха по един и същ начин — недохранени, мръсни, с празни очи. Отговаряха на въпросите й със запъване, най-често едносрично. Но вината за това не беше тяхна.

— Колко от тези деца са родени тук? — обърна се Чанг-Ча към надзирателя, който я придружаваше.

В очите му се мерна зле прикрита наглост, но очевидно го бяха предупредили да й сътрудничи по всякакъв начин, за да избегне евентуалното наказание отгоре. Той огледа децата равнодушно, сякаш бяха пилета в кланицата.

— Около половината — промърмори той, докато търкаше някакво петънце по оръжието си. — Бяха повече, но голяма част от тях бяха родени незаконно и трябваше да бъдат избити заедно с майките си.

Чанг-Ча си даваше сметка, че образованието на тези деца, ако изобщо имаше такова, беше съвсем оскъдно. Бяха ги отглеждали като скотове и щяха да останат такива до смъртта си. Независимо от искриците в примитивното им съзнание, които искаха нещо повече от живота. На даден етап те щяха да угаснат безвъзвратно, смазани от глада, побоищата и промиването на мозъците. А тя изведнъж изпита чувството, че ако беше останала в „Йодо“ само още един ден, и с нея щеше да се случи същото.

Забеляза в далечината група деца, които пренасяха дърва или носеха пълни с изпражнения кофи. Едно от тях, момиче, се спъна, падна и разсипа кофата си. Надзирателят на групата я удари — първо с палка, а след това и с приклада на пушката си. После подвикна на останалите деца да накажат виновната. Така бяха научени — когато някой от тях допуснеше грешка, наказанието се изпълняваше от всички. Така гневът им се отклоняваше от жестоките надзиратели и се насочваше към провинилите се.

Чанг-Ча остана да гледа случващото се безучастно. Дори със заповедта на Великия вожд в джоба си тя не можеше да се намеси, без да бъде наказана. Правилата в лагерите бяха абсолютно ненарушими и никой не можеше да ги променя.

Тя и не изпитваше желание да прекрати побоя. Защото искаше да види резултата от него. Дори от разстояние забеляза нещо интригуващо.

Пребитото момиче се изправи, избърса кръвта от лицето си и започна да прибира разсипаните изпражнения в кофата с голи ръце. След като приключи, тръгна покрай надзирателите и своите мъчители. Крачеше, без да ги поглежда, заковала поглед право пред себе си.

— Коя е тази лагерничка? — обърна към надзирателя Чанг-Ча.

Той се вгледа в групата и леко пребледня.

— Казва се Мин.

— На колко е години?

— Може би на десет — сви рамене мъжът. — А може би и по-малка. Постоянно създава проблеми.

— Какви проблеми?

Надзирателят се обърна и на лицето му се появи усмивка.

— Мин е една малка упорита кучка. Често я бият, но тя винаги става и си тръгва с гордо вдигната глава, сякаш е победителка. Глупачка!

— Доведи я при мен.

Усмивката на надзирателя се стопи и той погледна часовника си.

— Остават й още цели шест часа работа.

— Доведи я при мен! — повтори Чанг-Ча.

— Вече чухме за теб — озъби се той. — За това, което си направила в „Букчан“!

Но Чанг-Ча безпогрешно долови страха в думите му.

— Имаш предвид, че съм убила няколко корумпирани мъже? — изгледа го тя. — Да, убих ги всичките. И получих благодарност лично от Великия вожд. Знаеш ли какво ми подари? Уред за ориз.

Надзирателят я погледна с дълбоко смайване. Сякаш току-що го беше информирала, че пред вратата й са струпали цяла планина от злато.

— Затова ли си тук? Подозират корупция?

— Тук има ли корупция? — заплашително попита Чанг-Ча.

— Не, не. Няма нищо подобно.

— Надявам се, че казваш истината, другарю. Ще запомня това. А сега ми доведи Мин!

Той се поклони и побърза да изпълни заповедта.

Двайсет минути по-късно Чанг-Ча се озова в малка стаичка, обзаведена само с маса и два стола. Насреща й стоеше момичето, което отказа предложения му стол и обяви, че предпочита да стои права.

Стиснала малките си юмручета, Мин я гледаше предизвикателно. С този поглед е истинско чудо, че все още е жива, помисли си Чанг-Ча.

— Казвам се Ии Чанг-Ча — представи се тя. — Разбрах, че ти се казваш Мин. А как е фамилията ти?

Мин не отговори.

— Имаш ли близки в лагера?

Мин продължаваше да мълчи.

Чанг-Ча огледа ръцете и краката й. Мръсни и покрити с белези и открити рани. Сякаш цялото момиче беше една зейнала инфектирана рана. Но пламъчетата в очите му нямаше да угаснат от никакви побои — Чанг-Ча беше абсолютно сигурна в това.

— Ядях плъхове — подхвърли тя. — Колкото успявах да хвана. Месото им прогонваше болестите, от които страдаха всички останали в лагера. Благодарение на протеините, които съдържа. Но тогава не знаех това. Научих го много по-късно. Извадих късмет.

Чанг-Ча видя как юмручетата на Мин започват да се разтварят. Но недоверието й остана. Това беше напълно обяснимо. Най-важното правило в лагера гласеше: Не трябва да бягаш, но неофициалното най-важно правило за затворниците звучеше малко по-иначе: Не трябва де се доверяваш на никого.

— Живеех в първата колиба вляво от портала — добави Чанг-Ча. — Но това беше преди много години.

— Значи си била от враждебните — избъбри Мин. — Но защо вече не си тук? — добави с гняв и презрение тя.

— Защото мога да бъда полезна на други хора извън лагера.

— Как? — рязко попита Мин.

Този въпрос съдържаше всичко, на което се надяваше Чанг-Ча. Момичето все още имаше желание да се махне, въпреки че повечето затворници, включително и по-малки от нея, отдавна се бяха примирили, че завинаги ще останат тук. Тъжно, но факт. Всички те бяха загубени.

— Бях малка упорита кучка — отвърна тя.

— И аз съм малка упорита кучка!

— Виждам. Това е единствената причина да седим тук и да разговаряме.

Мин примигна и се отпусна още малко.

— Как мога да бъда полезна и аз? — попита тя.

Да, това е открито предизвикателство, помисли си Чанг-Ча. Но зад него се криеха интелигентност и бърз ум.

— А ти как смяташ? — подхвърли тя.

Мин се замисли. Чанг-Ча почти виждаше напрегнатите процеси в главата й.

— Ти с какво си била полезна? — попита момичето. — Толкова полезна, че са ти позволили да излезеш от тук?

Чанг-Ча едва прикри доволната си усмивка. По всичко личеше, че Мин е на висотата на предизвикателството.

— Обучиха ме за изпълнението на специални задачи.

— Нека обучат и мен.

— Без да знаеш за какви задачи става въпрос?

— Аз мога всичко — отсече Мин. — И съм готова на всичко, за да се махна от тук!

— А семейството ти?

— Нямам семейство.

— Мъртви ли са?

— Нямам семейство! — упорито повтори Мин.

Чанг-Ча бавно кимна и се изправи.

— Ще се върна след една седмица. Подготви се за пътуване.

— Защо чак след седмица?

— Тези неща отнемат време — изненадано я погледна Чанг-Ча. — Документи, формалности.

В погледа на момичето се появи съмнение.

— Ще се върна — увери я Чанг-Ча.

— Но аз може да не съм жива.

— Защо?

— Защото ще знаят какво си намислила.

— И?

— Няма да ме пуснат.

— Имам разрешение от най-високо място. Надзирателите няма да посмеят да те пипнат дори с пръст.

— Но стават нещастни случаи. И не са само надзирателите.

— Другите затворници, нали? — каза Чанг-Ча.

— На тях не им пука за никакви разрешения. Освен това какво имат да губят?

— Живота си.

— Какво им пука? — сбърчи нос Мин. — Това е най-хубавото, което може да им се случи.

Чанг-Ча си даде сметка, че момичето е абсолютно право.

— Тогава тръгваме още днес! — решително тръсна глава тя.

Мин се усмихна. Може би за пръв път в живота си.

51

Чанг-Ча търпеливо попълни формулярите за освобождаването на Мин. По обратния път към Пхенян пътуваха със свалени стъкла, главно защото тя прецени, че ще й бъде трудно да изтърпи цели сто километра вонята, която се разнасяше от момичето. Разбира се, обяснението, което предложи, беше съвсем друго: да подишат с пълни гърди въздуха на свободата.

Отначало Мин не прояви желание да се качи в колата и Чанг-Ча веднага разбра защо — не беше правила това никога в живота си. Вероятно изобщо не беше виждала кола, тъй като в лагера използваха само стари и раздрънкани камиони.

Но когато Чанг-Ча й обясни, че това е най-бързият начин да се махнат от там, тя без колебание скочи в колата и започна да оглежда арматурното табло и седалките с нескрит интерес.

Това е добре, рече си Чанг-Ча. Детето беше успяло да съхрани любопитството и интереса към непознатите неща.

После потеглиха. Чанг-Ча погледна два пъти в огледалото за обратно виждане. Край оградата се бяха струпали затворници, които вероятно се питаха защо и те не могат да бъдат свободни.

Мин обаче гледаше само напред. Нито веднъж не се обърна.

Също като нея преди години. Страхуваше се, че ако погледне назад, веднага ще я върнат обратно. Или че сънят ще свърши и тя отново ще се окаже в лагерния кошмар.

Пристигнаха в Пхенян късно вечерта. Чанг-Ча паркира и поведе Мин към апартамента си. Момичето не пропускаше нищо, покрай което минаваха — от асфалтираните улици до високите сгради, от простите неща като светофари, неонови реклами и автобуси до гледката на хора, които се разхождаха по тротоарите свободно. Сякаш се беше родила отново десет години по-късно.

Мин внимателно огледа блока и попита какво е това.

— Тук живея — кратко отвърна Чанг-Ча.

— С колко души?

— Живея сама. А сега и ти ще живееш с мен.

— Позволено ли е? — учуди се Мин.

— Позволено е навсякъде, с изключение на лагерите.

Първата й работа беше да приготви храна. Не прекалено много и не особено разнообразна. Запасите й не бяха нищо особено, но си даваше сметка, че на детето може да му прилошее дори от една по-голяма купа бял ориз. С това се бяха съобразили и хората, които я освободиха преди години. Малка порция проста храна като за начало.

Втората важна работа беше душът. Продължителен горещ душ с много сапун и шампоан.

Чанг-Ча не остави Мин да се изкъпе сама, защото момичето нямаше представа как да се почисти. На много хора би им се повдигнало от мръсотията, която изтече от косата и кожата й, но не и на Чанг-Ча. Вероятно защото беше подготвена. Мин обаче изобщо не се впечатли от черната вода, която изтичаше в канала. Само попита къде отива тя.

— В реката — отговори Чанг-Ча.

Засега това беше достатъчно. За окончателното премахване на напластяваната с години мръсотия щяха да са нужни още доста душове.

После Чанг-Ча застла диванчето в хола с чисти чаршафи. На първо време Мин щеше да спи там. Предварително й беше купила дрехи и обувки, правилно съобразила, че трябва да вземе по-малки номера. Станаха й абсолютно точно, а старите дрипи отидоха в кофата за смет.

Показа й как да си мие зъбите и й каза да не гълта пастата. Изряза й ноктите, под които се беше набила дългогодишна мръсотия, а след това разреса дългата й коса и внимателно я подстрига. Мин стоически изтърпя тези процедури, като от време на време се поглеждаше в огледалото на малката баня.

Чанг-Ча знаеше много добре защо момичето се изучава толкова внимателно — никога досега не беше използвала огледало. И нямаше представа как изглежда. Самата тя все още помнеше как ставаше посред нощ, за да отиде до банята и да се огледа за пореден път.

Предложи на Мин следващата малка порция храна, а след това се зае с многобройните рани. Обработи ги с кислородна вода и мехлем и ги превърза. После я побутна да легне под чистите чаршафи, след като вече я беше преоблякла. На другия ден щеше да я заведе на лекар. Искаше да бъде сигурна, че всичко е наред, защото много лагерници умираха от най-различни инфекции. Това не биваше да се случи с Мин — особено сега, когато беше направила толкова много усилия за нейното освобождаване. По закон затворниците трябваше да бъдат клинично здрави, за да бъдат освободени. Но това беше почти невъзможно и последствията бяха ясни — те никога не напускаха лагера. Именно по тази причина Чанг-Ча написа, че Мин ще бъде прегледана още на другия ден.

Нагласи момичето на дивана и загаси лампата.

Мин въздъхна разочаровано.

— Може ли да светнеш отново? — попита тя.

Чанг-Ча запали осветлението и седна на ръба на дивана.

— Страхуваш ли се от тъмното?

Тя прекрасно знаеше, че в колибите няма ток. По всяка вероятност Мин беше виждала електрическа светлина, но не беше свикнала с нея.

— Не се страхувам — отговори момичето.

— Тогава защо искаш да си на светло?

— За да виждам къде живея сега.

Чанг-Ча остави лампата да свети и се оттегли в спалнята си.

Легна си, но не заспа. Малко неща можеха да я уплашат след всичко, което беше преживяла. Но сега изпитваше страх, тъй като за пръв път в живота си поемаше отговорност за друго човешко същество.

Слушаше равномерното дишане на Мин, която поради малките размери на жилището се намираше само на няколко метра от нея, а и Чанг-Ча беше оставила вратата на спалнята открехната. Питаше се дали момичето вече спи, или продължава да се оглежда, попаднало в един свят, за чието съществуване доскоро не беше подозирало.

Отлично знаеше какво изпитва Мин. Самата тя беше преминала през този емоционален калейдоскоп, но приликите свършваха дотук. Преживяното от нея след освобождаването беше безкрайно далече от ситуацията, в която се намираше Мин.

Надзирателите се появиха в една ранна сутрин. В първия момент тя реши, че ще бъде наказана заради донос. Но причината се оказа друга. Отведоха я при управителя на лагера До — същия човек, с когото се беше срещнала днес. Той й предаде предложението, пристигнало от най-високо място. Едно много изненадващо и неочаквано предложение.

Дали иска да бъде свободна? Това беше въпросът, който й постави До.

Отначало дори не разбра какво означава това. Първата й реакция беше мълчание. Страхуваше се, че това е някаква клопка и ако отвори уста, ще бъде жестоко наказана, а може би дори убита.

Но след това я заведоха в друга стая, където я чакаха няколко мъже и една жена, която за огромна нейна изненада не беше лагерничка.

Никога през живота си не беше виждала жена, която не е лагерничка. Тя търпеливо й обясни, че работи за правителството, а хората начело на държавата се нуждаят от второ поколение затворници, които имат желание да служат на своята родина — разбира се, след като докажат своята лоялност. Младежите, които издържат този тест, ще бъдат прехвърлени на друго място, където ще бъдат нахранени, облечени и образовани. После, след няколкогодишно обучение, ще бъдат готови да служат на Северна Корея.

Желае ли това Чанг-Ча, беше попитала жената.

Все още помнеше очите на мъжете, заковани в лицето й. Всички носеха униформи, но съвсем различни от тези на надзирателите. Гърдите им бяха окичени с лъскави неща в най-различни цветове.

Парализирана от изненада, тя не беше в състояние да отговори.

Мълчанието беше нарушено от мъжа с най-много лъскави дрънкулки на куртката.

— Доведете някоя друга, а тази кучка да бъде натоварена с три пъти повече работа от досегашната! — изръмжа той. — Намалете й дажбата, защото само ни изгуби времето!

Чанг-Ча си възвърна изгубеното дар слово само миг преди надзирателите да я сграбчат.

— Кажете ми какво трябва да правя!

Изкрещя тези думи толкова силно, че надзирателите машинално посегнаха към оръжията си. Явно се опасяваха, че е превъртяла и се готви да ги нападне.

Тишината се проточи цяла минута. Всички присъстващи мълчаха и я гледаха. В очите на човека, който я нарече кучка, проблесна нов интерес.

— Казаха ми, че си твърда малка кучка — каза той. — Въпросът е колко си твърда?

Ударът с опакото на дланта я събори на пода. Но десетгодишната Чанг-Ча светкавично скочи на крака и избърса кръвта от устните си.

— Това е нищо — поклати глава мъжът. — Не си въобразявай, че това те прави твърда.

Чанг-Ча събра кураж и го погледна.

— Кажи ми какво трябва да направя, за да се махна от тук, и аз ще го направя! — отсече тя.

Генералът я изгледа развеселено, но в следващия миг лицето му се вкамени.

— Не обсъждам намеренията си с боклуци — изръмжа той. — Други ще те запознаят с подробностите. Ако не се справиш, никога няма да се махнеш от лагера. Ще ги инструктирам да те държат полужива, за да останеш още десетки години тук. Разбираш ли какво ти казвам?

Чанг-Ча не сваляше очи от лицето му. Съзнанието й беше кристално ясно. Сякаш на мястото на мрака изведнъж се беше появила ослепителна светлина. Даваше си сметка, че това е единственият й шанс да напусне лагера. И беше твърдо решена да се възползва от него.

— След като не обсъждаш нещата с боклуци като мен, кой от тези хора може да ми каже какво трябва да направя, за да се махна от тук? — твърдо попита тя.

Мъжът изглеждаше изненадан от дързостта й, но бързо се окопити и махна с ръка към единствената жена в компанията.

— Тя!

След това се обърна и излезе.

Това беше първата и последна среща между Чанг-Ча и генерал Пак.

Събуди се от тихото проскърцване на вратата. На прага стоеше Мин.

Чанг-Ча се надигна в леглото и очите им се срещнаха. После махна с ръка и момичето побърза да се шмугне под завивката й.

Минута по-късно вече спеше дълбоко.

За разлика от Чанг-Ча, която остана будна, припомняйки си събития от един друг живот.

Нейният някогашен живот.

52

— Тя вече си е у дома жива и здрава — изтъкна Роби.

Двамата с Рийл си бяха поръчали ранна закуска в едно вашингтонско кафене.

— По чудо, Роби — рече с въздишка тя.

— Чудесата стават случайно, но не и това с нея.

Тя остави чашата с кафе и се взря в лицето му.

— Знаеш много добре какво искам да кажа. Даваш си сметка колко неща можеха да се объркат и всяко едно от тях да доведе до смъртта на Джули.

— Но това не се случи.

Рийл се облегна назад, сложи си слънчевите очила и отмести поглед.

— А Ърл? — попита той.

— Върнали са го в килията на смъртниците, където може да си говори сам колкото пожелае — мрачно отвърна тя. — Не му дават повече от седмица.

Телефонът на Роби издаде кратък сигнал. Той погледна дисплея и изпъна гръб.

— Синия.

— Слава богу, че не е Еван Тъкър — направи гримаса Рийл. — Днес не бих го издържала!

— Иска да отидем при него.

— Значи нещо става!

— Той никога не се обажда просто да си побъбрим. Рийл стана и изхвърли картонената чаша в близкия контейнер.

— В такъв случай да не го караме да чака — обяви тя.

— Получихме предупреждения — каза Синия. — При това доста настойчиви.

Седяха в кабинета му в Лангли. Навън заваля.

Рийл и Роби се спогледаха.

— В какъв смисъл настойчиви? — попита тя.

— Разполагаме с многобройни контакти в Южна Корея, Китай и Тайван. Те от своя страна имат свои, макар и скромни, контакти в Северна Корея, плавно в Пхенян.

— И какво се казва в тези предупреждения? — попита Роби.

— Казва се, че севернокорейците подготвят нещо.

— Ответен удар — коригира го Рийл.

— Съмнявам се, че може да е нещо друго — съгласи се Синия. — Тези хора не се отличават нито с такт, нито със състрадание.

— Но в замяна на това умеят да пазят тайна — подхвърли Роби. — Имаме ли идея какъв ще бъде ответният удар?

— По всичко личи, че са разкрили Пак. Семейството му вече е изчезнало.

— Не мисля, че е имал семейство — поклати глава Рийл.

— Което означава, че или са избити, или са в концлагер — каза Роби.

— Вероятно — кимна Синия.

— Значи никой не може да им помогне.

— Съгласен съм и с това. Всеки опит за тяхното освобождаване ще предизвика мащабен международен инцидент, който в момента не можем да си позволим.

— Той помоли да закриляме семейството му, но ние се провалихме — тихо отбеляза Рийл.

— Нали говорехме за ответен удар? — побърза да подхвърли Роби, забелязал унинието й.

Синия разтвори папката, която лежеше на бюрото му.

— Именно това е причината да ви повикам. Що се отнася до директора…

— Той все още ли отрича подобна възможност? — вметна Рийл.

— За съжаление, да. Заровил е глава в пясъка и се надява всичко да отшуми.

— Страхотен план, няма що — рече с отвращение Роби.

— Може би. Но опциите са ограничени.

— Със сигурност можем да вземем някои предпазни мерки — каза Роби.

— Можем и го правим — отвърна Синия. — Предвид факта, че нашата мишена беше на най-високо ниво в управлението на КНДР, можем да очакваме ответен удар на същото ниво и тук.

— Президентът? — промълви невярващо Роби. — Няма как да не знаят, че не могат да стигнат до него.

— В Сикрет Сървис вече са предупредени да засилят охраната му, въпреки че тя и сега е сред най-добрите в света.

— Добре, сигурно не е президентът — кимна Рийл. — Но кой тогава?

— Вицепрезидентът? Председателят на Камарата на представителите? Важен министър? Член на Върховния съд? А може би ще хвърлят бомба в гъстонаселен район. При всички случаи мишената трябва да е подчертано символична, носеща посланието „Можем по всяко време да стигнем до вашите лидери или да ударим населението“. Ако успеят, това ще бъде много тежък удар срещу цялата държава.

— Но какъв ще е ендшпилът на подобна игра? — попита Роби.

— След ответния удар Пхенян може да представи на световната общност всички улики, сочещи наличието на американски заговор за свалянето на техния лидер.

— Светът няма да повярва на севернокорейците — отсече Роби. — Отдавна вече никой не вярва на налудничавите им обвинения.

— Но в този случай ще казват истината, нали? В същото време ние нямаме понятие до какво са се добрали. Чрез Пак или чрез Лойд Карсън. Директорът е убеден, че пробив не може да има, но неговото мнение е доста спорно.

— И противоречи на истината — добави с леден тон Рийл.

Роби помълча известно време, след което смени темата.

— Ти не си ни повикал тук да ни кажеш да не правим нищо, нали? — обърна се към Синия той.

— Не, разбира се. Исках да ви предупредя.

— За какво? — попита Рийл.

— Става въпрос за вилата, в която се е самоубил Пак…

— Е, и?

— Може би сте били засечени.

— Невъзможно! — каза Рийл. — Не видяхме никого, включително и на охранителните камери.

— Но предупрежденията, които идват при нас, сочат, че може би наистина сте били засечени. А ако е така, вие също се превръщате в мишени.

— Е, няма да ни е за пръв път — отвърна Роби и погледна Рийл. — Но ако имах право на избор, лично аз бих предпочел неонацистите пред севернокорейците.

53

Президентът Том Кашън закусваше със семейството си в личната им трапезария в Белия дом. Вече беше провел ежедневния брифинг и в момента се подсилваше с допълнителна чаша кафе. Предстоеше поредният напрегнат ден, в който времето му беше разпределено до последната минута.

Кашън погледна към противоположния край на масата, където седеше съпругата му Елинор, наричана Ели от него и най-близките й приятели.

— Хвърлих едно око на програмата ти за следващите два дни — каза той, сгъна сутрешния брой на „Уошингтън Поуст“ и го остави до почти недокоснатата закуска. — Доста е натоварена.

— Така е — отвърна Елинор и вдигна очи от чашата чай пред себе си. — В замяна на това твоята е доста рехава, мързеливецо — каза на шега тя.

— Е, не е чак толкова зле — примирено се усмихна президентът.

— Напоследък почти не се храниш, Том — отбеляза тя и кимна към чинията му.

— Стомахът ми не е добре — отвърна той. — Вероятно от времето.

— Ами иди да те види докторът. Имаш го изцяло на свое разположение.

— Ще го направя, разбира се — разсеяно кимна той.

— Кога се прибираш?

— Имам четири спирки: Сиатъл, Сан Франциско, Хюстън и Маями. По програма Еър Форс 1 трябва да кацне обратно тук утре следобед, точно в два.

— Напомня ми на предизборната кампания.

— Не е чак толкова претоварено. Помниш ли, когато обикаляхме по седем-осем града на ден?

— При това многократно — добави тя.

— В днешно време политиците са в постоянна кампания. Последните промени в закона им дават право да хвърлят в нея толкова пари, колкото пожелаят. Човек трябва да внимава, за да получи своя дял, защото иначе парите автоматично отиват при противника.

— Липсва ми времето, когато сами си принтирахме листовките и набирахме средства в кутия от кафе на барбекютата.

— Понякога и на мен.

Елинор отново се зае да преглежда програмата си за деня. Тя беше на четирийсет и шест, с четири години по-млада от него. Имаха две деца — Клеър и Томас-младши. Клеър беше на петнайсет, но много зряла за възрастта си. Беше се адаптирала чудесно към живота, който водеха в момента, беше дейна и популярна сред съучениците си в „Сидуел Френдс“, пълна отличничка. Томи обаче все още беше малко момче, което в началото хареса живота в Белия дом, но много бързо започна да го мрази. Президентът и съпругата му не знаеха какво да правят, но ситуацията тежеше и на двамата.

— Децата скоро ще излязат в едноседмична ваканция — прекъсна мислите му Елинор. — Решила съм да ги заведа някъде по-далече, може би в Нантъкет. Семейство Донован пак ни предлагат къщата си.

— В Нантъкет? — учуди се той. — По това време на годината? Ще бъде студено и дъждовно!

— Не е точно така. Средните максималните температури за сезона са около двайсет градуса, а минималните не падат под десет. Дългосрочната прогноза сочи облачно време, но почти без валежи. Влиянието на Атлантическия океан доста смекчава климата. Там ще бъде по-топло, отколкото в Бостън.

— Виждам, че добре си се подготвила, Ели — недоволно промърмори президентът. — Както винаги.

— Освен това няма да има туристи — усмихна се тя. — Ще се радваме на пълно спокойствие, барбекю в двора, интересни книги за четене и всичко останало. Ще играем, ще се разхождаме по плажа. Лично на мен ще ми бъде приятно да прекарам малко време само със семейството си…

— Или по-скоро с Томи — поправи я той. — Клеър няма никакви проблеми.

— Не, със семейството си! — отвърна Елинор. — Знам, че програмата ти е много натоварена, но ще бъде чудесно, ако поне за един ден се присъединиш към нас.

Президентът я погледна озадачено. Животът и на двамата се определяше от предварително подбрани маршрути, дебели колкото телефонен указател. А пътуванията им се планираха с месеци напред.

— Това не го виждам в графика — каза той.

— Няма го, наскоро ми хрумна.

— За съжаление, едва ли ще мога да отделя дори един ден — въздъхна той. — През следващите два месеца съм изключително зает, а и гласоподавателите не обичат избраниците им да вземат внезапни отпуски. Освен това ще трябва да говориш със Сикрет Сървис. На тях им трябва време за подготовка. Може би ще изпитат затруднения при една толкова внезапна промяна.

— Вече съм го направила.

— Добре. Да се надяваме, че ще се получи. Но според мен приемаш доста присърце проблемите на Томи. Той се нуждае от време за адаптация, нищо повече.

След тези думи президентът отново посегна към вестника пред себе си.

Елинор въздъхна, понечи да каже нещо, но след това се отказа и потъна в програмата си, която предвиждаше кратка реч пред група сенаторски съпруги, поканени на обиколка из Белия дом.

Кашън не забеляза разочарованието й. Стомахът му се бунтуваше по една съвсем проста причина.

Чувството за вина. Тежко и безмилостно чувство за вина.

Беше дал дума на генерал Пак, че всичко ще протече в съответствие с плановете им. Каза му го в очите. Но сега човекът беше мъртъв. Лично той беше изпратил агенти да го ликвидират, но кореецът ги беше изпреварил със самоубийството си. Като преди това беше помолил да предадат на президента едно кратко, но безпощадно ясно съобщение: „да върви по дяволите!“. На негово място и Кашън би постъпил по същия начин. На всичкото отгоре дойде новината, че осиновените деца на Пак са изпратени в трудов лагер, където най-вероятно щяха да останат до края на живота си.

Аз предадох този човек. Аз го убих. Хладнокръвно и предумишлено.

— Тате, тате!

Президентът тръсна глава и се огледа.

Беше Клеър.

— Исках да погледнеш реферата ми за държавното управление, който трябва да напиша за края на срока — обяви тя.

— Защо мислиш, че разбирам нещо от държавно управление? — отвърна с уморена усмивка той.

— Не мисля така, но мама очевидно е заета — засмя се момичето.

Смехът му накара Елинор да вдигне глава. Той гордо кимна към дъщеря им, която седна на масата и започна да преглежда записките си.

Гордостта в очите му бързо отстъпи място на притеснение, когато в трапезарията се появи Томас-младши, облечен в училищна униформа. Момчето беше напуснало държавното училище, за да се прехвърли в едно от най-престижните учебни заведения в страната. Но промяната очевидно не му се отразяваше добре.

— Здрасти, здравеняко — поздрави го Кашън. — Добре ли спа?

— Не съм никакъв здравеняк — мрачно отвърна момчето. — Най-дребният съм в клас. Дори момичетата са по-високи от мен.

— И по-умни! — добави Клеър.

— Млъквай! — изкрещя Томи.

— Остави го на мира, Клеър — рязко вдигна глава Елинор.

Момичето се усмихна тържествуващо и отново потъна в записките си.

— Аз съм метър и осемдесет и осем, Томи — обади се президентът. — А майка ти е метър и седемдесет и пет. Това означава, че и ти ще бъдеш висок. Бас държа, че след две години ще бъдеш по-висок от сестра си. Трябва ти малко търпение, нищо повече.

Клеър изсумтя, а Томи се намръщи.

— Освен това трябва да живеем още цели три години на това място! — недоволно промърмори той.

— Седем, когато татко спечели повторно — жизнерадостно го поправи Клеър. — Нали, тате?

Президентът не отговори, заковал поглед в сина си.

Елинор пъргаво се изправи, огледа Томи и се зае с обичайните за всяка майка дейности: приглади косата му, оправи яката на ризата и намести възела на вратовръзката.

— Малко си закъснял — меко промълви тя. — Не е зле да побързаш със закуската.

Томи се тръшна на стола и заби мрачен поглед в чинията пред себе си.

Елинор стрелна с поглед съпруга си, но той не реагира. Вече се беше примирила с факта, че поне докато обитават тази резиденция, мъжът й трудно ще може да бъде наречен „всеотдаен съпруг и баща“. Стори го постепенно, не без цупене и скандали, защото разбираше, че той е изправен пред огромни проблеми, злоба и изключително напрежение. Тя често се чувстваше като самотна майка, въпреки че много хора й помагаха.

Появата на момчето принуди президента да мисли за нещо друго.

За семейството си.

Той стана и захвърли салфетката в чинията си.

— Добре ли си? — вдигна глава Елинор.

— Забравих нещо, което трябва да свърша, преди да излетя — отвърна той и с бърза крачка напусна трапезарията.

Елинор отново насочи вниманието си към Томи и след известно настояване успя да го накара да изяде част от закуската. После стана да изпрати децата, които тръгваха на училище с личната си охрана от Сикрет Сървис. Първо щяха да оставят Томи, а след това и Клеър. Разбира се, в компанията на по един агент, който щеше да ги охранява дори в класната стая.

Улисана в изпращането на мини кортежа, Елинор не обърна внимание на групичката туристи, която се събираше пред главния портал на Белия дом. Първото семейство никога не минаваше оттам. За тях имаше съвсем друго място за влизане и излизане, за което публиката дори не подозираше.

Или поне по-голямата част от нея.

Един мъж и една жена снимаха всичко, което се виждаше. Бяха избрали позициите си така, че да имат максимално добър изглед към страничния вход на Белия дом, а голяма част от туристите пред портала умишлено ангажираха вниманието на охраната с купища въпроси.

Когато кортежът излезе на улицата, друг член на екипа започна да го снима с автоматичната си камера, размахвайки ръка за поздрав, развълнуван като всеки нормален турист. Камерата му спря да щрака едва когато кортежът изчезна в далечината. Тогава след него поеха два най-обикновени седана, паркирани на Седемнайсета улица. По време на преследването те се сменяха непрекъснато, за да не привличат вниманието на Сикрет Сървис.

На връщане към резиденцията Елинор спря да погледне работата на градинарите, заели се да подменят цветята. На алеята се появи личната й секретарка и бързо закрачи към нея.

— Госпожо Кашън, в момента работя по пътуването ви до Нантъкет, както ми наредихте — обяви тя. — Ще бъдете само вие и децата, нали?

— Да. Сутринта говорих с президента, но той едва ли ще има време да се присъедини към нас.

— Сикрет Сървис вече работи върху логистиката — продължи момичето. — Предварителният им доклад ще бъде готов до края на седмицата, ако нямате нищо против.

Елинор кимна.

— Още помня времето, когато скачахме в колата с два куфара и кучето — замечтано промълви тя.

— И искате това време да се върне? — засмя се секретарката.

— Всяка минута от живота си. Но съм доволна, че можем да се откъснем от тук поне за малко. Жалко, че президентът няма да може да ни придружи.

— Избраната от вас къща изглежда много хубава.

— Тя е на семейство Донован, наши стари приятели, които винаги са готови да ни я предоставят. Наистина е хубава, въпреки че е много стара. Плажът е на няколко крачки, а до градчето можем да стигнем с велосипеди. Представям си пламтящия огън в камината, книгите, приятните разговори. И да сме всички заедно…

— Истинска идилия — усмихна се секретарката.

— Надявам се — отвърна Елинор. — Дано и на Томи му хареса.

Момичето кимна съпричастно.

— С децата винаги е трудно. Лично аз не бих се справила.

— Задачата ни е да измислим нещо, което ще помогне на Томи.

Улисани в разговор, двете жени влязоха в сградата. Изчакал удобния момент, един мъж в работен гащеризон на Службата за управление на националните паркове бавно се изправи в лехата, където работеше. Според официалните му документи беше от Южна Корея и вече шест години работеше в Белия дом. Всъщност беше гражданин на КНДР, пристигнал в САЩ преди петнайсет години с единствената задача да си намери някаква работа в Белия дом. Доста от длъжностите се оказаха недостъпни за него, но не и работата в парка. Там той прояви много повече усърдие от колегите си и в крайна сметка успя да получи постоянен договор.

Едно от тайните му задължения беше да изпраща подробни доклади за всичко, което му се стори важно, но такива неща почти липсваха.

Досега. Защото сега имаше безценна информация.

54

Докато се връщаха в апартамента след срещата си със Синия, Роби и Рийл получиха обаждане да се явят незабавно в Белия дом.

Преминаха през охраната с рекордна бързина, след което ги поведоха към крилото, където се намираше Ситуационната зала. Въведоха ги в малък кабинет. Обикновено тук нямаха достъп хора като тях, но им беше обяснено, че президентът иска спешна среща, преди да потегли на поредната си обиколка.

Синия вече беше там. Именно той им бе позвънил, докато пътуваха към апартамента на Роби.

— Имаш ли нещо против да ни кажеш за какво става въпрос преди появата на президента? — попита Рийл.

— И аз съм на тъмно като вас — мрачно поклати глава Синия. — Мисля, че тази среща е организирана извън официалните канали. Бях доста изненадан, когато ми се обадиха.

— Тоест някакво моментно хрумване? — подхвърли Роби.

— Моментно, но още по време на закуската. Явно точно тогава президентът е получил просветление, изискващо нашето присъствие.

— Но не и това на Еван Тъкър? — учуди се Рийл. — Добър или лош, той е директор на ЦРУ. Е, по-скоро лош, но все пак…

— Не мисля, че е сред поканените — каза Синия. — Според мен дните му в ЦРУ са преброени.

— А президентът е пожелал среща именно с нас? — попита Рийл, докато се настаняваше до него.

Роби остана прав близо до вратата.

— В противен случай нямаше да сте тук — разпери ръце Синия. — Нито пък аз. Достъпът до това място е само по негово разпореждане.

При появата на президента Рийл рязко се изправи, а Синия побърза да стори същото. Кашън беше сам. Един от сътрудниците му затвори вратата след него, но не и преди да хвърли изпълнен с неприязън поглед към присъстващите в стаята. Екипът на държавния глава очевидно не беше доволен от ситуацията.

— Благодаря, че дойдохте — рече Кашън. — Да минем направо на въпроса, защото разполагам с ограничено време.

Настаниха се около масата.

— Съвсем наскоро научихме, че генерал Пак е имал две осиновени деца. Син и дъщеря, вече възрастни хора. И двамата са изпратени в трудов лагер заради прегрешенията на Пак.

Президентът замълча за момент и огледа лицата на Роби и Рийл.

— Бяхте изпратени във Франция да ликвидирате Пак. Но това не се наложи, защото той се самоуби пред очите ви, нали?

— Точно така, сър — каза Роби.

— Като преди това ви моли да ми предадете да вървя по дяволите?

Рийл кимна.

— И да се погрижа за семейството му — добави Кашън.

— Да — отвърна Роби. — Има го в доклада.

— Ще ви призная, че съм дълбоко засрамен от начина, по който се развиха събитията — добави президентът и се облегна назад. — Тук, от тази стая, обещах на генерал Пак, че няма да го изоставя, независимо от изхода на операцията. Но не удържах на думата си. Дори още по-лошо — лично разпоредих смъртта му.

— Условията се променят, господин президент — обади се Синия. — За съжаление, нищо на този свят не е ненарушимо.

— Не и моята дума! — разпалено отвърна Кашън. — Това може да се случи на всеки обикновен човек, но не и на президента!

След тези думи той потъна в размисъл. Останалите запазиха почтително мълчание.

— Вероятно си мислите, че това е някакво внезапно хрумване от моя страна, но не е така — промълви най-сетне президентът. — Мисля от доста време. — Той опря лакти на масата с решително изражение. — Искам изпращането на специален екип в Северна Корея, който да освободи децата на Пак и да ги доведе тук. Лично аз ще им дам политическо убежище.

Изтече една безкрайно дълга минута в мълчание. Роби и Рийл не сваляха поглед от лицето на главнокомандващия, а Синия изглеждаше втрещен.

— Колко специален екип? — попита най-сетне Роби.

— Няма как да изпратя там армията ни, без да нанеса непоправими щети — отвърна Кашън, гледайки го в очите. — Следователно екипът трябва да бъде малък.

— А знаем ли в кой лагер се намират? — обади се Синия.

— За това имаме най-добрите разузнавателни агенции в света. Поисках и получих предварителен доклад от тях. По всичко личи, че близките на Пак са били изпратени в „Букчан“, известен още като лагер номер осемнайсет.

— Защо точно там? — попита Рийл.

— „Букчан“ е под шапката на тяхното Вътрешно министерство, а не на Държавна сигурност — отговори Синия. — Режимът там е по-либерален, а затворниците имат повече привилегии. Някои от тях дори имат шанс да бъдат освободени — разбира се, след процедура на превъзпитание.

— Защо тогава ще ги изпращат там? — обади се Роби. — Пак е предател, следователно вината му трябва да бъде изкупена от неговите близки.

— В тази страна честта и лоялността са всичко — отвърна Синия. — А Пак несъмнено е имал високопоставени приятели.

— Това е ясно — каза президентът.

— Тук не става въпрос единствено за близките на добър приятел, а и за собствената им кожа — добави Синия.

— В смисъл? — изгледа го Рийл.

— Част от генералите със сигурност мислят, че Пак е бил премахнат. Всеки от тях се опасява, че може да бъде следващият. По тази причина искат да създадат прецедент, който ще позволи на близките им, а и на самите тях да попаднат в „Букчан“ след евентуалните обвинения в предателство, от които никой не е застрахован. За да оцелееш в Северна Корея, трябва да мислиш пет хода напред. Особено ако си част от върхушката, където съюзите се променят бързо.

— Мисля, че си прав — каза след кратък размисъл Кашън. — Но трябва да сме сигурни, че децата действително се намират в „Букчан“.

— Няма да е лесно, но ще направим всичко възможно, сър — увери го Синия, после направи малка пауза и подхвърли: — Наистина ли искате да измъкнем децата на Пак?

Кашън изпусна дълга въздишка.

— Мисля, че вече го казах — намусено отвърна той, без да го гледа в очите.

За кратко в стаята настъпи тишина.

— Никога не сме правили това, сър — обади се след малко Синия. — Никога!

— Наясно съм — отвърна президентът и този път го погледна в очите. — Някакви идеи?

Изненадващо отговорът на този въпрос дойде от Рийл.

— Според мен трябва да се обърнем към шепата хора, които са избягали от севернокорейските концлагери и в момента са тук, в Щатите. Все някой от тях е лежал в „Букчан“ и ще може да ни даде съвет. Няма смисъл да преоткриваме колелото, ако други са го сторили преди нас.

— Отлична идея! — погледна я с уважение Кашън, а след това се обърна към Синия. — Какъв екип може да свърши тази работа?

— Минимум петима от най-добрите, с които разполагаме — отговори Синия. — Но все още не виждам как можем да го направим. Все пак става въпрос за Северна Корея!

— Мисля, че присъствието ни тук означава само едно, господин президент — обади се Роби. — Че искате и ние да бъдем част от този екип.

— Съзнавам, че съм ваш главнокомандващ, агент Роби — отвърна с нотка на вина Кашън. — Но след всичко, което двамата преживяхте в Сирия, а сега и около генерал Пак, не съм склонен да поискам и това.

— Ами ако го направим по собствено желание? — подхвърли Рийл.

Синия я погледна странно, а Роби продължаваше да фиксира президента, без да мига.

— Като доброволци, така ли? — попита Кашън.

— Да — отвърна Рийл, а Роби само кимна.

— Доста смело от ваша страна.

— Нали това ни е работата? — сви рамене Рийл.

Президентът я погледна продължително, а след това се извърна и към Роби.

— Благодаря ви — тихо промълви той. — Нямате представа какво означава това за мен.

Кашън стана и напусна заседателната зала, тъй като Еър Форс 1 вече го чакаше.

— Наистина ли можем да се срещнем с някой, който е избягал от „Букчан“? — подхвърли Роби към Синия.

— Мисля, че може да се уреди. Но ти си даваш сметка, че става въпрос за самоубийствена мисия, нали?

Двойка американски агенти измъкват важни политически затворници от корейски концлагер? — вдигна вежди Рийл. — Лесна работа!

— Залавянето ви означава сигурна смърт — поклати глава Синия.

— Или нещо още по-лошо — добави Роби.

— Какво по-лошо? — учудено го погледна Рийл.

— Могат да ни държат в лагера, докато сме живи — поясни той и се обърна към Синия. — Предполагам, че САЩ ще отрекат всякаква намеса в подобна мисия, нали?

— Предположението ти е вярно.

— Е, поне знаем какво ни чака — хладно подхвърли Рийл.

55

За по-малко от две седмици Чанг-Ча успя да приучи Мин на лична хигиена, което в нейния случай означаваше да използва душа и постепенно да се отърве от напластената върху кожата й мръсотия, включително в ушите и под ноктите на ръцете и краката.

Междувременно бяха проведени и предварително уговорените медицински процедури. В резултат раните и охлузванията й бяха почистени и бързо започнаха да зарастват, а общото й здравословно състояние беше обявено за повече от задоволително, най-вече по отношение на безупречно действащата имунна система. Чанг-Ча си даваше сметка, че това е истинско чудо за условията, при които момичето беше живяло в лагера. А там, както на фронта, далеч повече хора умираха от зарази и болести, отколкото от раните си. Бактериите бяха много по-смъртоносни от бомбите и куршумите.

Зъбите на Мин бяха в лошо състояние, но за разлика от тези на Чанг-Ча повечето от тях подлежаха на възстановяване. Момичето дори не трепна при зъболекаря. Явно разбираше много добре, че всичко това е за нейно добро.

Чанг-Ча увеличаваше количеството и качеството на храната й бавно, с изключително внимание. Целта беше стомахът й да свикне с преработката на нормална храна. Според лекарите Мин трябваше да получава засилени порции витамини и минерали.

На дневен ред беше и образованието на момичето. Чанг-Ча реши, че сама ще може да се справи с проблема. Макар и срамежлива, Мин се оказа жадна за знания. Учебните часове с нея минаваха леко и бързо. Всичко, което беше научила до този момент, бе да чете бавно и да решава най-прости задачи. Но, подобно на повечето деца на нейна възраст, познаваше добре тезисите и философията на великите вождове на страната. Което далеч не беше достатъчно.

Празнотите в образованието на Мин не можеха да бъдат запълнени лесно. А Чанг-Ча не беше учителка. Би могла да я запише на училище, но там тя щеше да се окаже далеч по-назад от своите връстници и без съмнение щеше да се почувства унизена. В крайна сметка реши сама да се занимава с нея, а след известно време да й намери частен учител. Разбира се, за това бяха нужни време и пари, но тя беше поискала и получила достатъчно средства, за да се справи. В същото време продължаваше да се чуди, че никога досега не е искала подобни неща за себе си. Вероятно правителството е било готово да й отпусне много повече от уред за ориз и шепа банкноти.

Докато се занимаваше с Мин, тя продължаваше да чака телефонно обаждане или почукване на входната врата. Едно от двете скоро щеше да се случи, защото я чакаше работа.

Докато Чанг-Ча ходеше на всекидневните си тренировки, Мин оставаше у дома, наглеждана от семейството на домоуправителя. Отначало момичето настояваше да излиза с нея, но тя й обясни, че това е невъзможно. Преди да я остави за пръв път на грижите на съседите, Мин беше страшно притеснена и тя знаеше защо.

Страхува се, че няма да се върна.

Чанг-Ча свали един пръстен от ръката си и й го подаде.

— Пази ми го, докато се върна. И внимавай, защото е скъп подарък.

— От семейството ти ли?

— От майка ми — излъга Чанг-Ча.

Всъщност изобщо не я беше грижа за пръстена. Но когато лъжата постига целта си, тя е не по-малко ценна от истината.

Една вечер тя облече Мин в най-хубавите й дрехи и я поведе към метрото. Отначало момичето не искаше да се качи на влака, но Чанг-Ча каза, че пътуването е много приятно и ще ги отведе на място, където ги чака богата вечеря. Страховете на Мин се изпариха и тя спокойно влезе във вагона. Оглеждаше лицата на пътниците, но най-много се възхити на бързината, с която се движеха. Когато отново излязоха на повърхността, тя нетърпеливо попита кога пак ще се повозят.

А когато Чанг-Ча я увери, че това ще стане още същата вечер, по обратния път към дома, на лицето й изплува щастлива усмивка.

Минаха покрай няколко ресторанта. Мин любопитно въртеше глава, но Чанг-Ча гледаше право пред себе си.

Не след дълго влязоха в ресторанта за хамбургери „Самтесънг“ и седнаха на една маса. Чанг-Ча избра мястото до стената.

— Не обичаш да ти минават зад гърба, нали? — подхвърли Мин и тя изненадано я погледна.

— А ти?

— Аз също. Но непрекъснато го правят.

— Значи трябва да вземеш мерки.

Поръчаха си хамбургери с пържени картофи. Чанг-Ча позволи на Мин само няколко глътки от ваниловия шейк, за да не й стане лошо.

— Това е най-хубавата храна, която някога съм яла! — обяви с широко отворени очи момичето.

— Но не е корейска.

— А откъде е?

— Просто не е корейска.

Не след дълго приключиха с храненето, излязоха навън и тръгнаха на дълга разходка из центъра на Пхенян. Чанг-Ча правеше всичко възможно да отговаря на лавината от въпроси, с която я засипваше Мин.

— Вярно ли е, че Великият вожд е висок три метра?

— Не знам, никога не съм го виждала.

— Казват, че той е най-силният човек на Земята, а в главата му се побира цялото познание на света.

— Така казваха и за баща му.

Изминаха няколко крачки в мълчание.

— Каза, че нямаш близки в лагера — започна Чанг-Ча.

— Нямам.

— Но трябва да имаш, защото си родена там.

— Никой не ми е казвал.

— Разделили са те от майка ти, нали?

— Винаги бях сама — сви рамене Мин. — Там това е нормално. — Вдигна глава към Чанг-Ча, опипа пръстена на ръката си и попита: — А твоите близки? Нали това е от майка ти?

Чанг-Ча не отговори и продължи да крачи напред.

* * *

Прибраха се с метрото и Мин беше сложена да си легне на дивана.

— Нещо, което те натъжи, ли казах, Чанг-Ча? — тихо попита тя.

— Нищо лошо не си казала. Лошото е вътре в мен. Хайде, заспивай.

След тези думи Чанг-Ча се прибра в спалнята, съблече се и легна. Дълго време остана неподвижна, заковала очи в тавана.

Там изплуваха образи, които смяташе за отдавна забравени.

Денят, в който надзирателите дойдоха да я отведат. Генерал Пак й беше казал, че може да бъде освободена. Но после той си тръгна, а жената я дръпна настрана и й обясни какво трябва да направи, за да извоюва свободата си.

— Майка ти и баща ти са врагове на държавата. Душите на брат ти и сестра ти отдавна са отровени, Чанг-Ча. Разбираш ли?

Тя бавно кимна. Не помнеше някога да е обичала родителите си. Те я биеха редовно, дори и без заповед от надзирателите. Постоянно я топяха пред охраната, а брат й и сестра й се надпреварваха кой да я лиши от храна и облекло. И те я докладваха, и те я биеха. Чанг-Ча не ги обичаше, защото бяха зли и винаги щяха да си останат такива. Тя беше тук заради семейството си. Не беше направила нищо лошо. Те вършеха лошите неща.

— В такъв случай трябва да действаш, Чанг-Ча. Трябва да премахнеш враговете на родината. А след това ще бъдеш свободна.

— Но как ще го направя? — беше попитала тя.

— Ще ти покажа. Трябва да го сториш незабавно.

Отведоха я в една килия под затвора. Вече беше прекарала известно време в нея заради провиненията на баща й. Животът там беше много по-лош, отколкото в колибата. Никога не си беше представяла, че това е възможно. Имаше чувството, че няма да види слънцето в продължение на години. Работеше само под земята. Разбиваше камъните с кирка, а след това ги мъкнеше с голи ръце.

В килията имаше още четирима души. Завързани към дървени стълбове с качулки на главите. Изпод тях долитаха приглушени стенания. Охраняваха ги двама надзиратели.

Жената извади нож от чантата си и й го подаде. Беше дълъг, с извито назъбено острие.

— Виждаш ли червените кръгове върху дрехите им? — попита тя.

Чанг-Ча напрегна взор и кимна. Върху дрехите на четиримата затворници действително бяха изрисувани червени кръгове.

— Ще забиеш ножа във всеки един от тях. Ще го направиш по два пъти. Ясно ли е?

— Това е моето семейство, нали? — попита плахо Чанг-Ча.

— Искаш ли да се махнеш от тук? — отговори с въпрос жената.

Чанг-Ча енергично закима.

— Тогава не задавай въпроси, а действай! Това е заповед. Ако не я изпълниш, ще гниеш тук, докато си жива!

Чанг-Ча стисна ножа и колебливо пристъпи към овързаната фигура най-вляво, която вероятно беше баща й.

Той се бореше с въжетата, сякаш знаеше какво го чака. Изпод качулката долитаха сподавени стонове и ускорено дишане. Тялото му се тресеше, но нямаше как да се освободи от въжетата, които го притискаха към дебелия дървен стълб.

Чанг-Ча вдигна ножа високо над главата си. Стоновете се усилиха. Ако не беше парцалът в устата му, баща й със сигурност щеше да крещи.

Тя стисна клепачи и заби острието в центъра на червения кръг. Тялото се разтърси толкова силно, че тя едва не изтърва дръжката.

— Още веднъж! — изкрещя жената.

Чанг-Ча издърпа ножа и го заби за втори път. Жертвата престана да се бори. Под краката й се образува локвичка кръв. Единият от надзирателите направи крачка напред и дръпна качулката. Наистина беше баща й. Главата му беше клюмнала, а устата му запушена. Очите му бяха отворени, но неподвижни. И сякаш гледаха право в нея.

— Следващият, Чанг-Ча! — изкрещя жената. — Откажеш ли, с теб е свършено!

Тя машинално се обърна към следващата фигура и я намушка два пъти.

Оказа се, че това е сестра й.

— Продължавай! Иначе с теб е свършено!

Следващият беше брат й.

Жената продължаваше да сипе заплахите си.

— Хайде, Чанг-Ча. Направи го или си загубена!

Последните два удара. Металът потъна в плътта.

Чанг-Ча вече нямаше представа какво върши. Ръцете й се вдигаха и отпускаха сами като на робот. Все едно че ръгаше мъртво прасе.

Качулката падна и тя видя лицето на майка си.

Изпусна ножа, отстъпи крачка назад и се строполи на пода сред кръвта на близките си. Разтърсена от плач, Чанг-Ча посегна към ножа и направи опит да се прониже, но надзирателите се оказаха по-бързи от нея.

Жената я вдигна на крака.

— Справи се много добре — похвали я тя. — Сега вече можеш да напуснеш това място и да служиш на родината си. Браво на теб, Чанг-Ча. Трябва да се гордееш със себе си!

Тя вдигна глава. На лицето на жената грееше широка усмивка — сякаш наистина се радваше на детето, което току-що беше избило семейството си.

Мина доста време, преди да осъзнае, че плаче в леглото си.

Но осъзна и друго: топлото телце на Мин се притискаше в нея, а ръцете й я прегръщаха здраво.

Но Чанг-Ча не беше в състояние да я прегърне. Още не.

Лицата на близките й продължаваха да я гледат от тавана.

Мъртви.

Избити от собствената й ръка.

Цената на свободата?

Душата на Чанг-Ча.

56

Името му беше Ким Сък. Избягал от „Букчан“ преди много години. Готов да сподели подробностите от бягството си с Роби и Рийл. Беше го осъществил на осемнайсет, а днес вече наближаваше трийсет.

Бяха го затворили в лагера заедно с цялото му семейство заради обвиненията срещу баща му в държавна измяна. Сък веднага започнал да планира бягството си заедно с един приятел, с година по-възрастен от него. Необходимата информация получили от други двама лагерници, които избягали от „Букчан“, но впоследствие били заловени в Китай и върнати обратно.

Един ден се прибрали от работа извън лагера като част от голяма група. Затворниците били разпуснати и се пръснали по колибите си. Според Сък надзирателите проявили обичайната си немарливост при преброяването им и нямали представа кой къде отива. Двамата с приятеля му тръгнали към своите колиби, но в този час на деня оживлението в лагера било голямо, а малцината пазачи не били в състояние да наблюдават всички.

По тази причина те незабелязано се насочили към мястото, на което предварително били скрили два големи вълнени чувала. Останали там, докато се стъмни. Според Сък било истинска лудост да се опитат да избягат през деня. Увили се в чувалите и се постарали да скрият най-вече главите и ръцете си. После пропълзели към един от по-слабо охраняваните сектори на оградата. От там наблюдавали патрула пред портала и го изчакали да мине покрай тях. След това имали на разположение половин час.

С помощта на предварително скрита дълга дъска раздалечили жиците, по които течал ток. Сък усетил как високото напрежение разтърсва тялото му, но вълненият плат около ръцете му свършил работа. Приятелят му се промушил през пролуката и поел дъската, с чиято помощ направил достатъчно голяма пролука и за него. Едната от жиците докоснала рамото му. Тялото му се разтърсило, а кожата му зацвърчала като барбекю.

Човекът разтвори ризата си и им показа белега.

— Извадих късмет — каза той. — Две години преди нас един лагерник бил убит от електрическия ток, докато се опитвал да мине през оградата по подобен начин.

След това побягнали. Тичали в продължение на километри. Първо по пътя, а след това направо през гората.

Това било само началото на дългото приключение. През следващите дни крадели храна и дрехи, подкупвали с цигари граничните патрули. На няколко пъти били на крачка от залавянето, най-вече, когато се представяли за сезонни работници, търсещи работа. За техен късмет милиони севернокорейци правели същото и това им помогнало да се смесят с тълпите.

— Но въпреки това беше адски трудно — добави Сък. — Умирахме от глад, на няколко пъти стреляха по нас. В крайна сметка успяхме да се прехвърлим в Китай. Аз поех на запад, към Индия, и работех каквото намеря. Спестявах пари в продължение на две години, а след това с чужда помощ успях да хвана самолет за Франция. От там се прехвърлих в Америка и останах тук.

— А приятелят ти? — попита Рийл.

— Не знам какво е станало с него. Разделихме се в Китай, защото решихме, че така е по-безопасно. Надявам се, че и той се е добрал до Запада.

Очите му се плъзнаха по лицата на събеседниците му.

— Значи сте решили да освободите тези хора от „Букчан“, така ли? — попита той.

— Да.

— Няма да успеете.

— Защо? — изгледа го Роби.

— Бягството от самия лагер е по-лесно, отколкото изглежда, защото затворниците са много, а надзирателите — малко. Все едно че шепа мъже охраняват цял град. Има много пролуки в оградата, има и други пътища за бягство. Но те контролират хората чрез страх, който ги кара да доносничат за себеподобните си. А това осигурява на охраната допълнителни очи, които виждат всичко.

— Ясно — кимна Рийл. — Какво е твоето заключение?

— Истинските предизвикателства идват след бягството от лагера. Човек трябва да се слива с околните. Подкупите са задължителни, а това означава да се разкриете пред хора, които не познават лоялността. Но ако сте севернокорейци, може и да успеете. Вие сте просто боклуци, които се опитват да се измъкнат. Безвредни нищожества. Ще ви пуснат да минете срещу няколко пакета цигари. След това забравят за вас.

— Но ако не приличаме на корейци? — подхвърли Роби.

— Личи ви, че сте американци — отвърна Сък. — Отворите ли уста, ще говорите като американци. Съжалявам, но никога няма да ви пуснат. За тях вие сте олицетворение на злото.

— Но ние няма да прекосяваме границата, Сък — обади се Рийл. — Разполагаме с други средства, които вие сте нямали.

— Пак казвам, че няма да ви пуснат. Независимо от средствата, с които разполагате. Ще ви щракнат белезниците без никакво колебание.

Роби и Рийл се спогледаха.

— Не можеш ли да измислиш някакъв начин, за да успеем? — подхвърли тя.

Сък се облегна назад и се замисли.

— Може би трябва да имате поне един севернокореец с вас — промълви след дълга пауза той.

— Сигурен съм, че при нас не работи нито един такъв — поклати глава Роби.

— Аз ще го направя — простичко рече Сък.

Роби и Рийл се спогледаха учудено.

— Готов си да рискуваш повторно залавяне за хора, които не познаваш? — попита тя.

— Може и да не ги познавам, но прекрасно знам какво ще им се случи там. Това е достатъчно. Нека ви помогна.

— Не зависи от нас — поклати глава Роби. — Въпреки че ценим високо това, което предлагаш, и ще го предадем на шефовете.

— Направете го — кимна кореецът. — Без човек като мен нямате никакви шансове.

Синия моментално прие, но Еван Тъкър и Джош Потър бяха против.

Президентът одобри идеята и това беше достатъчно. Неговата дума беше над всичко, с изключение на колективната воля на избирателите.

Хората от „Джиоспешъл“ насочиха сателитните си очи към „Букчан“. Захранен с допълнителни разузнавателни данни, техният окончателен доклад потвърди, че осиновените дъщеря и син на генерал Пак действително се намират там. Посочен беше дори номерът на колибата, в която живеят. А също така и бройката на охраната, възлизаща на четирима надзиратели.

Но разузнаването постигна и друг успех. Генерал Пак бе имал влиятелни приятели в Северна Корея. Един от тях успя да изпрати кодирано съобщение до сина и дъщерята в лагера и те вече знаеха, че предстои да им бъде оказана помощ.

Подготовката на мисията отне още една седмица. Всеки детайл беше обсъждан стотици пъти. А също така и последиците от евентуални грешки, които съвсем не бяха изключени.

Може би Северна Корея беше най-голямото предизвикателство в професионалната кариера на Рийл и Роби. В тази страна се влизаше трудно, но излизането от нея беше още по-трудно. Тя разполагаше с милиони войници и параноични цивилни граждани, които отдавна бяха свикнали да се шпионират един друг. Теренът около лагера беше мъчно проходим. А езиковата и културната бариера бяха почти непреодолими. На всичкото отгоре в този регион САЩ имаха един-единствен съюзник — Южна Корея.

Проведоха интензивна едноседмична подготовка в Бърнър Бокс. Непристъпните планини в западната част на Северна Каролина бяха тренировка за онези, които заобикаляха „Букчан“. Специално за тях беше построен макет на лагера, който включваше и набелязаната колиба. В началото на тренировките Роби, Рийл и Сък бяха „застрелвани“ на няколко пъти, но на по-късен етап отбелязаха значителен напредък. Никой обаче не знаеше дали това ще бъде достатъчно в реални условия.

Маршрутът към лагера и обратно щеше да бъде необичаен. Както Сък ги беше предупредил, избягалите от „Букчан“ лагерници неизменно се насочваха на север, към дългата граница с Китай. Но те нямаше да тръгнат натам. Твърде много неща можеха да се случат, особено в компанията на двама очебийни чужденци, и то от Запада.

Всички без изключение се надяваха, че шаблонното мислене на севернокорейците ще им попречи да ги проследят и заловят.

— Смяташ ли, че Сък ще издържи? — подхвърли Роби.

— Вече го е правил — каза Рийл.

— Но преди много години. Може би просто е имал късмет.

— Може би. Но при всички случаи и на нас ще ни трябва късмет.

— Не отричам това. Трябва да се придвижваме с наведени глави.

— Ние сме ангелите спасители — рече тя. — Ако се наложи, ще си пробием път и с бой.

— Знам.

— Питам се дали президентът е помислил за дългосрочните последици от тази мисия?

— Имаш предвид измъкването на децата на предателя изпод носа на севернокорейците? — изгледа я Роби.

— Точно това имам предвид. Винаги са били готови да ни подгонят, но в случая със сигурност ще утроят усилията си.

— Той беше доста емоционален и може би не е обмислил всичко. Но това не е наша работа, Джесика. Ние сме просто мускулите, които ще осъществят операцията на място.

— Понякога мозъкът следва съветите на мускулите — отвърна тя.

— Не виждам как ще стане — поклати глава той. — Замесено е егото на твърде много хора.

— Не бива да забравяме, че корейците разполагат с ядрено оръжие и изгарят от нетърпение да го изпробват, Роби. Ако мисията ни завърши успешно, те ще се изложат пред целия свят, но едва ли ще подложат и другата буза. Успешната операция може да се окаже катализатор за Армагедон.

— Което означава, че милиони невинни хора ще умрат, поради факта че техните лидери са се почувствали унизени.

— Случва се при всяка война с наше участие — мрачно отвърна тя.

— Но това няма да бъде обикновена война, а тотално унищожение.

— Искаш да се откажеш от мисията?

— Не — поклати глава той. — Ще я изпълня. Просто искам и двамата да сме наясно с възможните последици.

— Аз вече съм наясно с тях. Също като президента, който просто се опитва да оправи нещата след всичко, което се случи с Пак. Не мога да не му се възхищавам на куража.

— В такъв случай давай да си свършим работата — тръсна глава Роби.

57

След полета до Китай се качиха на малък самолет до крайбрежието. От там се прехвърлиха на лодка, с която прекосиха Корейския залив през нощта и слязоха на малък плаж, скрит сред назъбените скали на севернокорейския бряг. Най-близкият град се наричаше Анджу, а лагерът „Букчан“ се намираше на петдесет и шест километра от него в източна посока.

Бяха само тримата: Роби, Рийл и Ким Сък. Облечени в черно, с намази с черна боя лица. Роби и Рийл бяха тежковъоръжени и оборудвани с ултрамодерна комуникационна апаратура, която по-късно се надяваха да им помогне за срещата с подкрепящия екип.

Докато завързваха надуваемата лодка с твърд корпус, Роби се обърна да погледне Сък.

— Готов ли си?

— Вече е късно за подобни въпроси — отвърна кореецът.

— Просто питам.

Лодката беше последен модел и можеше да развива скорост над петдесет мили в час, при това със сравнително тихи двигатели.

Разполагаха с карти и указания за придвижване, качени на електронни устройства, които носеха на китките си като часовници. Високо над тях кръжеше американски разузнавателен спътник, който изпращаше детайлна информация за всичко, на което можеха да се натъкнат по пътя си. В слушалките им жужеше поток от данни.

Тук най-важно беше да останат незабелязани, но и бързината беше от значение. Предстоеше им да изминат голямо разстояние, което трябваше да бъде покрито на тъмно, и то и в двете посоки. Но това беше невъзможно да се случи пеша и по тази причина тримата имаха три малки и изключително тихи скутера, захранвани от електрически батерии. В допълнение имаха и педали, които помагаха за презареждането, а уредите за нощно виждане им осигуряваха отлична видимост. Роби потегли пръв, следван от Сък и Рийл.

Известно време се придвижваха по пътя, но когато наближиха лагера, навлязоха в гората по тесни и едва забележими пътечки. „Букчан“ се намираше в средата на нищото и това донякъде беше добре, тъй като не им се налагаше да пресичат градове или други населени места. Никой не изграждаше концлагери в гъстонаселени райони, в които живеят милиони хора.

На отиване нямаха никакви проблеми. Спътникът им начерта ясна линия към лагера, а данните в слушалките непрекъснато се обновяваха.

Ду-Хо и Ън Сън — осиновените деца на Пак, бяха затворени в една колиба в дъното на лагера. Съвсем сами, за разлика от останалите затворници, които бяха натъпкани по петдесет души под един покрив. Това затрудняваше тяхното измъкване, тъй като за охраната им отговаряха специални надзиратели. Другите бараки нямаха тази привилегия. По всяка вероятност севернокорейците очакваха някакви проблеми с децата на Пак.

Екипът получи потвърждение за кодираното съобщение, изпратено до Ду-Хо и Ън Сън. В него обаче не се споменаваше в коя нощ ще бъде направен опит за освобождаването им, тъй като обратното би означавало пълен провал, ако попаднеше в неподходящи ръце. Достатъчно им беше да знаят, че такъв опит ще бъде направен и да бъдат готови.

Роби, Рийл и Сък скриха скутерите в гората край лагера. После Сък се преоблече, избърса лицето си и преметна през рамо стара раница. Така не се различаваше по нищо от обикновен корейски селянин. Той пое по пътя, а Роби и Рийл го последваха, но под прикритието на дърветата.

Точно пред тях се простираше външният периметър на „Букчан“.

Не след дълго Сък беше засечен от трима пазачи, които бавно тръгнаха към него. Заповядаха му да спре и да покаже документите си. Той се подчини, обяснявайки, че пътува към свои близки в Хамхън, където се надявал да си намери работа. Документите му бяха перфектни.

Водачът на патрула ги пое и започна да ги разглежда, а другите двама се заеха да обискират раницата му.

— Намираш се в близост до лагера „Букчан“ — каза водачът, докато му подаваше документите. — Трябва да го заобиколиш, а след това да поемеш на изток. — В очите му се мерна подозрение. — Всъщност какво ще работиш в Хамхън?

— Ще гледам животни.

— Я си покажи ръцете.

Сък се подчини. Ръцете му бяха груби, покрити с мазоли. Трябваше му седмица, за да ги направи такива.

— Добре — кимна пазачът. — Върви да гледаш биволи и да миришеш конски лайна.

Колегите му се разсмяха.

Престанаха да се смеят в мига, в който бяха пронизани от три куршума, изстреляни от оръжия със заглушител. Телата им се свлякоха в прахта.

Роби и Рийл изскочиха от гората и ги издърпаха под близките храсталаци. Роби измъкна радиостанцията на единия и я подаде на Сък, който трябваше да следи комуникацията между хората от охраната.

Не след дълго стигнаха до оградата в задната част на лагера. Разполагаха с точна информация за движението на нощните патрули и изчакаха четиримата въоръжени мъже да минат покрай тях. Едва след това се приближиха към оградата. Знаеха, че по нея тече ток, и бяха подготвени. С помощта на лазер Рийл изряза една достатъчно голяма дупка, през която можеше да се промуши възрастен човек.

Сък беше пръв, следван от Рийл и Роби. Колибата, която им трябваше, беше разположена чак в дъното на лагера. Някъде там проблесна светлинка и те замръзнаха на място. Секунда по-късно осъзнаха, че това е пазач, който пали цигара. Рийл и Роби предпазливо заобиколиха бараката, за да установят точната бройка на пазачите.

Четирима. Точно според информацията, която течеше от спътника.

После се разделиха. Рийл пое наляво, а Сък и Роби — надясно.

Тя включи портативната си радиостанция.

— Прието — прозвуча гласът на Роби, изслушал кратката информация. — Броим до три, щом стрелката на секундарника стигне дванайсет.

След тези думи той измъкна два пистолета с упойващи стрелички и ги насочи към пазачите. Вече се намираха във вътрешността на лагера и не искаха да вдигат излишен шум. С оглед на информацията от спътника и тази, която получаваха по други канали, Рийл и Роби носеха по два пистолета, изстрелващи упойващи стрелички, защото очакваха да срещнат четирима охранители. За щастие, бройката не беше променена.

Рийл също извади пистолетите от другата страна на бараката. Да стреляш с две оръжия в две мишени едновременно не беше толкова лесно, но те нямаха друг избор. Ако пропуснеха да улучат дори един от охраната, щеше да последва ответен огън и достатъчно шум, за да вдигне на крак целия лагер.

Заковаха очи в часовниците си, изчакаха стрелката да докосне цифрата дванайсет, преброиха наум до три и натиснаха спусъците.

Четирима мъже се строполиха на земята.

Сък се втурна напред и изчезна във вътрешността на бараката.

Роби и Рийл го последваха.

Ду-Хо и Ън Сън бяха будни, облечени в работните си дрехи. Сък набързо им обясни кои са техните спасители и какво трябва да правят. Без да задават въпроси, двамата кимнаха и ги последваха навън.

Сирената започна да вие секунди след като се промушиха през дупката в оградата и затичаха към гората.

Обърнаха се точно навреме, за да зърнат светлините и да чуят тропот на крака и боботене на автомобилни мотори.

— Натам! — махна към близкия склон Роби. — Бързо!

Затичаха нагоре. За щастие, Ду-Хо и Ън Сън бяха млади и в добра форма. Нямаха проблем да поддържат темпо, несъмнено тласкани напред и от мисълта, че ако ги хванат, ще бъдат разстреляни на място.

— Дали не беше засада? — подхвърли Рийл и продължи да тича нагоре.

— Открили са пазачите, които застреляхте извън периметъра — отговори Сък. — Току-що го чух по радиостанцията.

— Страхотно — промърмори Роби. — Трябва да удвоим усилията си.

— Натам — махна наляво Сък. — Това е най-краткият път до мястото, където скрихме скутерите.

Понесоха се по тъмния път. Роби държеше Ду-Хо за ръка и го насочваше благодарение на уреда си за нощно виждане. А Рийл водеше Ън Сън.

Не след дълго се добраха до скутерите. Ън Сън седна зад гърба на Рийл, а Ду-Хо зад Роби. Поеха по тясната пътечка, която водеше към шосето. Рийл се обърна и успя да види светлините на фарове зад тях. Получил предупреждението й по радиостанцията, Роби спря своя скутер и направи знак на Ду-Хо да се качи при Сък.

— Късмет — каза му Рийл.

— Ако не се появя до две минути след като стигнете при лодката, тръгвайте! — заръча Роби. — Няма смисъл да ме чакате.

И той безшумно изчезна в мрака. Описа малък кръг в обратна посока, приклекна на малкото възвишение встрани от пътя, а след това се прицели и натисна спусъка на гранатомета, който беше преметнал през рамо.

Гранатата улучи водещия камион в радиатора. Експлозията беше оглушителна, а отломките се разлетяха нависоко. Улученият камион свърши и една полезна работа: блокира пътя.

Но стрелбата не мина без последици, тъй като разкри позицията му. Войниците в останалите камиони го засипаха с куршуми. Той успя да зареди нова граната и да я изстреля към втория камион миг преди един куршум да го улучи в бронежилетката и да го повали по гръб. Камионът литна във въздуха.

Той погледна надолу. Куршумът почти беше пробил бронежилетката му. Гръдната кост под нея пулсираше от болка. Сякаш го беше блъснала кола.

Изправи се и посегна към автоматичната си пушка.

На пътя имаше още два камиона, блокирани от взривените. От тях се изсипаха войници, които заобикаляха пламъците и стреляха в неговата посока.

Роби разгъна крачетата на пушката, залегна, опря буза в приклада и погледна през инфрачервения мерник. После изпусна въздуха от гърдите си и натисна спусъка. Стреляше спокойно и методично. Засичаше мишената и натискаше спусъка. Засичаше следващата и отново натискаше спусъка. И пак, и пак…

Все едно че беше на стрелбището и дупчеше хартиени мишени. С малката разлика, че тук имаше и ответен огън. Куршумите продължаваха да свистят около него. Но позицията му на възвишението беше великолепна и той продължаваше да стреля. Без пропуск. Всеки изстрел означаваше един противник по-малко.

Първият снаряд избухна на петнайсетина метра от него в момента, в който свърши мунициите. Земята се разтърси с такава сила, че пушката излетя от ръцете му, а самият той заби лице в пръстта.

Вече знаеше, че следващият снаряд ще се взриви още по-близо.

А това означаваше, че не може да остане тук. Единственото, което можеше да направи при смазващото превъзходство на противника, беше да се оттегли.

Хукна към скутера си и го възседна.

С един човек машината се оказа доста по-пъргава.

Спусна се надолу по пътеката и зави наляво. Миг по-късно прелетя над канавката, изскочи на шосето и завъртя докрай ръчката на газта. Куршумите продължаваха да свирят около него. Кара така около пет минути, опитвайки се да вземе максимален аванс пред преследвачите си.

Осъзна, че все още е в обхвата на снарядите, когато един от тях експлодира на няколко метра пред него и освети нощното небе с милиони искри. Наложи се рязко да завие към банкета, за да избегне отломките.

Следващият снаряд се взриви на пет-шест метра от него. Земята отново се разтърси, а въздушната вълна го изхвърли от седалката. Тялото му болезнено се затъркаля по неравния терен.

Когато се изправи, целият в прах и кал, остра болка прониза крака му. Инстинктивно опипа бедрото си и ръката му се покри с кръв.

Надеждите му угаснаха в мига, в който се довлече обратно до скутера. Предното колело се оказа силно изкривено. Насочи поглед в далечината. Престоеше му да измине още много километри — нещо, което едва ли можеше да направи пеша. А и лодката отдавна щеше да е отплавала.

Обърна се назад. Войниците напредваха.

Е, това беше, помисли си Роби. Но остана твърдо решен да не се предава без бой.

Измъкна пистолетите от кобурите и провери пълнителите. После се обърна и хукна да бяга, но раненият крак му създаваше сериозни проблеми. В неговата професия нямаше лесни неща. Той тръсна глава и прогони болката от съзнанието си.

Долови звуците едва след като измина три много болезнени километри.

Познатото пърпорене на хеликоптерни витла.

Корейците бяха поискали подкрепа по въздуха.

Умно от тяхна страна, призна той. Което означаваше, че неговият път свършва до тук.

Вдигна глава и улови тъмните очертания на хеликоптера. След което се запита защо лети с изключени светлини. Очакваше всеки миг да попадне под светлината на мощен прожектор.

Вместо това слушалките му пропукаха.

— Агент Роби, говори капитан Джордан Нелсън от ВМС на Съединените щати — прозвуча бодър мъжки глас. — Разбрахме, че се нуждаете от помощ.

— И още как — дрезгаво отговори Роби.

— Проследихме ви благодарение на електронния сигнал, излъчван от вашия предавател — добави гласът. — Но бихте ли предали точните си координати, сър?

Роби погледна светещия циферблат на уреда, който носеше на китката си и бързо продиктува данните.

Хеликоптерът описа бърз кръг и кацна на малка полянка между дърветата.

— Страхувам се, че ще трябва да дойдете при нас на собствен ход, сър — отново се обади Нелсън. — Нямаше как да се приземим точно при вас.

— Идвам.

Роби закуцука към полянката, върху чиято кална повърхност тъмнееше бойният хеликоптер.

— Трябва да побързате, сър — разтревожено обяви Нелсън. — Противници вдясно и зад вас. Ако не излетим веднага, ще си имаме проблеми.

Севернокорейците бяха покрили значителна територия. Вероятно бяха успели да отместят взривените камиони от пътя. А в момента хеликоптерът играеше ролята на фар, по който се ориентираха. Лошо. Много лошо.

Хукна напред с всички сили, забравил за болката, която пронизваше ранения му крак. Това беше единственият му шанс.

На метър от машината той скочи напред и ръцете му се вкопчиха в лявата ска. Бързо уви и краката си около нея, използвайки цялата си сила.

— Тръгвай, тръгвай! — изкрещя той сред свистенето на куршумите.

Хеликоптерът се стрелна право нагоре. От огромното ускорение Роби изпита чувството, че стомахът му е останал на поляната.

За да избегне канонадата от куршуми, част от които звънтяха по бронирания корпус, пилотът направи остър завой наляво, набра още малко височина и се стрелна напред. Минута по-късно вратата се отвори и от процепа надникна мъж с летателен шлем на главата.

— Желаете ли да се преместите в първа класа, сър? — извика той.

— Ако имате място — изкрещя в отговор Роби. — Икономичната не ми харесва.

Лебедката забръмча и към ската се придвижи стоманен кабел с тежест накрая. Пилотът рязко намали скоростта, за да избегне излишното клатене.

Роби се хвана за кабела и щракна обезопасителния колан около кръста си. После вдигна палец към мъжа с шлема. Хеликоптерът забави ход и увисна във въздуха.

Роби пусна ската и увисна на въжето. Моторът на лебедката забръмча по-силно и тялото му бавно пое нагоре. На вратата го чакаха двама мъже, привързани с колани. Ръцете им ловко направляваха стоманения кабел към отвора на кабината. Секунди по-късно Роби вече беше вътре. Лебедката замлъкна в ъгъла си, коланът му беше разкопчан. После вратата се затръшна и той успя да се добере до близката седалка само миг преди двигателите да изреват и огромната птица да се стрелне с максимална скорост напред и нагоре в нощното небе.

— Ранен ли сте, сър? — попита единият от мъжете.

— Нищо сериозно — отвърна Роби. — Но ще ви помоля да уведомите агент Рийл. Не искам да…

— Направихме го, сър. Тя ни повика на помощ. Останалите вече са в моторницата и пътуват към международни води. Ние сме от същия самолетоносач, който ще ги прибере в Корейския залив. „Джордж Уошингтън“. Скоро ще се срещнете на борда му.

— Точно това исках да чуя — въздъхна с облекчение Роби.

— О, забравих, сър. Агент Рийл ме помоли да ви предам нещо.

— Какво?

Шлемът беше свален. Показа се лицето на двайсетгодишен младеж с пясъчноруса коса.

— Позволете да цитирам буквално, сър — широко се усмихна той. — „Дължиш ми разкошна вечеря с бутилка много скъпо вино“.

— Наистина е така — отвърна на усмивката му Роби.

58

На практика самолетоносачът „Джордж Уошингтън“ беше плаващ град с няколко хиляди души персонал, осемдесет самолета и солидно ракетно въоръжение. Мостикът му се издигаше на седемдесет метра над повърхността на водата, водоизместимостта му беше близо сто хиляди тона, а площта му надминаваше размерите на три футболни игрища. Ските на хеликоптера докоснаха палубата и Роби изпусна въздишка на облекчение. Слезе без чужда помощ, въпреки че притискаше раненото си бедро с длан. Младият пилот побърза да го подкрепи.

— Веднага ви сваляме в лазарета, сър. Там ще се погрижат за вас.

— А дали на този кораб ще се намери чаша кафе за мен? — попита с измъчен глас Роби.

— Какво говорите, сър! Всъщност тази консервна кутия не е нищо друго, освен една огромна кана с кафе!

Рийл се появи малко преди корабният лекар да приключи с раните на Роби.

— Значи реши, че няма да се измъкна без чужда помощ, а? — изгледа я той.

— Нищо подобно — каза тя и седна на ръба на леглото. — Прецених, че екипажът на хеликоптера се нуждае от малко опит в измъкването на хора от територията на Северна Корея, а ти просто беше на разположение.

— Със сигурност нямам право на достъп до подобна информация — обади се с усмивка докторът.

— В такъв случай излезте — отвърна Рийл. — Трябва да поговоря с този човек.

Лекарят притисна последната лепенка върху марлята на бедрото на Роби и се изправи.

— Поговорете си — сви рамене той. — Вече приключих.

— Помислих си, че ще имаш нужда от презареждане — подхвърли Рийл след напускането на лекаря и измъкна малък термос от джоба на гащеризона, с който беше облечена. Напълни чашата на Роби с кафе, а след това отпи голяма глътка направо от термоса.

— Как са другите? — попита Роби.

— Сък е добре. Оказа се истински рейнджър. Но според мен, макар и радостни, че са се измъкнали от онова място, Ду-Хо и Ън Сън са малко стресирани. — Тя погледна раненото му бедро. — А ти май се отърва на косъм, а?

— Да — отвърна той. — Корейците се прегрупираха далеч по-бързо, отколкото очаквахме. — Поднесе чашата си за още кафе и добави: — Хеликоптерът беше добра идея. Не ми се мисли какво щеше да се случи без него.

— Радвам се да те видя жив, Роби — промълви тя и гласът й издайнически потрепна. — Наистина се радвам.

Той се облегна на възглавниците.

— Ду-Хо и Ън Сън ще бъдат прехвърлени в Щатите, където ще влязат в нещо като Програмата за защита на свидетелите, нали?

— Това е идеята — каза Рийл. — Мисля, че ще използват услугите на Сък, за да се адаптират.

— Но Пхенян ще бъде наясно какво точно се е случило.

— Естествено. Ако не се намирахме на борда на най-могъщия боен кораб в света, щяхме да попаднем под интензивен обстрел.

— Значи спечелихме тактическата битка.

— Но стратегическата все още предстои.

— Със сигурност ще подготвят ответен удар. Едва ли ще преглътнат това, което се случи с Пак.

Рийл отпи глътка от термоса и отвърна:

— Ударихме ги на техен терен. Следователно можем да очакваме същото и от тях.

— Но къде?

— И какво? Или кого? — Рийл отмести поглед. Умореното й лице издаваше загриженост.

— Има ли промяна в плановете? — попита той. — Все още ли възнамеряват да ни прехвърлят в Сеул, откъдето да вземем частен самолет?

— Не съм чула друго.

— А после какво?

— После се прибираме и чакаме да ни повикат отново — отвърна тя.

— Наистина ли?

— Ами какво друго?

— Ти ми кажи.

— Мислиш, че трябва да се оттеглим, а?

— Познавам един директор, който със сигурност ще се зарадва, ако го направим — отвърна с лека усмивка Роби.

— Значи това е причината да не се пенсионираме.

Усмивката на Роби се стопи.

— Това ли искаш?

— Не знам какво искам, Роби. Знам само какво би трябвало да искам.

Той вдигна ръка и отмести кичур коса от челото й.

— В такъв случай ти трябва малко време, за да решиш, Джесика. А това „би трябвало“ го изхвърли направо на боклука. Никой от нас няма да стане по-млад.

— Искаш да кажеш, че преди петнайсет години нямаше да се нуждаеш от хеликоптер, за да се измъкнеш от лошите?

— Истината ли желаеш да чуеш или това, което би трябвало да кажа?

— Истината е проста, Роби. Ние сме висококвалифицирани и можем да правим наистина смайващи неща, но въпреки това си оставаме уязвими. — Показалецът й леко го почука по гърдите. — Ей тук сме уязвими, като всеки друг. Знам го със сигурност.

— Това е част от живота. И от смъртта.

— Доброто с лошото? — вдигна вежди тя. — Трудно ми е да приема, че живеем в свят, в който все още съществуват концлагери. И че затворените в тях хора са третирани като животни.

— Не е нужно да ходиш чак в Северна Корея за това, Джесика — въздъхна Роби. — Случва се навсякъде по света, но просто не е толкова очевидно. Което според мен е още по-лошо.

— Имаш право.

Той взе ръката й между дланите си и усети как пръстите й го стискат здраво.

— Не исках да те оставям сам — прошепна тя.

— Направи точно каквото трябваше — поклати глава той. — Нямаше как да оставим тези хора под обстрел.

— Въпреки това се чувствам някак…

— Трябва да го забравиш — прекъсна я той. — Взех решението, а ти постъпи точно така, както трябваше да постъпиш. Като на всичкото отгоре прояви достатъчно прозорливост, за да ми спасиш задника. Дължа ти живота си, Джес. Иначе щях да съм мъртъв.

Тя го погали по бузата, а след това се наведе да го целуне и се сгуши в прегръдката му.

Той не разбра дали плаче. При Джесика Рийл тези неща никога не се забелязваха лесно. Това, което бе вътре в нея, почти никога не излизаше навън.

Затова Роби просто я притисна към себе си. Огромният кораб продължаваше пътя си на юг, където свободната част от Корея щеше да ги приюти за малко, а след това щеше да ги изпрати обратно у дома.

59

Чанг-Ча следеше как Мин рисува йероглифите в тетрадката, която й беше купила. Седяха на масата до прозореца в апартамента й. Детето много се стараеше. Чертите на Чанг-Ча не издаваха мислите й.

На десетгодишна възраст Мин не умееше нито да чете гладко, нито да пише както трябва.

Речникът й беше беден, а мисленето — брутално ограничено от суровите правила в концлагера. Вероятно защото беше виждала повече ужаси от войниците на фронта. За нея войната беше продължила цели десет години.

Мин престана да се бори с йероглифите и вдигна глава — търсеше да забележи одобрение или разочарование на лицето й.

— Ще се упражняваме всеки ден по малко — усмихна й се Чанг-Ча.

— Не съм много умна — поклати глава момичето.

— Защо мислиш така?

— Защото ми го казваха там.

Никога не използваше истинското име на мястото, където се беше родила и живяла. Нито „Йодо“, нито лагер №15, нито многобройните други наименования в употреба. За нея то беше просто „там“.

— Там лъжат, Мин. Само това правят. За тях си нищо. Защо трябва да казват истината на едно нищо?

— Ти можеше ли да четеш и пишеш добре, когато те освободиха?

— Не. Мен също ме наричаха глупачка. Но сега имам това място, имам кола и работа. И… имам теб.

Мин замислено сбърчи вежди.

— А с какво се занимаваш?

— Работя за Великия вожд.

— Нали каза, че никога не си го виждала?

— Така е с повечето хора, които работят за него. Той е много важен човек. Най-важният. Ние му служим вярно и той се грижи като баща за нас.

— Но не се грижи за хората, затворени там.

— Защото ги смята за врагове.

— Аз нищо не съм му направила — изтъкна момичето.

— Не си. Философията му е такава.

— Какво означава тази дума?

— Означава идеи.

— И аз бях там заради тези идеи?

Чанг-Ча кимна, но не каза нищо. Страхуваше се, че навлизат в твърде дълбоки води.

— Време е за ядене — обяви миг по-късно тя, след като погледна часовника си.

Тези думи неизменно караха Мин да прогони от главата си всякакви други мисли.

— Ще ти помогна — скочи на крака тя. — Искаш ли пак да си направим бял ориз?

Чанг-Ча се съгласи и момичето пъргаво се насочи към кухнята.

Докато работеха в тясното помещение, Чанг-Ча погледна през прозореца и отново зърна мъжа, който висеше на ъгъла. Винаги беше там. Той или някой, който го заместваше. Вероятно работеше за Черната куртка. Разбира се, той си имаше име, но Чанг-Ча отдавна беше решила, че няма смисъл да го помни. Черната куртка беше подозрителен и параноичен — главните условия за издигане в държавната йерархия. В някои отношения той беше по-влиятелен дори от отрупаните с ордени генерали, чиито обветрени лица трудно прикриваха склонността към насилие.

Тя знаеше, че Черната куртка е неин враг и едновременно с това спасител. По тази причина винаги внимаваше в негово присъствие. Одобрението за освобождаването на Мин от лагера беше дошло именно от неговия кабинет. Разбира се, това нямаше да му попречи да я прибере обратно, когато пожелаеше.

Но засега Мин беше при нея. И това означаваше много. Всъщност всичко.

Тя погледна момичето, което съсредоточено режеше на тънки ивици малък домат. Беше прехапала устни от старание, но ръцете й не потрепваха.

Също като мен, помисли си тя. С тази разлика, че ножът в моите ръце не реже домати, а убива хора.

— Майка ми се казваше Хе У — каза тя.

Мин престана да реже и въпросително я погледна. Чанг-Ча все още беше извърната към прозореца.

— Беше по-висока от баща ми. Той се казваше Куан, Ии Куан. Знаеш ли какво означава куан?

— Силен — кимна Мин. — Той беше ли силен?

— Някога, да. Всички бащи изглеждат силни в очите на дъщерите си. Беше преподавател в университета. Майка ми също.

— Но ти каза, че не си можела да четеш и да пишеш — подхвърли Мин и остави ножа.

— Отидох в „Йодо“ много малка. Израснах там, но не помнех нищо от предишния си живот. За мен „Йодо“ беше всичко, което познавах.

— Но твоите родители не те ли учеха, преди да…

— Не ме научиха на нищо! — отсече Чанг-Ча, затвори капака на уреда и го включи. После, вече по-спокойно, добави: — Не ме научиха на нищо, понеже беше забранено. А когато пораснах достатъчно, за да разбирам, те вече не можеха да ме научат на нищо.

— Имаш ли братя и сестри?

Чанг-Ча понечи да отговори, но в съзнанието й изплуваха четирите фигури с качулки, завързани за дървени стълбове.

Виждаш ли червените кръгове върху дрехите им?

Ще забиеш ножа във всеки един от тях.

Това е заповед. Ако не я изпълниш, ще гниеш тук, докато си жива!

Ръката й неволно потрепна и сграбчи не нож, а лъжица. Мин с недоумение гледаше как започна да я размахва във въздуха.

— Добре ли си, Чанг-Ча? — попита с треперещ глас тя и се опита да хване ръката й.

Чанг-Ча сведе очи към нея и остави лъжицата. Не й беше трудно да отгатне на какво се дължи страхът на Мин. Явно си задаваше въпроси от сорта на: „Нима моята спасителка е започнала да превърта?“.

— Понякога спомените са болезнени като живи рани, Мин — промълви Чанг-Ча. — Разбираш ли?

Момичето кимна. Страхът в погледа й бавно се стопи.

— Не можем да живеем без спомени, но не можем да живеем и с тях — добави Чанг-Ча.

— Мисля, че разбирам.

— Добре. А сега довърши домата. Оризът скоро ще се свари и ние с теб ще си похапнем хубаво.

Един час по-късно раздигаха купичките и приборите.

— Може ли пак да поработя върху писането? — попита момичето.

Чанг-Ча кимна и то изтича да си вземе тетрадката и писалката.

Но на вратата се почука още преди да се върне.

Никога не й се обаждаха по телефона, а просто идваха и я вземаха. Чанг-Ча знаеше защо е така — за да демонстрират, че могат да я повикат по всяко време. Тя беше длъжна да зареже всичко и да се подчини.

Мъжете на прага не бяха с военни униформи. Носеха добре изгладени панталони, сака и бели ризи, закопчани догоре. Бяха млади почти колкото нея, със самодоволни физиономии.

— Да? — изгледа ги тя.

— Трябва да дойдете с нас, другарко Ии — каза единият от тях. — Присъствието ви е наложително.

Тя махна с ръка към Мин.

— Само да я оставя при домоуправителя.

— Добре, но побързайте — отвърна същият мъж.

Чанг-Ча наметна едно яке върху раменете на Мин и я поведе към апартамента на домоуправителя. Там поднесе няколко извинения, но човекът вече беше забелязал двамата цивилни зад гърба й и просто покани момичето да влезе.

Все още с тетрадка и писалка в ръце, Мин се обърна да я погледне. В очите й имаше тъга.

— Нали ще й помогнете в упражненията по писане? — попита Чанг-Ча домоуправителя.

— Това ще свърши жена ми — отвърна той. — Много я бива в писането.

Чанг-Ча кимна, стисна ръката на момичето и прошепна:

— Скоро ще се върна.

— Това беше малката кучка от „Йодо“, нали? — обади се вторият мъж зад гърба й. — Чудя се как издържате на миризмата й!

Чанг-Ча се завъртя и закова поглед в лицето му. Изражението й бързо го накара да млъкне. Тя беше в състояние да убие този човек. Заедно с колегата му, използвайки единствено лъжичка за чай.

— Знаете ли каква съм аз? — тихо попита тя.

— Да, вие сте Ии Чанг-Ча.

— Не попитах дали ми знаете името, а каква съм — мрачно го изгледа тя.

Мъжът отстъпи крачка назад.

— Ами… — запелтечи той. — Вие сте…

— Аз убивам враговете на тази страна, другарю. А малката кучка, както я нарекохте, ще прави същото за родината ни. И за нашия велик вожд. Предупреждавам ви, че ще третирам като враг всеки, който каже нещо лошо за нея. — Светкавична крачка напред скъси наполовина разстоянието помежду им. — Искам да знам дали и вие сте между тях, другарю. Чакам отговор!

Чанг-Ча си даваше сметка, че те заемат важни позиции в управлението на страната. Това, което вършеше в момента, беше доста опасно. Но се почувства длъжна да го направи. В противен случай яростта й щеше да вземе връх, а това означаваше да убие и двамата.

— Аз… Аз не съм ваш враг, Ии Чанг-Ча — отвърна с разтреперан глас той.

Тя му обърна гръб, без да скрива отвращението си.

— В такъв случай да вървим!

Мъжете мълчаливо забързаха след нея.

60

Сградата се оказа доста занемарена. Боята на фасадата й беше евтина, а обзавеждането на кабинетите — още по-евтино. Голите крушки по тавана напрегнато примигваха в резултат на нестабилния ток, който трудно си пробиваше път по изгнилата инсталация. Както кръвта през запушените артерии. Въздухът миришеше на пот и цигарен дим. И тук, както в повечето страни на света, пакетите цигари бяха маркирани с черепи и кръстосани кости, но това не правеше впечатление на почти никого в Северна Корея. Добре де, казваха си те. Ние пушим, значи ще умрем по-рано. На кого му пука?

Чанг-Ча спря пред вратата, която й посочи единият от придружителите. Тя я отвори и влезе. Двамата младежи останаха отвън. Стъпките им бързо заглъхнаха по захабения линолеум.

В кабинета имаше двама мъже и една жена. Единият от мъжете беше Черната куртка, а другият — близкият приятел на генерал Пак. Лицето на жената й се стори познато. Тя примигна и паметта й се проясни.

— Отдавна не сме се виждали, Чанг-Ча — надигна се жената.

Косата й беше побеляла, а лицето — набръчкано от възрастта и грижите. Действително не бяха се виждали много години. А времето не прощава на никого.

Чанг-Ча не отговори. Помнеше само как преди много време същата тази жена й крещеше в „Йодо“.

Ще забиеш ножа във всеки един от тях… по два пъти.

Жената седна и се усмихна.

— Явно се е сбъднала прогнозата ми, че ще стигнеш далече — каза тя. — Още тогава ти личеше по очите, Чанг-Ча. Те никога не лъжат.

Чанг-Ча най-после отмести поглед от нея и се извърна към Черната куртка.

— Ще ми кажете ли защо съм тук?

— Американците нанесоха удара си.

— Как по-точно? — попита тя, докато сядаше на стола срещу него.

Не погледна повече нито жената, нито генерала. Нямаше да им направи това удоволствие. Беше ясно, че шеф на тази групичка е именно Черната куртка. Вниманието и уважението, с които го наблюдаваше, показваха на другите, че могат да вървят по дяволите.

— Осиновените деца на генерал Пак, Ду-Хо и Ън Сън са избягали от „Букчан“. Разбира се, с помощта на американците.

— На един мъж и една жена — уточни генералът.

— Може би става въпрос за същата двойка, която беше изпратена във Франция да ликвидира генерал Пак — добави Черната куртка. — Все още не сме ги идентифицирали, но очаквам това да се случи много скоро.

— Има ли значение? — подхвърли жената. — Американците имат хиляди агенти, които вършат черната им работа. Но в случая те се появиха на корейска територия и отмъкнаха двама наши затворници.

— Да — кимна генералът. — Лим Юн е права. Те са варвари. Избиха много наши Сънародници. Тук става въпрос за необявена война.

— А сега и ние ще се включим в нея, така ли? — попита Чанг-Ча, вдигна глава и внимателно огледа лицата на присъстващите.

— Не — колебливо отговори Черната куртка. — Може би очакват подобна глупост, но ние ще контраатакуваме по друг начин. Както планирахме, другарко.

— Семейството на американския президент? — изгледа го Чанг-Ча.

— Точно така — отвърна Лим Юн. — Ще ги ликвидираме. Или по-точно, ти ще ги ликвидираш, Чанг-Ча. Можеш ли да си представиш славата, с която ще те обсипе Великият вожд?

— Ако остана жива — отбеляза тя.

— В смъртта се крие много повече слава, отколкото в живота! — излая Лим Юн.

— Разбирам — кимна Чанг-Ча. — Затова ви предлагам да ме придружите в Америка, където заедно ще се насладим на тази слава след смъртта. Би било прекрасно, нали?

Черната куртка и генералът се спогледаха, а после насочиха вниманието си към Лим Юн.

— Все още носиш в сърцето си непокорния дух на „Йодо“ — каза хладно Лим Юн.

— В сърцето ми има още много неща от „Йодо“ — мрачно я изгледа Чанг-Ча. — И ги помня всичките!

Лим Юн издържа на погледа й известно време, после отмести очи.

— Днес сутринта беше разстрелян управителят на „Букчан“ заедно с пет-шест надзиратели — обяви с безразличен тон тя. — Сигурна съм, че ще последват още смъртни присъди срещу виновниците за това недостойно бягство.

— Управителят вероятно си го е заслужил — тръсна глава Чанг-Ча.

— Ти уби неговия предшественик в „Букчан“, нали? — стрелна я с поглед жената.

— Такива бяха заповедите ми. Той беше корумпиран и враг на родината.

— А знаеш ли, че съвсем наскоро на неговото място назначиха управителя на „Йодо“, другаря До? Познаваш го от времето в лагера…

Чанг-Ча направи огромни усилия да скрие усмивката си.

— Значи са екзекутирали другаря До?

— Вече го казах.

— Е, сигурна съм, че си го е заслужил.

Лим Юн й хвърли враждебен поглед, а след това се обърна с гръб към нея.

— Само си губим времето! — изръмжа към мъжете тя. — Кажете й каквото трябва да знае.

— Програмата ни се ускори — започна Черната куртка. — Трябва да заминеш за Америка до края на седмицата.

— До края на седмицата?! — повтори Чанг-Ча, обзета от внезапна паника.

— Има ли някакъв проблем, другарко? — попита Лим Юн.

— Никакъв. Винаги съм готова да служа на Великия вожд, включително и с цената на живота си.

— Значи всичко е наред.

— Имам някои предложения.

— Моля? — учудено я изгледа Лим Юн. — Това е изключено!

— Американците ще бъдат подозрителни към всеки мъж или жена от азиатски произход — започна Чанг-Ча, без да й обръща внимание. — Без значение дали са корейци или не. Имат ли очи като нашите, автоматично ще бъдат заподозрени.

— Изработили сме ти много солидна биография — отвърна Черната куртка.

— Въпреки това ще бъдат нащрек, а това означава да бъдем многократно по-добри от тях.

— Какво предлагаш? — попита генералът.

— Мюсюлманите самоубийци… — любезно започна Чанг-Ча.

— Не сме мюсюлмани! — сопнато отвърна Лим Юн. — И не се самовзривяваме!

— Ще ми позволите ли да довърша?

Лим Юн я погледна мрачно, после рязко кимна.

— Мюсюлманите често използват деца за прикритие. Това намалява подозрителността на врага. Обикновено американците захапват въдицата, защото са мекушави и не искат да нараняват деца.

— По-конкретно, другарко! — изръмжа Лим Юн и забарабани с дългите си нокти по масата.

— В момента се грижа за едно малко момиче, казва се Мин…

— Чух за посещението ти в „Йодо“! — рязко я прекъсна жената. — Трябва да си луда, за да поемеш такава отговорност. Чакам да ме убедиш в противното.

Чанг-Ча впери очи в нейните.

— Направих го с пълното знание и одобрение на Великия вожд — отсече тя. — Нали не наричате луд именно него!

Лим Юн изправи гръб, а лицето й се наля с кръв. От пренебрежително й поведение не остана дори следа.

— Как смееш! Изобщо не съм имала предвид…

— Много добре — прекъсна я Чанг-Ча. — Но нека да обясня докрай, за да си спестим време. Ще представим момичето като моя сестра или дъщеря — оставям вие да решите. Това ще бъде отлично прикритие, което със сигурност ще заблуди американците. След изпълнението на задачата ще напусна Америка и ще се прибера у дома заедно с Мин. Ако загина, тя ще се прибере заедно с другите, които ще ни придружават до Империята на злото.

— Планът ти е глупав! — отсече Лим Юн в момента, в който Чанг-Ча млъкна. — Да водиш дете, при това взето от лагерите? Тя ще провали всичко!

— Мин не знае нищо за света именно защото е родена в лагер — спокойно отвърна Чанг-Ча. — Няма да имам проблем с контролирането й.

— Изключено! — отсече Лим Юн.

— Не съм съгласен — обади се генералът. — Всъщност мисля, че идеята на Чанг-Ча е брилянтна. Поздравявам ви за оценката на американците, другарко. Те действително са сантиментални и мекушави. Присъствието на малката със сигурност ще ги заблуди.

— Съгласен съм — кимна Черната куртка.

Всички се извърнаха към Лим Юн. Тя хвърли мрачен поглед към Чанг-Ча, но явно си даваше сметка, че е надхитрена.

— В такъв случай ти желая късмет, другарко Ии — неохотно процеди тя.

61

Ръкостискането на президента Кашън беше отривисто, а лицето му светеше от благодарност и задоволство.

Роби и Рийл седнаха срещу него в Овалния кабинет. На дивана встрани от писалището се бяха настанили Еван Тъкър, Джош Потър и Синия.

Кашън се облегна назад и внимателно ги огледа.

— Изчетох всички секретни доклади за вашето… хм, приключение — каза той. — Ако не знаех, че вие двамата наистина сте го направили, щях да остана с чувството, че чета трилър.

— Получихме огромна помощ, сър — отвърна Роби. — А ако агент Рийл не беше поискала въздушна подкрепа за мен, днес със сигурност нямаше да бъда тук.

Кашън кимна.

— Ду-Хо и Ън Сън вече започнаха нов живот с активната подкрепа на Ким Сък.

— Той е добър човек и свърши работата си по перфектен начин — каза Рийл.

— Е, сега съвестта ми е по-спокойна — отвърна с лека усмивка президентът. — Нещата не могат да се върнат назад, но генерал Пак със сигурност би бил доволен от това, което направихме за семейството му.

— Несъмнено е така — обади се Тъкър.

Кашън го стрелна с поглед. Синия прочисти гърлото си и предпазливо каза:

— Сега обаче трябва да се подготвим за ответния удар, господин президент.

— Естествено. Това беше част от решението ми, взето след много внимателно обмисляне.

— Така е, сър — отвърна с равен глас Синия. — Сега трябва да дефинираме евентуалните мишени на севернокорейците, като едновременно с това засилим мерките за сигурност, синхронизираме постъпващите разузнавателни сведения…

— Всичко това вече е направено — безцеремонно го прекъсна Тъкър. — Можеш да бъдеш сигурен, че съм свършил необходимото, за да парирам всяка акция на севернокорейците.

Президентът хвърли презрителен поглед към директора на ЦРУ.

— Е, това вече ме кара да се чувствам добре — промърмори той.

Кашън напусна Овалния кабинет в компанията на Роби и Рийл.

Срещу тях се появи Първата дама, следвана по петите от Томи, раздърпан и с виновно наведена глава. Единият ръкав на сакото му беше скъсан, ризата му беше извадена от панталона, а вратовръзката му — извъртяна на една страна. Зад него крачеше едър агент на Сикрет Сървис, който изглеждаше доста притеснен.

— Какво се е случило? — попита президентът, когато съпругата и синът му спряха на крачка от него.

— Томи се е сбил в училище — мрачно отвърна Елинор. — Това се е случило.

— Сбил се е? — слисано я изгледа Кашън.

Роби и Рийл дискретно се спогледаха. И двамата останаха с чувството, че президентът вече мисли за медиите, които несъмнено ще отразят инцидента.

— Какво се случи, Томи? — наведе се над момчето той.

Вместо отговор получи само упорито тръсване на глава.

— Какво се случи, агент Палмър? — изправи се Кашън.

— Стана в края на часовете, сър — отвърна охранителят. — Децата вече излизаха навън. После няколко от тях се струпаха, настана суматоха. Докато си пробия път до мястото, Томи вече се биеше с друго момче. Разделих ги, проверих дали другото момче не е пострадало, а след това доведох Томи направо тук, сър.

Кашън прокара пръсти през косата си.

— За какво се сбихте, Томи? — попита той.

Момчето не отговори.

— Зададох ти въпрос, моето момче — търпеливо рече президентът и сложи длан върху главата му. — Очаквам отговор.

— Той те нарече тъпо и безгръбначно лайно! — прошепна Томи, без да вдига очи.

— Внимавай с речника, Томас Майкъл Кашън! — процеди с леден тон Елинор.

— Татко ме попита за какво се сбихме — натъртено отвърна Томи. — Е, затова! Той обиди татко и аз го ударих!

Кашън протегна ръка и вдигна брадичката му. Едва сега забеляза, че окото на сина му е насинено.

— О, Томи! — въздъхна Елинор. — Боят не решава нищо, нито мръсните думи.

— Не беше там, мамо! — отвърна момчето и погледна към агент Палмър. — А ако ти не ме беше дръпнал, здравата щях да му сритам задника!

— Той си е вършил работата, Томи — поясни Елинор. — А тя е да те пази.

— Не искам никой да ме пази! И сам мога да се грижа за себе си!

— Въпросът не е в това, Томи. Можеше да нараниш онова момче.

— Надявам се да е така. Мразя това място! Искам да се върнем у дома!

— Виж какво, Томи — започна президентът и нервно се огледа. — Тези неща ще ги обсъдим по-късно, насаме.

— Няма! — изкрещя момчето. — Ти си президентът и никога нямаш време за сина си!

— Томи! — смаяно възкликна Елинор.

— Пазил си му гърба — каза Рийл.

Всички се обърнаха да я погледнат.

— Какво? — объркано попита Томи.

— Пазил си гърба на баща си. Синовете правят това за бащите си, а дъщерите — за майките си. Така и трябва да бъде. Ти си защитил честта му.

— Да — колебливо каза Томи и разтърка насиненото си око. — Не можех да не го направя.

Очевидно облекчен от развоя на събитията, Кашън се обърна да погледне Роби и Рийл.

— Томи, нека ти представя двама от най-добрите американци, които ще срещнеш някога — тържествено обяви той. — Те току-що се прибраха след изпълнението на една изключително важна за страната ни мисия. Истински герои!

Томи очевидно беше много впечатлен и поведението му коренно се промени.

— Страхотно! — рече той.

— Приятно ми е да се запознаем, Томи — протегна ръка Роби. — Ще ти призная, че и аз се биех с момчетата в училище, но после разбрах нещо.

— Какво? Че е по-добре да обърнеш и другата си буза? — иронично подхвърли момчето.

— Не, това така и не се научих да го правя. Открих, че ако поговоря с момчето и разбера проблемите му, може би ще уредя нещата и без да използвам юмруците си. Защото юмрукът в лицето винаги боли, независимо дали побеждаваш, или губиш.

Томи не изглеждаше много убеден, но въпреки това кимна.

— Ясно.

— Сложи си лед на окото — посъветва го Рийл. — Наистина помага. Кой знае, може би ще стигнеш и до втори рунд…

Томи леко се усмихна.

— Да вървим да те спретнем, младежо — намеси се Елинор и го завъртя в обратна посока. — Но не си мисли, че ти се е разминало. Очаквам да ми се обадят от училището, след което ще получиш съответното наказание.

Първата дама хвърли кос поглед към съпруга си и тихо добави:

— Още ли мислиш, че преувеличавам? Нантъкет, чакай ни!

Томи покорно последва майка си, после изведнъж се обърна да погледне Роби и Рийл.

Роби му намигна, а Рийл окуражително вдигна палец.

— Извинявайте за сцената — промърмори Кашън.

— Децата са си деца, господин президент — отвърна Роби. — А той е принуден да живее в най-големия аквариум на света, което никак не е лесно.

— Прав си, не е лесно — въздъхна президентът. — Съмнявам се, че щях да издържа, ако бях на десет години.

Кашън ги изпрати до външната врата на Западното крило.

— Още веднъж приемете най-сърдечните ми благодарности — каза той. — Знам, че ви изпратих на една почти невъзможна мисия, но въпреки това вие се справихте отлично.

— Няма проблем, сър — отвърна Роби. — Това ни е работата.

— Имате ли някаква идея как ще ни отмъстят севернокорейците? — попита президентът.

— За съжаление, им предлагаме богат избор от лесни мишени, сър — отвърна Рийл. — Това е един от недостатъците на свободното и отворено общество.

Президентът кимна, обърна се и затвори вратата след себе си.

На път към колата Роби и Рийл минаха покрай екип за озеленяване, който почистваше цветните лехи и подрязваше храстите. Всички работеха съсредоточено, с изключение на един.

Мъжът се изправи и насочи вниманието си към двойката. Изчака ги да отминат, а след това свали шапка и избърса чело.

Но челото му беше сухо, без капчица пот.

Сред групата туристи, които крачеха зад оградата, имаше трима мъже. Приели сигнала на градинаря, те извадиха камери и започнаха да снимат Роби и Рийл. Няколко минути по-късно колата им напусна Белия дом през една от страничните врати, а същата групичка туристи направи няколко снимки и на регистрационния й номер.

После Роби и Рийл потънаха в трафика.

62

Големият джъмбо-джет, излетял от Франкфурт, плавно се снижаваше към международното летище „Кенеди“. Мин надничаше през илюминатора в задната част на салона. Беше се съгласила да се качи на самолета след продължително увещаване от страна на Чанг-Ча.

Самата Чанг-Ча гледаше през рамото й към внушителната панорама на Манхатън, която изплува пред очите й, когато самолетът направи плавен завой към пистата.

— Какво е това? — учудено попита Мин, сочейки с пръст сградите под тях.

— Град. Казва се Ню Йорк.

— Никога не съм виждала толкова високи… — Тук ограниченият й речник окончателно засече.

— Казват се небостъргачи — поясни Чанг-Ча. — Преди време имаше още два, по-високи от всички останали.

— Какво се е случило с тях?

— Паднаха.

— Как така? — смаяно я погледна Мин.

Чанг-Ча съобрази, че се намират на борда на самолет, и предпочете да даде неясен отговор.

— Стана инцидент.

Кацнаха на пистата и след известно време напуснаха самолета, който спря в близост до терминала. Предстоеше им да преминат през контролно-пропускателния пункт и Чанг-Ча се стегна, готова да отговаря на всякакви въпроси. По документи се водеше гражданка на Южна Корея, придружавана от своята племенница. Южна Корея беше верен съюзник на Америка и по тази причина не очакваха проблеми. Но Чанг-Ча прекрасно знаеше, че очакванията не гарантират абсолютно нищо.

Служителката зад гишето небрежно погледна паспорта й и се усмихна на Мин, която притискаше към себе си голяма кукла.

— Желая ти приятно прекарване, миличка — каза жената, след като ги поздрави с „добре дошли в Америка“. — Нашият град, наречен Голямата ябълка, е страхотно място за деца. Не пропускай да посетиш зоологическата градина в Сентръл Парк.

Мин се усмихна плахо. Продължаваше да стиска ръката на Чанг-Ча, която също се усмихна. Планът действаше отлично. Присъствието на детето беше премахнало всякаква подозрителност у американските контролни органи. Тя се чувстваше малко гузна, че използва Мин, но нямаше как да я остави сама в Северна Корея.

Взеха си багажа и излязоха пред терминала, където ги чакаше кола с шофьор.

Откараха ги в хотел в Долен Манхатън. По пътя Мин непрекъснато въртеше глава, стараейки се да не пропуска нищо.

Чанг-Ча правеше същото. И тя виждаше Америка за пръв път.

Пристигнаха в хотела и се насочиха към рецепцията. Дадоха им стая на деветия етаж. Качиха се с асансьора и започнаха да разопаковат багажа си.

— Тук ли ще живеем? — попита Мин.

— Само за малко — отвърна Чанг-Ча.

Момичето огледа стаята и дръпна вратичката на някакъв шкаф.

— Тук има храна — обяви то. — И разни неща за пиене.

— Искаш ли нещо? — попита Чанг-Ча и надникна в минибара.

— Може ли? — погледна я неуверено Мин.

— Тук има шарени бонбони — отвърна тя, измъкна пликче „М & М“ и й го подаде. — Мисля, че ще ти харесат.

Детето предпазливо го пое, извади едно бонбонче и вдигна глава.

— Може ли да го изям?

— Да.

Мин го лапна и очите й се разшириха от изненада.

— Много е вкусно!

— Само не ги изяждай всичките, защото ще надебелееш.

Мин внимателно измъкна още четири бонбончета и бавно ги сдъвка. После затвори пликчето и понечи да го върне в шкафа.

— Недей — спря я Чанг-Ча. — Вече са твои.

— Мои ли? — смаяно попита момичето.

— Просто ги прибери в джоба си за после.

Пликчето светкавично изчезна в якето на Мин. После тя тръгна да обикаля стаята, като докосваше различни предмети. Вниманието й беше привлечено от големия екран в отсрещния край на помещението.

— Какво е това?

— Телевизор.

Подобно на повечето граждани на Северна Корея, Чанг-Ча нямаше телевизор в апартамента си. Притежанието на такъв беше разрешено, но само след предварителна регистрация в полицията. Програмите бяха строго цензурирани, като повечето от тях излъчваха единствено хвалебствия за ръководството на страната, тук-там примесени с остри критики към Южна Корея, Съединените щати и Обединените нации. Разбира се, по време на своите пътувания в чужбина Чанг-Ча беше виждала най-различни телевизори, но беше предпочела да се задоволи с радиоапарат, тъй като радиоапаратите бяха далеч по-разпространени, макар да излъчваха също толкова строго цензурирани програми.

Нещата бавно се променяха, особено след появата на интернет. Но никой в Северна Корея не можеше да се похвали, че поддържа постоянна връзка с външния свят. Беше забранено. Разбира се, в страната имаше закон за свобода на словото и печата, който много приличаше на този в Америка. Но само на хартия. В това отношение контрастът между двете страни беше огромен.

Чанг-Ча щракна дистанционното. Мин уплашено отскочи назад в мига, в който на екрана се появи лицето на един мъж, който сякаш говореше директно на нея.

— Кой е този? — страхливо прошепна тя. — Какво иска?

— Той не е тук, а там, в кутията — отвърна Чанг-Ча и успокоително докосна рамото й. — Не може да те вижда и чува, но ти можеш. — Тя смени няколко канала и накрая попадна на анимационно филмче. — Погледай това, докато проверя някои неща…

Силно заинтригувана от филмчето, Мин отиде да пипне екрана. Чанг-Ча извади телефона, с който я бяха снабдили още у дома. Започна преглед на получената внушителна бройка есемеси, всички на корейски и съответно кодирани. Дори ако някой успееше да разбие кода, той щеше да се натъкне на втори, който беше известен единствено на изпращача и Чанг-Ча, а дешифрирането му беше възможно само с помощта на специалната книга, с която двамата разполагаха. Без нея тези кодове за еднократна употреба бяха практически неразбиваеми.

Тя разтвори своя екземпляр и се зае с дешифровката. Не след дълго приключи и погледна към Мин, която не отлепяше очи от телевизора.

— Искаш ли да се разходим и да хапнем нещо?

— А телевизорът ще бъде ли тук, като се върнем?

— Да.

Мин скочи и облече палтото си.

Извървяха голямо разстояние, преди да стигнат до брега. Оттатък пристанището се издигаше Статуята на свободата и Мин попита какво е това. Но този път Чанг-Ча нямаше отговор, защото също я виждаше за пръв път.

По-късно хапнаха в някакво ресторантче. Мин се радваше на екзотично облечените хора, които срещаха по тротоарите и в магазините.

— Имат разни неща по кожата и железа по лицата — констатира тя, докато се бореше с голям хамбургер. — Ранени ли са?

— Не — отвърна Чанг-Ча, като огледа групичка младежи с татуировки и пиърсинг — Според мен доброволно са си сложили тези неща.

Мин поклати глава, но не можеше да отдели очи от групичка азиатски момичета с пазарски торбички и колежански дрехи, които весело се смееха. Всяко от тях държеше телефон в ръка и непрекъснато натискаше копчетата му.

— Тези приличат на нас — прошепна тя.

Чанг-Ча се обърна да ги погледне. Едно от момичетата видя Мин и весело й помаха.

— Приличат, но не са като нас — каза тя. В думите й се прокрадна лека завист, но Мин беше твърде възбудена от всичко наоколо, за да й обърне внимание.

— Хората тук се смеят много — отбеляза след известно време момичето, вдигна глава да я погледне и добави: — А в „Йодо“ се смеят само надзирателите…

Чанг-Ча я наблюдаваше. Все едно че се е родила в пещера, откъдето са я прехвърлили в настоящето с машина на времето, помисли си тя. В един град, който кипи от живот.

Град, в който хората се смеят.

По-късно се отбиха в Уошингтън Скуеър Парк, за да погледат уличните артисти — мимове, жонгльори, факири, музиканти и танцьори. Стиснала здраво ръката на Чанг-Ча, Мин ги гледаше с дълбоко смайване. В един момент някаква жива статуя пристъпи към нея и измъкна една монета иззад ухото й. Тя изпищя, но не побягна. Човекът й подаде монетата, усмихна се и й отдаде чест.

След известно време си тръгнаха. Мин продължаваше да стиска монетата и час по час се обръщаше да погледне артистите.

— Какво е това място? — попита тя. — Къде сме, Чанг-Ча?

— В Америка.

Мин се закова на място и издърпа ръката си от нейната.

— Но Америка е лоша! — извика тя. — Така ни казваха в „Йодо“.

Чанг-Ча бързо се огледа и с облекчение установи, че никой не е чул думите на Мин, които и без друго бяха изречени на корейски.

— В „Йодо“ си чувала много неща, но не всички са верни.

— Значи Америка не е лоша?

Чанг-Ча приклекна и я сграбчи за раменете.

— Няма значение дали е лоша или не, Мин — настоятелно прошепна тя. — Тук не бива да говориш такива неща! По-късно при мен ще дойдат хора, пред които също няма да говориш нищо, разбираш ли?

Мин бавно кимна, но в очите й имаше страх.

Чанг-Ча се изправи и я хвана за ръката. Прибраха се в хотела, без да си разменят нито дума.

Тя отново се запита дали беше постъпила разумно, като бе взела детето със себе си.

Но нима можех да я оставя?

63

Влакът напредваше през Средноатлантическия регион. В едно от купетата се бяха настанили Мин и Чанг-Ча. Изтощено от вълненията в Ню Йорк, момичето заспа броени минути след като се качиха във влака.

Чанг-Ча се загледа през прозореца. Прекосяваха някаква река. Тя нямаше как да знае, че това е река Делауеър. Всъщност нямаше значение. При подобни мисии човек трябваше да се концентрира само върху важните неща.

Тя погледна надолу към Мин, протегна ръка и отмести кичур коса от челото й. Раните на момичето бяха зараснали. Вече не беше толкова кльощава. Зъбите й бяха оправени. Имаше забележителен напредък в учението, но все още й предстояха години упорит труд, за да настигне връстниците си.

Може би я чакаше добро бъдеще. Може би.

Чанг-Ча погледна към другите двама пътници в купето, седнали диагонално срещу нея. Мъж и жена, азиатци. Приличаха на семейна двойка, тръгнала на почивка. Облеклото им беше различно от това на повечето пътници във влака, които носеха делови костюми.

Но те не бяха семейна двойка и не отиваха на почивка. Вече й бяха дали сигнал. Те бяха нейните помощници, които щяха да пътуват с тях до последната им спирка.

Вашингтон.

Там беше домът на американския президент. И на неговото семейство.

Влакът спря на Юниън Стейшън и Чанг-Ча събуди Мин. Напуснаха гарата и поеха след младата двойка. Качиха се с ескалатора до покрития паркинг, където ги чакаше черен джип. Мъжът седна зад волана, а жената се настани до него. Чанг-Ча и Мин се качиха на задната седалка.

— Къде отиваме? — прошепна Мин.

Чанг-Ча само поклати глава и момичето потъна в мълчание, боязливо загледано напред.

Насочиха се към Спрингфийлд, Вирджиния, и спряха пред най-крайната къща в комплекс с още много такива. Мин видя някакви деца, които си играеха в двора през две къщи от тази, пред която бяха спрели. Момиче на нейната възраст държеше топка. Момче на около седем й правеше знаци да му я подаде. Но вместо това момичето помаха на Мин. Тя понечи да отговори, но Чанг-Ча й каза нещо, което я накара да погледне на другата страна.

Влязоха в къщата с малки куфари в ръце.

Беше просторна, далеч по-голяма от апартамента на Чанг-Ча. Но обзавеждането беше оскъдно. Насочиха ги към една от стаите на втория етаж, където трябваше да разопаковат багажа си. Мъжът и жената не обръщаха внимание на Мин, но към Чанг-Ча се отнасяха с подчертано уважение.

— Донесохме играчки за момичето — каза жената. — Докато ние говорим, то може да си поиграе с тях в сутерена.

Чанг-Ча направи знак на Мин да я последва по стълбите. Не след дълго се озоваха в голяма полупразна стая. На масата имаше плюшено мече, червена топка и някаква книга, която детето не можеше да прочете, но пък тя беше пълна с картинки.

— Имам малко работа, Мин — каза Чанг-Ча. — А ти ще останеш тук и ще си поиграеш с тези неща.

— Колко време ще отсъстваш? — попита момичето.

— Няма да ходя никъде. Ще бъда горе.

— Може ли да остана с теб?

— Ще бъда горе — отсече Чанг-Ча. — А ти ще си поиграеш тук.

Тя пое обратно по стълбите, усещайки погледа на момичето, закован в гърба й. Изпита чувство за вина.

Оттеглиха се в кухнята в задната част на къщата. Към тях се присъединиха още двама мъже, и двамата севернокорейци. Единият беше градинарят от Белия дом. Седнаха около масата, където бяха разпръснати снимки и папки.

— Ще използвате помощта на местен екип, другарко Ии — започна градинарят, чието име беше Бе-Хо. — Той ще се отзове на всяко ваше повикване. За нас е чест да бъдем подпомагани от толкова близък сътрудник на Великия вожд, каквато сте вие.

Чанг-Ча го погледна над папката, която държеше в ръце, и моментално усети нещо нередно в плоския комплимент.

Подпомагани?

— Благодаря, другарю — кимна тя. — Наистина ще се нуждая от екип за успешното изпълнение на тази мисия. Благодаря, че ще имам зад гърба си човек като вас.

Самоувереността на Бе-Хо видимо се стопи.

Не можеше да го обвинява, че е опитал да си придаде важност. Но едновременно с това беше доволна, че го постави на мястото му. Обратното би означавало проблем, а тук нямаше място за грешки. Американците бяха много добри в сферата на сигурността. Говореше се, че могат да прихванат съобщенията от всички телефони и компютри по света, а според някои твърдения вече бяха изобретили и апаратура за разчитане на мислите. Надяваше се, че това е само слух. Защото, ако беше истина, битката им вече бе загубена.

През следващите няколко часа я запознаха подробно със съдържанието на папките. От време на време се питаше какво ли прави Мин в стаята с играчките, но информацията беше твърде важна и тя се стараеше да не се разсейва.

Внимателно разгледа три снимки. Майката, синът и дъщерята. Абсолютно невинни, разбира се. Единственото им прегрешение беше, че са роднини на големия им враг.

После й показаха още две снимки.

— Направени са в близост до „Букчан“ — кратко поясни Бе-Хо.

На едната от тях се виждаше мъж, увиснал на едната ска на военен хеликоптер. Максималното увеличение даваше възможност да се види лицето му въпреки тъмнината.

— Този боклук уби много наши другари в лагера, а на всичкото отгоре отмъкна и децата на предателя Пак — изрече мрачно Бе-Хо. — Имаме информация, че е бил ранен по време на бягството си. Охраната на „Букчан“ без малко не е свалила хеликоптера със своите надеждни оръжия.

Чанг-Ча закова поглед в лицето на Уил Роби. Първото й впечатление беше, че става въпрос за един изключително способен човек. Не е лесно да увиснеш на ската на хеликоптер под интензивен обстрел.

На втората снимка имаше жена на някакво летище.

— Направена е в Китай, малко преди нападението срещу „Букчан“ — поясни Бе-Хо. — Според нас тази жена е американски агент и действа с онзи мъж. Предварителната информация сочеше, че единият от екипа е жена. А аз лично ги видях заедно в Белия дом малко след нападението.

Чанг-Ча се втренчи в снимката на Джесика Рийл. Висока, стройна и несъмнено добре тренирана жена.

— Доколкото ми е известно, с тях е имало и един наш сънародник предател — подхвърли тя.

— Да. Той е говорил с човек от охраната. Използвали са го заради езика, а може би и защото познава „Букчан“.

— Вероятно е бил затворен в лагера — каза Чанг-Ча. — Някои от тях са успели да избягат от там и да се прехвърлят в Америка.

— Гад! — изръмжа Бе-Хо и с отвращение се изплю на пода.

Чанг-Ча се вгледа спокойно в лицето му.

— Защо ми показвате тези хора? — попита с равен глас тя.

Преди да отговори, Бе-Хо се спогледа с останалите.

— Защото те също трябва да бъдат ликвидирани! — изръмжа той.

— Но не от мен, нали?

— Това все още не решено, другарко Ии.

— Не мога да бъда на две места едновременно.

— Ще видим — промърмори той. — Ще видим. Но при всички случаи аз ще бъда зад гърба ви, другарко Ии!

Гледаха се дълго, без да мигат. В крайна сметка Бе-Хо беше този, който пръв отмести поглед. Чанг-Ча отново се наведе над папките, но мислите й бягаха надалече.

64

Хапнаха вечерята, приготвена от жената, която пристигна заедно с тях. После Бе-Хо си тръгна, а мъжът и жената се качиха в стаите си. Чанг-Ча и Мин останаха сами. Клепачите на момичето видимо натежаха, но въпреки това то попита:

— Може ли да излезем на разходка?

— Не мисля, че е добра идея — поклати глава Чанг-Ча.

— Моля те, само за няколко минути!

Чанг-Ча погледна през прозореца. Навън беше тъмно, но мракът не я плашеше. Вярно, че нямаше оръжие, но самата тя беше оръжие. В родината й непрекъснато говореха за престъпността в Америка, за вилнеещите по улиците банди, които убиват, изнасилват и ограбват мирните граждани. Досега обаче не беше виждала подобно нещо — нито в Ню Йорк, нито тук. Което не означаваше, че бандите не са някъде наблизо.

— Добре, но наистина за няколко минути — каза тя и лицето на момичето светна.

Хванати за ръце, те се разходиха из жилищния комплекс с многобройни светещи улични лампи.

— Американците трябва да имат много пари — отбеляза Мин, оглеждайки паркираните наоколо коли.

— Предполагам, че е така — съгласи се Чанг-Ча, която си мислеше същото.

Околните къщи бяха ярко осветени, докато жителите на Пхенян се чувстваха късметлии, ако имаха и един час ток след мръкване. А на този паркинг имаше повече коли, отколкото беше видяла в цяла Северна Корея.

Семейство с две деца излезе от близката къща и се насочи към колата си. Мъжът се усмихна и любезно ги поздрави.

Чанг-Ча отвърна със същото.

— Съседи ли ни ставате? — попита жената.

— Моля?

— Видяхме ви да пристигате — каза непознатата. — Затова питам дали ще живеете тук, или сте дошли на гости.

— На гости — автоматично отвърна Чанг-Ча.

— Как се казваш? — обърна се жената към Мин.

— Казва се Мин, но за съжаление, не говори английски.

— О, сигурна съм, че много бързо ще го научи — каза с усмивка жената. — Лично аз се надявам, че много скоро и тук ще започнат да преподават чужди езици още от началните класове, както е в чужбина. У нас децата избират чужд език едва в прогимназията. Но според мен това е твърде късно. — Тя отново погледна Мин. — Изглежда ми на около десет, също като нашата Кейти. Кажи „здравей“ на момиченцето, Кейти!

Дребничкото момиченце с къдрава руса коса се скри зад баща си.

— Много е срамежлива — засмя се жената.

— И Мин е такава — отвърна Чанг-Ча.

— Ако възнамерявате да правите туристическа обиколка или нещо подобно, обадете се — подхвърли мъжът. — Работя в центъра и познавам града като петте си пръста, а точно пред офиса ми има станция на метрото. Само кажете. Непременно трябва да посетите Музея по авиация и космонавтика, а също така и Националния архив. Ще останете доволни.

— Благодаря — отвърна Чанг-Ча, макар че изобщо не разбра за какво става дума.

Семейството потегли, а двете с Мин продължиха разходката си.

— Какво искаха тези хора? — попита момичето.

— Спряха да ни кажат „здрасти“. И да попитат дали се нуждаем от помощ.

— Преструваха ли се? Може би искат да ни направят нещо лошо.

— Не знам — сви рамене Чанг-Ча. — Изглеждаха добри хора.

— А какво не е наред с косата на момичето?

— Не е наред ли?

— Цялата беше нагъната.

Изтече секунда, преди Чанг-Ча да включи за какво става дума.

— О, някои американци се раждат с такава коса, а други използват специален инструмент, за да я накъдрят.

— Защо?

— Не знам. Предполагам, че им харесва.

— На мен не ми харесва — отсече Мин, въпреки че изражението й сочеше противното. Личеше си, че къдравата коса не само й харесва, но и се пита дали ще й отива.

Прибраха се в къщата. Чанг-Ча сложи Мин да си легне, а след това слезе в кухнята, направи си чай и седна на отрупаната с документи маса. Прегледа всичко за пореден път — всеки документ, всяка бележка, всяка снимка. Тези папки щяха да запълват времето й толкова дълго, колкото бе нужно.

След три часа и още две чаши чай очите й натежаха от умора. Облегна се назад и погледна нагоре, към стаята, където спеше Мин.

После стана и се приближи до прозореца. Кварталът също спеше и повечето къщи бяха тъмни. И тя би трябвало да си легне. Все още имаше проблеми с аклиматизацията, а натискът върху нея беше огромен. Това, което се очакваше да направи, беше почти невъзможно. Дори при успех на първата част от мисията, шансовете за втората — да се изтегли — бяха нулеви.

Какво щеше да се случи с Мин след това?

Два дни по-късно Чанг-Ча се отправи към ново място, далече от града. Къщата беше уединена и се намираше в запустяла ферма, чиито ниви дълго време не бяха виждали плуг.

Вътре я чакаха няколко души. Но Бе-Хо не беше сред тях. Той беше изключително ценен, внедрен преди много години агент и по тази причина беше взето решение да бъде запазен на всяка цена. Разкриването на връзките му със Северна Корея би означавало тежък провал — главно защото службата в Белия дом му даваше възможност да вижда и чува неща, които бяха недостъпни за всички останали.

Във фермата се събра екипът, за който я бяха предупредили. Съставен само от мъже, способни да вършат всичко, включително убийства. Чанг-Ча знаеше това от досиетата им. Някои бяха в Щатите от по-дълго време, други — отскоро. Но всички бяха готови да умрат, за да постигнат своите цели. Знаеха, че мишените им се охраняват по най-добрия начин, но се надяваха самите те да бъдат още по-добри.

Седнаха около голямата стара маса в помещение, което някога е било кухня. Това си личеше от очуканата мивка и ръждясалата печка. Разговорът се водеше на бърз и напрегнат корейски. Един по един мъжете докладваха за всичко, което бяха научили. След което стана ясно, че мястото на покушението вече е уточнено.

— Те заминават за Нантъкет — каза един от присъстващите на Чанг-Ча. — Знаем това от другаря Бе-Хо, който е подслушал части от разговори, проведени в Белия дом.

— Но той не ми каза нищо по време на срещата — изтъкна тя.

— Информацията му се нуждаеше от потвърждение, което получихме по-късно.

Мъжът придърпа картата, която лежеше на масата.

— Става въпрос за малък остров в Атлантическия океан, разположен срещу бреговете на щата Масачузетс. До него се стига със самолет или ферибот. Заминават след две седмици. Само съпругата и децата, плюс охраната. Вече знаем къде ще отседнат — в къща, близо до центъра на града. Тя е стара, с историческа стойност и предлага някои добри възможности.

— Разполагаме ли с графика на пребиваването им? — попита Чанг-Ча.

— Да. Предварителен, сглобен от различни източници. В момента работим върху достоверността му.

— Трябва да отидем там преди тях, за да не събудим подозрения — каза Чанг-Ча.

— Задължително — кимна мъжът. — Извън сезона островът се посещава от малко туристи. През лятото там има цяла армия обслужващ персонал — главно от Африка, Русия и източноевропейските страни, които работят във вторите къщи на богати американци.

— Втори къщи? — вдигна вежди Чанг-Ча.

— Много хора в тази страна притежават по няколко жилища. Те непрекъснато сноват между тях. Задоволяват своята алчност чрез експлоатация на бедните.

— Разбирам.

— Но по това време на годината прислужниците ги няма. За наш късмет, на острова живеят достатъчно азиатци и латиноамериканци. Вероятно сте наясно, че американците не правят разлика между китайци и японци и нямат представа кой откъде идва. Това невежество е типично за високомерното им поведение. Въобразяват си, че светът се върти около тях. Но в момента разполагаме с двама оперативни агенти на място, които ще осъществят внедряването. Ще си намерим работа в различни части на острова. Не всички, разбира се. Част от нас ще останат в резерв, включително и вие, Чанг-Ча. Ще излезете на сцената в последния момент преди удара.

— А знаем ли кога ще настъпи този момент?

— Скоро ще знаем — отвърна мъжът. — След което ще изчистим детайлите.

— Колко време ще останат мишените?

— Една седмица. Толкова продължава ученическата ваканция.

— Сигурни ли сме, че децата ще се появят в Нантъкет?

— Да.

— Но президентът няма да е там?

— Най-вероятно не. Имаме начин да разберем, в случай че промени плановете си. Ако се появи на острова, ударът се отлага. Мерките за сигурност ще бъдат непреодолими. Но, за щастие, това съвсем не е така, когато президентът отсъства. За тях той е най-важният човек на Земята. Имаме сведения, че когато става въпрос за неговия жалък живот, Сикрет Сървис са готови да обърнат гръб дори на съпругата и децата му.

Чанг-Ча кимна и насочи вниманието си към картите, пръснати върху масата.

— Виждам как можем да стигнем до там — каза след известно време. — Но как ще си тръгнем след изпълнението на задачата? Ясно е, че не можем да използваме нито самолет, нито ферибот… — Тя погледна бележките пред себе си. — Масачузетс…

Мъжете се спогледаха.

— Не очакваме, че ще оцелеем след тази мисия, Чанг-Ча — тихо отвърна мъжът.

Тя дори не трепна. Може би защото го очакваше. Отдавна подозираше, че я изпращат на самоубийствена мисия. И знаеше кой има пръст в това.

— Познавате ли другарката Лим Юн? — попита тя.

— Да, имам честта да я познавам.

— От нея ли научихте това, което ми казахте току-що?

— Да.

Чанг-Ча бавно огледа останалите. В очите на повечето от тях имаше любопитство, примесено с подозрение.

— За мен е привилегия да служа на Великия вожд — обяви тя. — И да умра за него. А сега да се залавяме за работа.

Чанг-Ча отново се зачете в документите пред себе си.

Обсъждането на плана продължи още доста време, но тя не беше в състояние да мисли за нищо друго, освен за Мин.

65

Телефонът на Роби иззвъня. Беше си у дома в компанията на Рийл, която се беше отпуснала на стола със затворени очи, но той знаеше, че не спи. Навън валеше дъжд. И двамата нямаха какво да правят. Почивката им харесваше, но те не бяха свикнали да бездействат.

— Да? — каза той, послуша за момент и се изправи. — Да, разбира се. Кога? — После кимна и добави: — Ще бъдем там.

Прибра телефона и побутна леко Рийл.

— Нова задача ли? — отвори очи тя.

— Не съм сигурен. Но скоро ще разберем, защото ни викат в Белия дом.

— Пак ли? — възкликна тя. — Кашън вече ни потупа по главите. Какво още иска?

— Не ни вика той.

— Какво? — учудено го погледна тя, изопна дългите си крака и изправи гръб.

— Поканата е от Първата дама. Ще се срещнем в частните й покои след… — Роби погледна часовника. — Един час.

— Какво иска от нас?

— Нямам представа. Но скоро ще разберем.

Пристигнаха в Белия дом в уреченото време. Бяха помолени да оставят оръжието си на охраната, а след това ги поведоха към частния президентски апартамент на втория етаж.

— Някога бил ли си там? — прошепна Рийл, докато бяха в асансьора.

Той поклати глава.

— А ти?

— Не, по дяволите.

Въведоха ги в просторен хол, украсен с цветя в големи вази. Елинор Кашън се изправи да ги посрещне. Служителят, който ги придружаваше, безшумно се оттегли.

Първата дама ги покани да седнат на един голям диван и се настани срещу тях. Беше с панталон, къс жакет, бяла блуза и обувки на петсантиметрови токчета. Косата й беше вързана на конска опашка. Носеше голям медальон с лика на свети Кристофър, окачен на сребърна верижка.

— Вероятно се чудите защо ви помолих да се отбиете — започна тя.

— Малко сме изненадани — призна Роби.

— Работата е там, че направихте много силно впечатление на сина ни. Мисля, че в момента се е заел да ви проучва.

— Едва ли ще открие нещо — каза Рийл. — Нямаме Фейсбук.

— Знам — усмихна се Елинор. — Наясно съм и с факта, че нямам право на достъп до това, с което се занимавате, но все пак открих някои неща… — Първата дама направи кратка пауза и побърза да добави: — И аз като съпруга ми съм ви признателна за това, което вършите за страната ни.

— Благодарим ви — отвърна Роби, а Рийл само кимна.

— Споделих с Томи някои неща за вас. Нищо поверително, разбира се. Но той се впечатли извънредно много. — Тя погледна Рийл. — Разказаха ми някои неща за вашите проблеми, агент Рийл. Радвам се, че тази ситуация вече е зад гърба ви.

Рийл не отговори, но любопитството в очите й нарасна.

— По-добре да преминем на въпроса, госпожо — почтително рече Роби.

— Обикновено не съм толкова нервна и срамежлива, когато искам нещо — засмя се Елинор. — Някога наистина бях такава, но след като се омъжих за политик, бързо открих колко е удобно да искаш разни неща от другите. — Тя замълча за момент, събра мислите си и продължи: — Аз и децата заминаваме на едноседмична ваканция в Нантъкет. Да сменим обстановката и да заредим батериите. Всички имаме нужда от това, но най-вече Томи.

— Заради сбиването в училище? — подхвърли Рийл.

— Не само заради него. Томи трудно се адаптира към живота тук. Много трудно. Вероятно защото дойдохме от едно коренно различно място.

— Това е уникален град, но човек трудно свиква с него — каза Роби.

— Тук сте абсолютно прав.

— Но какво искате от нас? — директно попита Рийл.

— Ще ви го кажа направо. Искам да дойдете в Нантъкет. Президентът няма да може да ни придружи и аз си помислих, че… Е, че вашето присъствие ще ни помогне много. — После си пое дъх и бързо добави: — Това вероятно ви изглежда налудничаво. Почти не се познаваме, но Томи говори само за вас. Не знам какво да ви кажа… Всъщност знам. Той усеща уважението на баща си към вас и ви смята за истински герои. А в същото време страда, когато татко му не е до него…

Гласът й постепенно заглъхна. От изражението й личеше, че съжалява за проявената словоохотливост.

— Виждал съм Томи само веднъж, но веднага разбрах, че е добро дете — отвърна Роби. — Сбил се е, за да защити баща си.

— Прав сте. Бях възхитена от смелостта му, но едновременно с това и ужасена. Не знаех как да постъпя — да го похваля или да го накажа.

— Не е лесно да си майка — каза Рийл.

— Извинявам се, че не попитах по-рано — погледна я Първата дама. — И вие ли сте майка, агент Рийл?

— Не, не съм — без колебание отвърна Рийл.

Елинор се облегна назад.

— И тъй, ще го направите ли?

Рийл хвърли кос поглед към Роби и попита:

— Да разбирам ли, че президентът и Сикрет Сървис нямат нищо против?

— Да. Съпругът ми е съгласен. Смята, че допълнителната сигурност няма да ни бъде излишна. Моят охранителен екип също не възразява. Явно са ви проучили добре.

— А децата? — попита Рийл.

— Томи е на седмото небе.

— Дъщеря ви?

— Признавам, че тя не беше много ентусиазирана от идеята да отскочим до Нантъкет, особено по това време на годината. Предпочиташе да си остане у дома и да бъде с приятелките си. Но сега изгаря от нетърпение да замине.

— Какво се промени? — попита Роби.

— Ами… — леко се изчерви Елинор. — Тя видя една ваша снимка, агент Роби.

Рийл му хвърли кос поглед, в който имаше весели искрици.

— Това не бива да ти замайва главата — шеговито подхвърли тя.

— Тийнейджърките лесно се впечатляват — добави Първата дама.

— Държите на тази ваканция заради Томи, нали? — попита Роби.

— Да, но и за мен ще бъде много приятно да прекарам известно време извън тази сграда в компанията на децата. Това е истината, агент Роби.

— Наричайте ме Уил, госпожо.

— А мен Джесика — добави Рийл.

— Значи сте съгласни?

— В момента сме в пауза между две операции — отвърна Рийл. — А това означава, че вашата молба ще стане приоритет.

— Отговорът е да, съгласни сме — добави Роби. — Само ни кажете кога и къде.

— Нямате представа колко съм ви благодарна! — възкликна Елинор. — Надявам се, че това пътуване ще се отрази добре на всички ни. Но най-вече на Томи.

— Сигурен съм — каза Роби. — Ще имате ли някакви специални изисквания към нас, докато сме там?

— Надявам се да отделите малко време на Томи. Още след първата ви среща усетих, че се превръщате в пример за подражание за него. Достатъчно ще бъдат няколко думи, а дори и самото ви присъствие. Като мъж към мъж…

— Ясно.

— Не ме разбирайте погрешно — добави Елинор. — Томи обожава баща си. Имаха много силна връзка помежду си. И все още я имат. Работата е там, че…

— Дори Супермен не може да върши работата на президента — погледна я с разбиране Роби. — Тя изисква страшно много усилия и най-вече време. Семейството остава на втори план.

— Нещо такова — колебливо отвърна Първата дама. — Президентът прави каквото може, но сякаш всички на този свят искат част от времето му.

— Да.

Станаха да си вървят, но Рийл внезапно спря.

— О, и още нещо…

— Да? — погледна я Елинор.

— Напомнете на дъщеря си, че партньорът ми е достатъчно възрастен, за да й бъде баща.

66

— Това с нищо не ни помага! — отсече Еван Тъкър, седнал срещу Роби и Рийл в една от заседателните зали на Лангли. Вляво от него беше Аманда Маркс, а вдясно — Синия.

— Нямахме кой знае какъв избор — отвърна Роби.

— Винаги има избор! — сопна му се Тъкър. — Отивате на ваканция в Нантъкет, когато се нуждаем от вас тук?

— Ние също имаме нужда от почивка! — реагира Рийл. — Особено след онази „ваканция“ с неонацистите и цялата бъркотия в Северна Корея!

— Знаеш какво имам предвид — изгледа я Тъкър. — Все още не сме сигурни как ще реагират корейците. Между нас казано, направих опит да разубедя президента да се откаже от операцията по измъкването на децата на Пак от концлагера, но той се запъна. Сега ще трябва да платим цената за неспособността му да преглътне чувството си за вина.

— Имаме ли идея къде могат да нанесат удар? — попита Рийл, обръщайки се към Маркс.

Заместник-директорът кимна.

— В част от прехванатите разговори се намеква, че Северна Корея подготвя ракетен удар срещу американските бази в южната й съседка.

— Това със сигурност означава война — отбеляза Синия.

— Има индикации, че този път са страшно ядосани — отвърна Маркс. — Първо от проваления преврат срещу Ун, а сега и от тази операция. Реакцията им е очаквана.

— Естествено — намеси се Тъкър. — Точно както го предвидих. Нима всичко това струва два човешки живота? Сега ще си платим с лихвите! — Очите му предизвикателно обходиха лицата на присъстващите. Сякаш очакваше някой да изрази несъгласие.

— Други потенциални мишени? — попита Роби.

— Страхувам се, че има доста такива — отвърна Синия.

— А вие двамата ще се развявате из красивия Нантъкет, любимо място за лятна почивка на хората с частни самолети! — подхвърли Тъкър.

— Само на тях ли? — засече го Рийл. — Доколкото ми е известно, вие също имате къща там.

— Къща под наем — раздразнено отвърна директорът.

— Добре е, че Първата дама и децата ще бъдат извън града — побърза да се намеси Маркс. — Освен това пътуването им не фигурира в официалната програма на семейството, което е още по-добре. — Погледна Роби и Рийл. — А включени ли сте в официалния охранителен екип?

— Правилникът на Сикрет Сървис не го позволява — каза Рийл. — Но според мен те нямат нищо против нашето присъствие. Желанието на Първата дама е да прекараме известно време със сина й, който преживява труден момент.

Маркс кимна, а Тъкър мрачно поклати глава.

— Искам ежедневни доклади, докато сте на тази малка ваканция! — отсече той. — Работите за мен, а не за Сикрет Сървис или Първата дама, ясно?

— Да, сър — отвърна с леко раздразнение Рийл. — Поне докато сте директор!

След заседанието Тъкър нареди на Рийл да остане. Роби й хвърли въпросителен поглед, но тя само кимна.

Тъкър изчака всички да напуснат, седна и й посочи стол.

— Ако не възразявате, предпочитам да остана права — предизвикателно рече тя.

— Трябва ли да ти заповядам, за да седнеш? — ядоса се директорът. — За бога, Рийл, не можеш ли просто да изпълняваш това, което казвам, без да правиш сцени? Така ми подронваш авторитета!

Рийл го погледна мрачно, но все пак седна.

— Няма да ти отнема много време — рече той.

— Все ми е едно — отвърна тя и спокойно издържа на втренчения му поглед.

— Мразиш ме, нали?

— Това, което изпитвам към вас, не засяга работата ми.

— Напротив. Без уважение не става нищо.

— След като казвате — сви рамене тя.

— Никога не съм бил изправен пред по-труден проблем от теб. Никога!

— Радвам се, че мога да бъда на разположение.

— Не е време за шегичките ти. Говоря сериозно.

Тя изпъна гръб, но не отговори.

Тъкър вдигна два пръста.

— Моят заместник Джеймс Гелдър, а след него и анализаторът Дъг Джейкъбс.

Рийл продължи да мълчи.

— Ти ги уби.

Тя скръсти ръце пред гърдите си.

— Те работеха тук. Гелдър беше мой приятел. Ти си причината да са мъртви.

Усетила какво ще последва, Рийл понечи да каже нещо, но Тъкър вдигна ръка.

— Позволи ми да довърша. Трябваше ми доста време, за да си изясня нещата. Нека ти кажа какво мисля, а след това можеш да ми отговориш.

Рийл се облегна в стола си и зачака.

— Направих максимално задълбочен анализ на техния случай, без да пропускам нищо — продължи Тъкър. — И макар да не ми се вярваше, стигнах до заключението, че и двамата са били предатели. Както Гелдър, когото смятах за приятел, така и Дъг Джейкъбс, който е дал клетва да служи на страната си. Ако плановете им се бяха реализирали, със сигурност щеше да настъпи апокалипсис. Но ти предотврати това. Ти и Роби.

Изражението на Рийл се смекчи, а в погледа, който отправи към шефа си, проблесна нов интерес.

— Не мога да приема методите, които използваш. Виновен до доказване на противното, а? Но вече разбирам защо си постъпила по този начин. Убиха човек, който ти е бил близък. Но нямаше преки доказателства, че са те. Ако не беше реагирала по този начин, светът, който познаваме, щеше да рухне. — Той въздъхна тежко. — Никак не ми се ще да призная това, но ти постъпи правилно, Рийл.

Тя почти зяпна от смайване.

Тъкър сведе очи към масата.

— Следващите ти действия бяха наистина забележителни. Двамата с Роби преодоляхте невъобразими препятствия и непрекъснато излагахте живота си на опасност. Така успяхте да предотвратите глобална катастрофа, докато всички останали, включително и аз, седяхме и чакахме да се случи непоправимото. А за награда аз ви изпратих на сигурна смърт в Сирия. Още не мога да повярвам, че го направих, и се срамувам от себе си. Наистина се срамувам. Защото подобна постъпка няма оправдание. Как можах да изпратя най-добрите си хора на заколение? Но вие оцеляхте и получихте медали. Започнах да мисля как да се отърва от вас от момента, в който ви зърнах с тези тенекии на шията.

Тъкър замълча, но Рийл не пожела да каже каквото и да било.

— После разбрах какво се е случило заради онзи боклук, който ти се води баща — продължи след дългата пауза директорът. — Знам какви са били плановете му. Знам и какво си направила, за да го спреш и да спасиш живота на Джули Гети. И накрая, наясно съм с риска, на който се изложихте с Роби по време на мисията в Северна Корея. Където отново се справихте по забележителен начин. Всеки друг екип на ваше място щеше да се провали.

Той отново млъкна, но този път само за няколко секунди.

— След всичко, което казах дотук, мога да добавя само едно: благодаря за отличната служба, агент Рийл. Аз сгреших, ти беше права.

Тя изненадано пое протегната му ръка.

— Не знам какво да кажа, господин директор. Мисля, че разбирам колко ви е било трудно да стигнете до това заключение.

— Работата е там, че не трябваше да е толкова трудно, Рийл. Но аз съм голям инат. Виж какво, прекрасно знам, че много хора ме смятат за аутсайдер, защото назначението ми беше политическо и никога не съм работил в областта на разузнаването. Разбирам ги. За тях аз съм никой. Но въпреки това положих огромни усилия, за да бъда в час. Наистина огромни. За съжаление, допуснах и грешки, като най-голямата от тях си ти. Отново ще те помоля да приемеш моите извинения… — Директорът помълча известно време, после добави: — Мисля да връча оставката си на президента веднага след като неутрализираме севернокорейската заплаха…

— Сигурен ли сте, сър? — смаяно го погледна тя.

— Не мога да остана, дори и да искам — поклати глава той. — Един далеч по-голям авторитет от мен ми нашепва, че е време да освободя директорския стол.

Рийл прекрасно знаеше кой е този „по-голям авторитет“, но се задоволи само с кимване.

— Освен това вече не съм млад, Рийл — добави с въздишка Тъкър. — Искам да свърша и някои други неща в живота си. Честно казано, тази работа ме убива. Кризите се редуват една след друга. След всеки успех следва провал. Все едно че падаш в дълбока пропаст, след като си успял да се изкачиш на върха. Остарях повече, отколкото за трийсет години служба преди това. Но не исках да напусна, преди да оправим нещата. И преди да ти кажа всичко това. — Той отново млъкна, стрелна я с нервен поглед и добави: — Няма друго. Свободна си.

Рийл бавно се надигна.

— Защо тогава ни направихте на нищо по време на току-що приключилото заседание? — попита тя.

— Защото все още съм директор на ЦРУ. Защото съм загрижен, че няма да бъдете там, където трябва. Надявам се, че след това, което чу, ще прекараш по-спокойно ваканцията си в Нантъкет.

— Благодаря ви, сър. И аз така се надявам.

67

Високоскоростният катамаран почти не усещаше вълните, въпреки че морето беше доста бурно. Чанг-Ча седеше на мястото си в топлия салон, а Мин беше залепила нос за илюминатора и наблюдаваше кипящата вода.

Чанг-Ча изведнъж се досети, че детето за пръв път се качва на кораб. Съвсем доскоро не се беше возило дори на кола, влак или самолет. Всичко му се беше струпало накуп, при това за много кратко време.

Мин се върна на мястото си едва когато от мъглата изплува силуетът на остров Нантъкет. Фериботът беше пълен едва наполовина, предимно с възрастни хора, които се връщаха на острова. Чанг-Ча им се усмихваше от време на време, но не казваше нищо.

Фериботът се плъзна покрай изкуствения вълнолом и навлезе в пристанището. Няколко минути по-късно акостираха и хората започнаха да слизат. Чанг-Ча стисна ръката на Мин и я поведе към дървеното мостче. Капитанът на кораба докосна шапката си и им пожела приятно прекарване.

— Надяваме се да е такова — усмихна му се Чанг-Ча.

Насочиха се към агенцията за коли под наем, теглейки куфарите на колелца след себе си. Чанг-Ча извади нужните документи — резервацията, лична и кредитна карта. Няколко минути по-късно потеглиха на път с малкия бял джип, който си харесаха. Небето на запад пламтеше от залеза.

— Какво правим тук, Чанг-Ча? — попита Мин, залепила нос на прозореца.

— Вече ти казах. Пътуваме.

— Кои бяха хората в онази къща?

— Мои приятели.

— Не бяха много дружелюбни.

— Въпреки това са добри хора.

— С тях ли работиш?

— Понякога.

— Как се казва това място?

— Нантъкет. А онова, което виждаш пред себе си, е Атлантическият океан. Корея се намира на брега на Тихия океан.

— Не знам нищо за това — промърмори момичето.

— Ще научиш, Мин — каза Чанг-Ча. — Обещавам ти, че с моя помощ ще научиш много неща. Дори…

Тук се опомни и млъкна.

— Дори какво? — погледна я Мин.

— Дори когато главата ти забръмчи от наученото — усмихна се Чанг-Ча.

Тя вкара крайната точка на пътуването в джипиеса на колата. Островът не беше голям, но пътищата бяха зле обозначени и тя с удоволствие прие помощта на бордовия компютър. Мин закова поглед върху малката червена точица, която започна да се движи по екрана, а след това я засипа с въпроси. Чанг-Ча отговори, доколкото можеше.

Колата се задруса по едрия паваж на площада. По улиците имаше доста хора, а повечето магазини бяха отворени. Времето беше меко, въпреки че, след като слънцето залезете, ставаше доста хладно. Въздухът бе пропит от мириса на сол и водорасли.

— Не ми харесва как мирише тук — сбърчи нос Мин.

— Мирише на риба. Има и далеч по-лоши миризми.

— Права си — каза момичето.

Не след дълго свърнаха по извита алея с висока трева отстрани. Океанът се виждаше от три страни. Къщичката, която бяха взели под наем, беше доста встрани от пътя. Чанг-Ча изключи двигателя и отвори вратата. Двете с Мин свалиха куфарите си и тръгнаха към вратата.

— Кой живее тук? — попита момичето.

— Засега ние.

Вилата беше чиста и спретната, а Мин остана дълбоко смаяна от факта, че ще разполага със свое легло в отделна стая.

— Само за мен? — тихо промълви тя.

— Аз ще бъда в съседната стая. Всичко ще бъде наред, но ако случайно се притесниш, знаеш къде да ме намериш.

След това Чанг-Ча се зае да приготви нещо за вечеря от добре заредения хладилник, тъй като от обед не бяха яли. Докато се хранеха и пиеха чай, двете се наслаждаваха на слънцето, което бавно потъваше зад хоризонта.

— Сякаш се потопи във водата — каза Мин, залепена за прозореца.

— Да.

През следващия един час момичето направи щателен оглед на къщата. В един от гардеробите откри най-различни играчки, оставени от собствениците. Извади някои от тях и започна да си играе, но всяка минута вдигаше глава и търсеше Чанг-Ча. Явно не й харесваше да не я вижда до себе си.

Чанг-Ча се настани в едно кресло и натисна ключа, с който се палеше газовата камина. Зърнала пламъците, Мин хукна към нея с разкривено от ужас лице.

— Трябва ни вода да загасим огъня! — извика тя.

— Всичко е наред. Това нещо топли стаята. Приближи се към него и ще усетиш колко е приятно.

Двете останаха известно време пред камината.

Час по-късно Мин заспа на дивана, а Чанг-Ча се залови за работа.

След като разбра, че не се очакват оцелели от предстоящата мисия, тя трябваше да обмисли доста неща. Измъкна телефона си и се зае да разглежда снимките. От дисплея я гледаха членовете на семейство Кашън. Майката, синът и дъщерята.

След това се появиха снимките на Уил Роби и Джесика Рийл. От пръв поглед разбра, че и двамата са като нея — силни, способни и безстрашни.

Докато Мин тихо похъркваше до нея, Чанг-Ча прегледа за пореден път информацията, с която разполагаше.

Планът все още не беше окончателен, тъй като нямаха точната програма на Първото семейство. Може би изобщо нямаше да има такава, защото пътуването беше неофициално, резултат на внезапно хрумване.

Всички бяха наясно, че АНС и другите разузнавателни централи на САЩ подслушват целия свят. Даже и собствените им медии постоянно говореха за това. Следователно използването на телефон на острова не беше препоръчително, дори когато ставаше въпрос само за кодирани есемеси и имейли. В присъствието на президентското семейство със сигурност щяха да се прехващат всякакъв вид комуникации.

Но от друга страна, нямаше как да се събират, за да обсъждат предстоящата операция. Групичка азиатци на едно място щеше да представлява червена светлина за службите и щеше да ги провали.

Все пак трябваше да комуникират помежду си. И вече бяха измислили начин да го правят, оставайки под американския радар. Мин щеше да им помогне.

* * *

През следващите няколко дни Чанг-Ча и Мин се държаха като истински туристи — обикаляха с колата, разхождаха се из градчето, събираха миди на плажа и хвърляха плоски камъчета във водите на океана. Не пропускаха да се радват на чайките над главите си и на постоянно пристигащите и заминаващи фериботи.

Чанг-Ча слухтеше за всякаква информация, свързана с хората, които скоро щяха да се появят тук. И успя да научи доста неща, вероятно защото американците обичаха да клюкарстват.

Докато ядяха рибена супа в едно от местните ресторантчета, там се появиха няколко мъже в костюми. Изглеждаха много професионално, може би заради миниатюрните слушалки в ушите си. Настаниха се на близката маса и Чанг-Ча напрегна слух, като едновременно с това се правеше, че отговоря на въпросите на Мин. Така успя да научи няколко важни подробности, включително деня на пристигането на мишените и начина, по който ще пътуват.

Напуснаха ресторантчето и тя спря за момент, за да напише няколко думи на едно листче. После се качиха в колата и потеглиха към близката бензиностанция. Чанг-Ча внимателно огледа малкия остъклен офис, в който имаше един мъж, приведен над касовия апарат.

Тя сгъна листчето и го подаде на Мин.

— Виждаш ли онзи човек?

Мин се обърна, видя мъжа в офиса и кимна.

— Докато аз наливам бензин, ти ще му занесеш тази бележка — добави Чанг-Ча и пъхна листчето в ръцете й.

— Какво пише в нея? — попита момичето.

— Това не важно. Просто му предавам информация, от която се нуждае.

— Откъде го познаваш?

— Наш сънародник е.

— Защо е тук?

— Занеси му бележката, Мин. Още сега. И вземи това, което той ще ти предаде за мен.

Момичето отвори вратата, погледна я още веднъж и забърза към малкия офис.

Чанг-Ча започна да налива бензин, но вниманието й беше насочено към действията на Мин. Мъжът взе бележката, пъхна в ръката й друга, а после я погали по главата и й даде шепа бонбони. Тя се върна при колата и Чанг-Ча пое листчето от ръката й.

— Може ли да си хапна от това? — попита Мин и показа шоколадовите бонбони в другата си ръка.

— Само един. Останалите после.

Бележката изчезна в джоба й.

— Няма ли да я прочетеш? — полюбопитства Мин, след като лапна един бонбон.

— По-късно.

Качиха се в колата и се прибраха.

Мин отиде да си играе, а Чанг-Ча разгъна листчето. Текстът беше кодиран и написан на английски. За всеки случай.

Прочете го два пъти, за да бъде сигурна, че не пропуска нищо. До слуха й долетя смехът на Мин, която беше включила телевизора и гледаше анимационни филмчета.

Сигурно е много хубаво да се смееш, помисли си тя.

68

— Прилича на бебешко лигавниче — подхвърли Рийл.

— По-скоро на бикини — каза Роби.

Частният самолет се снижаваше към летището на Нантъкет. Коментарите им бяха предизвикани от гледката към острова от такава височина.

— Жените виждат едно, мъжете друго — хладно отбеляза Рийл.

— Предполагам.

Елинор Кашън и децата й пътуваха в предната част на самолета заедно с охраната си. Долу вече ги чакаше специалният кортеж, предварително докаран с ферибот. Ако президентът пътуваше с тях, мерките за сигурност щяха да бъдат далеч по-големи.

— Първите заселници на острова са дошли през хиляда шестстотин четирийсет и първа, площта му е сто двайсет и четири квадратни километра, плюс още сто и петдесет квадратни километра териториални води. Петдесет хиляди жители през лятото, пет пъти по-малко през останалите сезони. — Рийл направи малка пауза и добави: — Наричат го Малката сива дама заради мъглата, която го обвива през по-голямата част от годината. Земята тук е сред най-скъпите в цялата страна. Най-високата му точка е Фолджър Хил, трийсет и три метра над морското равнище.

— Ти си неизчерпаем извор на информация — каза Роби.

— С Гугъл всеки може да бъде гений — сви рамене тя.

Реактивният самолет кацна меко, намали ход и спря. Рийл и Роби грабнаха саковете си и се насочиха към изхода.

Клеър Кашън изскочи на пътеката директно пред Роби. Майка й и Томи бяха точно пред нея. Охраната от Сикрет Сървис вече беше навън и наблюдаваше периметъра около чакащия на пистата джип.

Клеър беше облечена с тесни джинси, суичър с логото на „Йейл“ и обувки с високи токчета.

— Добре ли пътувахте? — обърна се тя към Роби.

— За мен всеки полет е добър, стига самолетът да кацне — отвърна той.

— Не само хубав, но и с чувство за хумор — засмя се момичето. — Наистина впечатляващо.

Рийл се извърна на една страна, за да скрие изразителното въртене на очите си. Това обаче не й попречи да смушка Роби в гърба и да просъска:

— Мили боже, сигурно е много приятно да си популярен сред децата!

В следващия миг Клеър се спъна по стълбичката, вероятно заради високите си токчета. Роби успя да я задържи.

— Благодаря, господин Роби — стисна ръката му тя.

— Наричай ме Уил.

— Добре, Уил — усмихна се тя. — А ти можеш да ме наричаш Клеър.

Роби се обърна, очаквайки ново смушкване от страна на Рийл. Но такова не последва. Томи захласнато зяпаше партньорката му, а Елинор гледаше дъщеря си с раздразнение.

Стъпиха на пистата и се насочиха към трите джипа.

— Май и ти се сдоби със собствен фен клуб — подхвърли Роби на Рийл. Момчето продължаваше да я зяпа, докато влизаше в средната кола.

— Страхотно, нали? — отвърна тя.

Те се качиха в третия автомобил, който следваше колата с президентското семейство. Компания им правеха двама агенти на Сикрет Сървис.

— Добре дошли на борда — поздрави ги единият от тях. — Доколкото ми е известно, вие също сте от разузнавателната общност.

— Нищо подобно — каза Рийл, криейки усмивката си. — Работим за Държавния департамент.

— Да бе — ухили се агентът.

— Защо точно Нантъкет? — попита го Роби.

— Първата дама е ходила на училище в Бостън. Явно често е идвала тук като дете. Приятни спомени.

— И вероятно е искала да се махне от Вашингтон, макар и за кратко.

— Винаги е хубаво да се махнеш от това място — съгласи се агентът, помълча известно време, а след това попита: — Трябва ли да знаем какво е наложило присъствието ви тук?

— Единствената причина да сме тук е молбата на Първата дама — отвърна Роби.

— Надява се, че ще подействаме успокоително на сина й — добави Рийл.

— Момчето наистина преживява трудни времена — кимна агентът. — Не е лесно да си като него.

— Не е — съгласи се Роби.

— А дали ще успеете да му помогнете? Той е добро дете. Не ни създава никакви проблеми — разбира се, ако не броим сбиванията в училище.

— Не знам дали ще му помогнем, но поне можем да опитаме — отговори Рийл.

— Това означава ли, че имате опит с деца?

Роби и Рийл се спогледаха.

— Работим във Вашингтон, където почти всички се държат като деца — отвърна Рийл.

Агентът се разсмя.

Къщата, в която отседнаха, се намираше само на няколко крачки от центъра на града. Всъщност имаше две къщи: просторна двуетажна за собствениците, плюс едноетажна с четири спални за гостите им. Семейство Кашън и придружаващият ги персонал трябваше да се настанят в голямата, а малката оставаше за охранителния екип. Роби и Рийл получиха стаи в първата.

Рийл остави багажа си и отиде при Роби в съседната стая.

— Сигурно се чувстваш привилегирован от близостта на президентското семейство — подхвърли тя и седна на леглото.

Роби прибра дрехите си в шкафа и отвърна:

— Още не знам.

— Никога не съм идвала тук — каза тя, извърнала очи към прозореца. — Изглежда красиво, но някак сюрреалистично, като реклама на „Ралф Лорън“.

Роби пристъпи към прозореца и погледна навън.

— Сикрет Сървис ще има доста работа — отбеляза той. — Многобройни възможности за достъп, а точно насреща има и пешеходна зона. Бас държа, че щяха да са много по-доволни, ако улицата беше затворена.

— Нима допускаш, че някой ще ги нападне тук, на Нантъкет?

— Просто разсъждавам на глас.

— Май ти е трудно да изключиш.

— Не трудно, а невъзможно. Винаги гледам на света по един и същ начин, търсейки точките за атака и контраатака.

— Гадно, нали?

— Не и ако това ми спасява живота.

На вратата се почука.

— Искаш ли да позная кой е? — подхвърли Рийл.

— Влез — подвикна Роби.

На прага се появи Клеър. Усмивката й помръкна в мига, в който зърна Рийл.

— Уил — бързо се окопити тя, — мама каза да ти предам, че мислим да хапнем нещо, а след това да се поразходим по брега. Много държи и ти да се присъединиш към нас. — Изрече всичко това, без изобщо да погледне към Рийл.

— Кажи на майка ти, че приемаме с удоволствие — отвърна Рийл и прегърна Роби през раменете.

— Добре — каза намръщено Клеър. — Слезте след пет минути.

След това се завъртя на токчетата си и изчезна.

— На твое място бих бил по-предпазлив, Джесика — подхвърли той.

— Защо?

— Тези токчета са доста остри.

* * *

В ресторанта Клеър се уреди да седне до Роби, докато майка й и брат й се настаниха от двете страни на Рийл.

— Мама каза, че си истински герой — започна момичето.

— Много мило от нейна страна, но аз само си върша работата.

— Бас държа, че можеш да ми разкажеш страхотни истории — докосна ръката му тя.

— Не, Клеър — обади се Елинор — Може да събудиш неприятни спомени.

— Няма, мамо — намръщи се Клеър. — Просто ми е интересно.

— Май си се замислила за кариера в публичния сектор — подхвърли Роби.

— Да. Не остана време. На практика вече съм в колеж.

— Това ти е втората година в гимназията — напомни й майка й. — Остават ти още три до колежа.

— Които ще минат ей така — щракна с пръсти Клеър.

— За съжаление, си права — въздъхна Елинор, обърна се към Томи и разроши косата му. — След ресторанта отиваме на плажа, момчето ми. Там със сигурност ще намериш интересни миди за колекцията си.

— Това е за деца, мамо — промърмори Томи и хвърли притеснен поглед към Рийл.

— Аз много обичам да събирам миди — увери го тя.

Лицето на Томи светна.

— Знам много за мидите — обяви той. — Мога да ти покажа доста неща.

— Страхотно.

Елинор й благодари с поглед, след което всички насочиха вниманието си към менюто.

Имаше отлив и каменистият бряг беше пуст. По пясъка и скалите се виждаха гирлянди от водорасли и морска пяна. Времето беше облачно, а морето доста бурно, но вълните се разбиваха далече от тях.

Томи и майка му носеха кофички, в които да събират миди и раковини. Рийл крачеше редом с Томи, докато Клеър отново се залепи за Роби. След тях, разпръснати в широк полукръг, вървяха агентите на Сикрет Сървис, облечени с джинси и непромокаеми якета.

— Наистина се радвам, че дойде с нас, Уил — каза Клеър.

— Не предпочиташ ли да си у дома, с приятелите си?

— О, не! Приятелите ми са окей, но са доста незрели. Особено момчетата.

— Аха — притеснено кимна Роби и потърси с поглед Рийл, която само му се усмихна и отново насочи вниманието си към Томи и неговата кофичка с мидени черупки.

— Татко казва, че мидите могат да се придвижват на хиляди километри — рече момчето и й подаде една черупка. — Тази тук може би е тръгнала от Китай или някъде там, за да стигне чак до тук. Яко, нали?

— Много яко — съгласи се Рийл.

— Ти омъжена ли си?

— Не.

— А била ли си някога?

— Не. Защо питаш?

— Ами… Мислех си, че повечето жени на твоята възраст са омъжени…

— Не знам, Томи. Може би е така.

— Имаш ли деца?

Рийл извърна очи към водата.

— Не, нямам. — Забеляза разочарованието на хлапето и побърза да добави: — Но мисля, че би ми се искало. Май трябва да реша, преди да е станало твърде късно. Годините си минават.

— О, имаш още доста време — успокои я Томи. — Бас държа, че от теб ще излезе страхотна майка.

— Благодаря ти.

Томи се наведе за поредната мида и махна към един рак, който панически се оттегляше към водата.

— Гадни същества! — След тези думи изправи гръб и попита: — Опасно ли е това, което работиш?

— Защо питаш?

— Татко каза, че вие сте герои. Служите на родината, а това обикновено е опасно.

— Е, опитваме се да го правим максимално безопасно — дипломатично отвърна Рийл.

— Убивала ли си човек?

— Томи! — предупредително се обади майка му, очевидно дочула въпроса. — Агент Рийл със сигурност предпочита да си говорите за други неща.

Томи притеснено вдигна глава и прошепна:

— Извинявай.

— Няма за какво — усмихна му се Рийл. — Човек се учи, като задава въпроси. Може ли и аз да те попитам нещо?

— Например? — нервно я изгледа момчето.

— Ами какво харесваш и какво не. Например мястото, където живееш…

— Не го харесвам! — отсече Томи.

— Съвсем ли?

Той се поколеба.

— Е, харесва ми да летя с Еър Форс едно. Много е яко.

— Малко деца могат да се похвалят с такова нещо.

— Момчетата от Сикрет Сървис също са готини.

— Сигурно.

— Не харесвам хората, които говорят лоши неща за баща ми.

— На твое място и аз нямаше да ги харесвам.

— А сестра ми ме мисли за пълен идиот.

— Страхувам се, че това няма да се промени дори и да живеете на друго място. Така обикновено се държат момичетата с по-малките си братя. Но когато пораснете, ще станете близки.

— Съмнявам се.

— Можеш да бъдеш сигурен — увери го тя. — Това, което преживявате в момента, е толкова уникално, че и двамата ще го помните цял живот. Тя може би не си признава, защото и на нея й е трудно.

— Нищо подобно! — разпалено отвърна момчето. — Всички обичат Клеър!

— Наистина ли?

Томи сведе поглед към мидите в кофичката си.

— Всъщност и тя си има проблеми с някои момичета в училище — призна той. — Според нея една от учителките също я мрази, защото не харесва татко.

— Значи не всички я обичат — отбеляза Рийл.

— Така е.

— Но майка ти очевидно много те обича.

— Само ме командва — направи гримаса Томи. — Оправя ми дрехите и косата, преглежда ми домашните, кара ме да върша разни неща.

— Ясно. Предполагам, че щеше да ти бъде по-лесно, ако не ти обръщаше внимание.

— Какво?

— Знаеш, че тя е Първата дама. Може да прави почти всичко, което пожелае. Например да дойде тук сама, да посещава спа центъра, да се грижи за прическата и маникюра си, да се храни само навън, да се вижда със стари приятели. Но вместо това тя те води със себе си и дори събира миди с теб по брега. От нея чух, че скоро ще се проведе голям турнир по скрабъл.

— О, аз съм много добър на скрабъл — гордо каза момчето. — Веднъж почти победих мама.

— Впечатлена съм — отвърна Рийл.

Томи вдигна глава да я погледне.

— Ти близка ли си с твоята майка?

— Тя вече не е между живите.

— О, съжалявам! — сконфузено каза той. — А с баща ти?

Рийл навлажни устните си и отмести поглед.

— Той отдавна не е част от живота ми.

— А преди това? Беше ли близка с него?

— Не. Отношенията ни не бяха добри, Томи. Това е причината да завиждам на хора като теб. Имаш родители, които много те обичат, и това си личи. Но не всички деца са като теб. Всъщност те са доста малко…

Томи замислено въртеше мидената черупка в ръцете си.

— Ще покажа това на мама — каза след известно време той. — Сигурен съм, че ще й хареса.

— Добра идея.

Рийл остана да гледа след момчето, което се затича към майка си.

После насочи поглед към далечния хоризонт.

Когато отново се обърна към сушата, видя, че насреща им крачи млада дребна азиатка, хванала за ръка момиченце на възрастта на Томи. Явно идваха от паркинга. Направи й впечатление, че момиченцето ги зяпа, а младата жена изобщо не ги поглежда.

Странно нещо е животът, помисли си тя. Но семейството със сигурност е сред най-хубавите неща в него.

69

— Кои са тези? — попита Мин.

Чанг-Ча хвърли кос поглед към брега.

— Просто хора, туристи. Събират мидички, както ние вчера.

— А защо има толкова много мъже около тях? И какви са тези неща в ушите им?

— Не знам — отвърна Чанг-Ча. — Може би не чуват добре и те им помагат.

Един поглед й беше достатъчен да установи, че тук е и двойката, осъществила бягството на лагерниците от „Букчан“. Не знаеше имената им, но веднага се запита дали присъствието им не означава, че американците са предупредени за планираното нападение срещу семейството на президента. Това беше усложнение, което беше длъжна да изясни.

Дръпна Мин след себе си и двете се отдалечиха от паркинга. После тя седна на една пейка, написа няколко думи върху лист хартия и го подаде на момичето.

— В магазина отсреща работи един кореец — нисък и плешив. Иди да му занесеш тази бележка.

— Какво пише в нея? — попита Мин и пое листа.

— Нищо интересно.

— И него ли го познаваш? Както онзи на другото място?

— Да. А сега те моля да му я занесеш. Може би ще ти каже да почакаш, докато напише отговор. Хайде, върви.

Мин прекоси улицата и влезе в магазина. През прозореца Чанг-Ча виждаше съвсем ясно мъжа зад тезгяха. Клиенти липсваха. Той беше получил тази работа много лесно, защото повечето младежи, които заемаха подобни длъжности през летния сезон, отдавна се бяха върнали на континента.

Видя го как изчита текста, а след това започва да пише нещо на друг лист хартия. После напълни една торбичка с някакви неща и я подаде на Мин, все едно че беше пазарувала.

Мин излезе на улицата с торбичката в ръка. Подаде й бележката и двете се върнаха при колата. Чанг-Ча седна зад кормилото и прочете два пъти кодирания текст. Мин мълчаливо я наблюдаваше.

— Нещо не е наред — обяви момичето, след като Чанг-Ча най-после сгъна листа и го прибра в джоба си. — Не изглеждаш добре.

— Добре съм, Мин, добре съм.

Мълчаха през цялото време, докато пътуваха обратно към къщичката. Когато се прибраха, Чанг-Ча запали камината и приготви две чаши горещ чай. После се настаниха на пода пред огъня.

— Защо ме взе от „Йодо“? — обади се най-сетне Мин.

— Не си ли доволна, че го направих?

— Доволна съм. Но защо точно мен?

— Защото ми напомняш на… на мен — отговори Чанг-Ча, срещайки напрегнатия поглед на момичето. — И аз бях там, но много години преди теб. С тази разлика, че не съм родена в „Йодо“. Но попаднах там толкова малка, че не си спомням нищо от предишния си живот.

— Защо си била там?

— Защото ме изпратиха. Защото моите родители говориха срещу ръководителите на страната.

— Защо? — смаяно попита Мин.

Чанг-Ча понечи да измисли някакъв неопределен отговор, но после тръсна глава и отсече:

— Защото тогава хората са имали повече кураж.

Очите на Мин се разшириха. Сякаш не можеше да проумее това, което чуваше.

— Кураж ли? — прошепна тя.

— За да кажеш какво мислиш, когато другите си мълчат, трябва кураж.

Мин се замисли за момент и кимна.

— Може би си права.

— И ти си била непокорна в лагера, Мин. За това се иска кураж. Ти не си позволила на надзирателите да те пречупят.

— Мразя ги! — каза рязко момичето. — Мразя всички, които бяха там.

— Те са те накарали да мразиш всички, дори и онези като теб. Правят го, за да държат затворниците в подчинение. Така им е по-лесно. Особено когато повечето от тях доносничат един срещу друг.

— Това ли е причината?

— Да — твърдо отвърна Чанг-Ча. — Това е.

— Онова момче на брега… — започна Мин.

— Какво за него?

— Дали ще ми позволи да събирам мидички заедно с него?

Чанг-Ча замръзна.

— Идеята не е добра, Мин — бавно промълви тя.

— Защо?

— Просто не е добра. Почакай ме тук, ще се върна след няколко минути.

Чанг-Ча отиде в стаята си и седна пред малкото бюро, долепено до стената. После извади бележката и я прочете за пореден път.

Мъжът от магазина изразяваше безпокойство от присъствието на Роби и Рийл при Първото семейство. По тази причина предлагаше ударът да се отложи и да се чака по-подходящ момент.

Но като ръководител на операцията Чанг-Ча беше наясно, че мисията трябва да продължи. Едва ли някога щяха да имат по-добър шанс. След убийството трябваше да остави бележка на английски, в която да опише престъпленията на Америка, довели до ответен удар от страна на Северна Корея. Според създателите на плана това щеше да нанесе тежък удар върху американската общественост. Медиите щяха да разпространят новината, без да се съобразяват, че тя ще се отрази зле върху правителството и страната. В Северна Корея подобно нещо би било немислимо.

Вдигна глава и погледна към вратата. Отвъд нея беше Мин, която очевидно се чудеше какво става.

Чанг-Ча стана и отиде в съседната стая. Мин продължаваше да седи пред огъня. Чашата й беше празна.

— Искаш ли да те науча няколко думи на английски? — попита Чанг-Ча и седна до нея.

Отначало Мин се изненада, но после енергично закима.

Чанг-Ча се извърна към нея.

— Казвам се Мин — отчетливо изрече тя на английски. После изчака за момент и добави на корейски: — Повтори!

От устата на детето излетя неразбираем брътвеж, но след още няколко опита думите станаха ясни.

— А сега кажи: На десет години съм.

Мин се справи на петия опит.

— Хайде сега заедно: Казвам се Мин. На десет години съм.

Детето покорно повтори думите и зачака. Чанг-Ча очевидно се колебаеше дали да продължи.

— После? — нетърпеливо я подкани Мин.

— Сега кажи: Ще ми помогнете ли? — рече най-сетне Чанг-Ча.

Мин раздвижи устни, сякаш да вкуси непознатите думи, а след това ги повтори на глас.

— Ето, виждаш ли? — усмихна се Чанг-Ча. — Вече говориш английски.

— Какво означава това, последното? — попита детето.

— Любезен поздрав. Ако нещо се случи с мен… — Прехапа устни, осъзнала, че е допуснала сериозна грешка.

Личицето насреща й моментално се сгърчи от тревога.

— Какво може да се случи с теб?

— Нищо, Мин, нищо. Но човек никога не знае. Ако все пак нещо се случи, тези думи ще ти бъдат полезни. Ще ги кажеш ли заедно с предишните? Искам да съм сигурна, че си ги запомнила.

Повториха упражнението още много пъти. После стана време Мин да си легне, но и в леглото продължи да повтаря чуждите фрази.

Чанг-Ча затвори вратата и опря глава на дървената рамка. Гърлото й се сви и очите й се навлажниха.

— Аз съм Ии Чанг-Ча — прошепна едва чуто тя. — Млада съм, но същевременно и много стара. Ще ми помогнете ли?

70

След вечеря Елинор Кашън покани Роби и Рийл в хола.

— Отново искам да ви благодаря — започна тя.

— За какво? — попита Рийл.

— Томи изглежда доста впечатлен от разговора си с вас. Следобед ми обеща да контролира гнева си и да работи повече за изграждането на нови приятелства в училище.

— Той наистина е добро момче, госпожо — отвърна Рийл. — Просто му е трудно да бъде част от Първото семейство.

— Давам си сметка, че това е само началото на дългия, изпълнен с предизвикателства път — въздъхна Първата дама. — Но и това е нещо.

— Радвам се, че сме помогнали.

— Дано се забавлявате тук. Не знам къде сте провели последната си мисия, но тя едва ли е била толкова спокойна и приятна, колкото изглеждат нещата тук.

— Със сигурност не беше — кимна Роби.

— Ще ви помоля да ми кажете, ако дъщеря ми се прави на много интересна — каза Елинор. — Понякога е своеволна и си въобразява, че е достатъчно голяма и знае всичко.

— Няма страшно, госпожо Кашън — отвърна Роби. — Тя е просто една… самоуверена млада дама.

— Такава е — въздъхна Елинор. — Дори прекалено самоуверена.

Малко по-късно Роби излезе да се поразходи в задната част на имението. Времето беше хладно и той дръпна ципа на якето си, а след това спря пред леха с отдавна изсъхнали цветя, която скоро щеше да бъде прекопана.

Зад гърба му тихо се захлопна врата и той се обърна. Към него крачеше Клеър Кашън. Беше облечена с дълъг плетен пуловер и друг чифт тесни джинси, в джоба, на които се очертаваше смартфон. Високите тънки токчета бяха заменени от широки ботуши, които бяха по-подходящи за мократа трева. Клеър държеше с две ръце голяма чаша с кафе.

— Разкош — каза тя и допря чашата до бузата си. — Нищо не може да се сравнява с чаша кафе в хладна вечер край морето.

— Обичаш кафе? — подхвърли Роби.

— Мама се сърди, когато прекалявам, но кафето ми помага да уча нощем. Сигурна съм, че в колежа ще бъде неразделна част от диетата ми. — Тя остави чашата си на масичката до някаква люлка и измъкна телефона. — Хей, имаш ли нещо против да се снимаш с мен? Искам да кача една наша снимка във Фейсбук.

— За съжаление, не мога — поклати глава Роби.

— Мама няма да има нищо против — увери го момичето. — Аз ще й обясня.

— Не е това. Естеството на работата ми за правителството забранява всякакви снимки.

— Добре — каза тя и прибра телефона. — Не знаех.

— Нито аз, нито агент Рийл имаме право да говорим за работата си — добави Роби.

Клеър седна на люлката и му помаха да седне до нея. Той неохотно се подчини. Тя посегна към чашата си и погледна към агента на Сикрет Сървис, който патрулираше наоколо.

— Не е много приятно да си вечно под въоръжена охрана.

— Но в замяна на това ще имаш какво да разказваш един ден. Президентите ни не са много, нито техните дъщери. Хората като теб се броят на пръсти.

— Предполагам — разсеяно кимна момичето. — Но в момента не ми е особено приятно. Отдавна ли познаваш агент Рийл?

— О, да. Едно време заедно ни обучаваха.

— Добра ли е?

— Ако не беше, нямаше да оцелее толкова години.

— По-добра от теб? — игриво подхвърли Клеър.

— В някои отношения е по-добра — сериозно отвърна той. — Няколко пъти ми е спасявала живота.

Закачливото изражение на Клеър се стопи и тя нервно отпи глътка кафе.

— Харесва ли ти в училище? — смени темата Роби.

— О, да. Имам много приятели. Повечето от тях са момичета, защото момчетата…

— Да, да, вече знам, че ги смяташ за недостатъчно зрели. За съжаление, може да не се променят и когато пораснат.

— Не е само това — въздъхна тя. — Я си представи, че имам среща с някое от тях. Ще трябва да ме вземе от Белия дом!

— Предполагам, че баща ти е доста заплашителна фигура в очите на младежите — каза с разбиране Роби.

— Татко е мек като памук. Мама е тази, която създава проблеми…

— Просто те пази.

— Понякога прекалява — направи гримаса Клеър.

— А брат ти?

— Какво за него?

— Разбирате ли се?

— Томи е на десет. Нямаме кой знае колко общи неща. Още е хлапе, Уил.

— Но той също има трудни моменти. Споделя ли ги с теб?

— Никога не би направил подобно нещо — отсече тя.

— Защо?

— Ами защото съм по-голяма от него с цели шест години. Той е хлапе, а аз вече съм жена.

— Вярно, че разликата във възрастта ви е доста голяма — съгласи се Роби.

— Мама е пометнала, когато съм била на три — неочаквано призна Клеър.

— Съжалявам да го чуя.

Момичето изглеждаше шокирано от собственото си признание.

— О, боже! Не споделяй това с никого, моля те! Искам да кажа, че много малко хора знаят, а ако се разчуе по време на предизборната кампания, тя ще…

— Никога не споделям това, което ми казват хората, Клеър — сериозно отговори той.

— Благодаря ти — с облекчение въздъхна тя.

— Да се върнем на брат ти. Вие с него повече ли си говорехте преди?

— Разбира се. Но преди татко да стане президент. Когато беше губернатор, пак живеехме в правителствена къща с охрана и тъй нататък. Но не като сега… Томи беше едно сладко момченце, което ме обожаваше.

— Мисля, че все още е така — отбеляза Роби.

— Една година на Хелоуин тръгнахме да обикаляме къщите — усмихна се тя. — Татко беше много запален. Дойде с нас, но измисли начин да се скрие от камерите. Знаеш ли как се беше маскирал?

— Как? — попита Роби.

— Като Злодеида — лошата орисница от „Спящата красавица“ на Дисни. Всички мислеха, че това е мама, но тя беше на адски високи токчета под плаща на Дарт Вейдър. Те мислеха, че това е татко. Беше голям майтап. Нещо като семейна тайна, за която знаехме само ние. Но после…

— После всички научаваха всичко за теб?

— Аха — мрачно каза тя.

— Забелязах, че имаш суичър на Йейл — подхвърли Роби. — Там ли си решила да учиш?

— Ако вляза.

— Дъщерята на президента? Мисля, че няма да имаш проблеми.

— Не искам да е по този начин. Не искам да ме приемат заради него, а заради самата мен.

— Хубаво е, че мислиш така.

— Освен това баща ми е учил в Йейл, а мама е следвала в Колумбийския. Аз обаче мисля за Вирджинския университет. Ходила съм там няколко пъти. Шарлотсвил е прекрасно място.

— Това е университетът на Томас Джеферсън. Човекът, който не можел да живее без книги.

— Чудесен пример за подражание — добави Клеър.

Роби понечи да каже нещо, но в същия миг се разнесе силен трясък. След една секунда Клеър се озова на земята, прикрита от тялото му, а в ръката му проблесна пистолет.

Разнесе се тропот на крака и той отмести пръст от спусъка. После се надигна до клекнало положение, но свободната му ръка продължаваше да притиска момичето към земята.

— Какво беше това? — сподавено попита Клеър. — Какво става, Уил?

— Не мърдай — прошепна Роби. — Няма да позволя да ти се случи нищо лошо.

Иззад къщата изскочи един агент на Сикрет Сървис, който извика:

— Отбой, агент Роби! Няма заплаха!

Роби не свали пистолета. В следващия миг задната врата се отвори и в двора изскочиха Рийл и Първата дама, заобиколени от агенти.

— Фалшива тревога, Роби — извика Рийл. — Някаква кола с повреден ауспух!

Роби прибра пистолета и помогна на момичето да се изправи.

— Добре ли си?

Клеър кимна, въпреки че цялата трепереше.

— Благодаря, Уил. За пръв път виждам човек да реагира толкова бързо.

— Клеър, скъпа? — тревожно подвикна Елинор.

Момичето изтича към майка си и я прегърна.

Рийл се приближи към Роби.

— Е, сега вече си истински герой в нейните очи — подхвърли тя.

— Сигурно ли е, че става въпрос за автомобил? — попита той.

— Така докладваха.

— Ясно — каза Роби, но не изглеждаше убеден.

— Съмняваш ли се? — изгледа го тя.

— Винаги се съмнявам. Това ми помага да избягвам разочарованията.

71

Екипът пристигна късно през нощта.

Мин спеше в леглото си. Чанг-Ча отвори вратата и покани новодошлите в кухнята. Разговорът се водеше на бърз и напрегнат корейски.

Жената и единият от мъжете бяха същите, които пътуваха с тях във влака за Вашингтон. Към групата се беше присъединил и Ким Джин Санг — опитен агент от Вътрешното министерство на КНДР, пристигнал в Щатите два дни по-рано. Чанг-Ча категорично отхвърли идеята за отлагане на операцията заради присъствието на Роби и Рийл. Никой от останалите не се възпротиви на решението й.

Масата се покри със снимки, диаграми и карти. Дискусията се водеше спокойно, сякаш не обсъждаха убийство, а обикновен колежански проект.

— Това е броят на агентите на Сикрет Сървис — вдигна седем пръста Чанг-Ча. — Обслужващият персонал не се брои, тъй като никой от тях не носи оръжие.

— Но те ще имат подкрепата на местната полиция — отбеляза жената.

— Наблюдавам ги от няколко дни и не виждам как могат да ни създадат проблеми — отвърна Чанг-Ча.

— А мъжът и жената? — попита един от членовете на екипа. — Онези, които участваха в отмъкването на децата на генерал Пак?

— Присъствието им е шанс за нас. С един куршум два заека. Ще ги ликвидираме едновременно с другите. — Очите й се спряха на Джин Санг. — Колегата ще разясни какво ще се случи, след като ликвидираме мишените. Имайте предвид, че той изразява мнението на Великия вожд.

Джин Санг извади от джоба си малка ампула.

— Великият вожд желае светът да разбере кой е свършил тази работа — започна той. — Хората трябва да знаят, че Съединените щати не могат да налагат безнаказано своята воля над нашия народ. За да се случи това, всеки от вас ще получи по една ампула като тази. Съдържанието й трябва да бъде погълнато веднага след приключването на мисията. Това е бързодействаща отрова. Ще бъдем мъртви за броени минути. — Извърна се към стаята, в която спеше Мин. — Някой трябва да се погрижи и за малката кучка.

— Това е моя работа — каза Чанг-Ча.

— Разбира се, другарко Ии. Идеята ви да я използвате за прикритие беше много добра. Американците не виждат заплаха в децата. Тя е била в „Йодо“, нали?

— Да.

— Значи никой няма да скърби за нея — отсече Джин Санг. — Един лагерник по-малко.

— Абсолютно — отвърна с равен глас Чанг-Ча.

Но пръстите й под масата се свиха в юмрук. И аз съм от „Йодо“!

— Сега ни остава да обсъдим главната атака — каза на глас тя. — Според мен всичко е както трябва и шансовете ни за успех са добри. — Извади една карта от папката пред себе си и я разстла върху масата. — Американците имат празник, по време на който се обличат в най-различни костюми.

— Хелоуин — кимна Джин Санг.

— Да. Глупав празник, за който пръскат страшно много пари. Започва с карнавално шествие от центъра на градчето и преминава по всички главни улици.

— Но това означава, че наоколо ще има много хора — обади се един от мъжете. — Можем да очакваме пречки и тотален хаос. Как ще си осигурим надежден прицел?

— Много просто — отговори Чанг-Ча. — Преди шествието мишените ще се появят пред Градския съвет, където ще се срещнат с кмета и други важни персони на Нантъкет. Но самата сграда ще бъде празна най-малко два часа по-рано. Ще ги ударим оттам. Бързо и решително. За целта трябва да пробием външния, а след това и вътрешния кръг на охраната.

— Откъде разполагате с тази информация? — попита Джин Санг. — Достатъчно достоверна ли е тя?

— Наш човек работи в кметството и отговаря за почистването на кабинета на шефа. Подслушал е част от разговора между него и сътрудниците му. Успял е и да заснеме плана за предстоящото събитие, останал забравен върху бюрото на кмета. Проучих го до последния детайл и мога да кажа, че информацията е абсолютно достоверна.

— Отлично — каза Джин Санг.

— Хелоуин ни дава чудесни шансове да пробием охраната — добави Чанг-Ча.

Беше абсолютно наясно, че агентите на Сикрет Сървис са готови да умрат, за да запазят живота на хората, които пазят. Но тя също беше готова да умре, за да изпълни мисията.

Заседанието приключи. Преди да си тръгне, Джин Санг пъхна две ампули в ръката й.

— За славата, другарко Ии — прошепна той. — За славата.

Тя затвори след него и прибра ампулите в джоба си.

* * *

Чанг-Ча задряма пред газовата камина. В един момент обаче се стресна от някакъв шум. Ръката й инстинктивно потъна в джоба и стисна дръжката на ножа. Беше същият, с който уби британския агент.

Във вилата беше тъмно. Единствената светлина идваше от газовата камина. Откъм кухнята долетяха леки стъпки. Тя безшумно се насочи натам и надникна иззад ъгъла.

Мин седеше на масата и отпиваше от чаша с мляко. Свободната й ръка се протегна към една забравена на масата снимка, а Чанг-Ча се прокле за проявената небрежност. Беше задрямала, преди да прибере всичко, свързано с предстоящата операция.

Влезе в кухнята и детето вдигна глава.

— За какво ти е това, Чанг-Ча? — попита то, размахвайки снимката, на която бяха Елинор, Клеър и Томи Кашън.

Чанг-Ча опипа ампулите в джоба си и погледна чашата с мляко. Смъртта след поглъщането на цианид е бърза, но не и безболезнена, каза си тя. Дали куршумът няма да свърши по-добра работа? Той също е бърз, но болка няма. Мин така и няма да разбере кой е натиснал спусъка.

— Донесе я един приятел — изрече на глас тя. — Направил е доста снимки в града.

— Това са хората, които срещнахме на плажа. И на онова момче, което събираше миди.

Чанг-Ча се приближи и взе снимката.

— Права си. Не бях забелязала.

— Не чух нищо — добави със съмнение Мин.

— Беше късно — поглади я по главата Чанг-Ча. — Ти вече спеше… А сега трябва да се върнеш в леглото.

Момичето отмести очи от снимката и вдигна глава. Устните й леко потрепваха. Чанг-Ча си спомни причината да я измъкне от лагера: високия дух и безспорната интелигентност.

— Чанг-Ча? — започна Мин.

— Не сега — спря я тя. — Утре ще поговорим.

Изведе я от кухнята и легна до нея в леглото й. Изчака дишането й да стане равно, после предпазливо се надигна и излезе навън. Седна на дървения стол пред къщата и вдигна поглед към обсипаното със звезди небе. Вятърът носеше мириса на море.

Извади ампулите с отровата и ги вдигна пред очите си. Малки, но изключително смъртоносни.

Като самата нея.

Видя се сред мъртвите на площада пред кметството. Навсякъде гъмжи от полицаи и агенти. Светът започва да разбира какво се е случило. Има голяма вероятност да се стигне до открита война между Америка и КНДР. С неизбежен край.

Чанг-Ча прибра двете ампули в джоба си, облегна глава на грубото дърво на стола и затвори очи. Мислите й се насочиха към един живот, напълно различен от нейния.

72

— О, боже, Уил! — възкликна Клеър, докато довършваха обяда си в имението. — От теб ще стане страхотен Дарт Вейдър! — После погледна Рийл. — А ти можеш да бъдеш Злодеида.

— Много благодаря — хладно отвърна Рийл.

— Хей, нали аз бях Дарт Вейдър! — извика с престорена обида Елинор.

Томи остави ножа и вилицата.

— Не знам за вас, но аз със сигурност ще бъда Върколака — обяви той. — Няма по-готин от него.

— А ти коя ще бъдеш? — попита Рийл момичето.

— О, аз вече съм прекалено голяма за тези работи. По-скоро ще си сложа една перука и ще се превърна в някоя телевизионна звезда от началото на века.

— От началото? — направи гримаса Елинор, поглеждайки към Рийл. — Никога не съм се чувствала толкова стара.

— В колко часа започва това нещо довечера? — попита Клеър.

— Първо ще се отбием в кметството — отвърна Елинор. — Предложих да бъдем нещо като официални предводители на карнавалното шествие. Тъй че ще имаме няколко предварителни срещи преди официалния прием, който дава градската управа начело с кмета.

— Ще бъде страшна скука — обяви Клеър.

— Напротив — каза майка й. — Церемонията ще бъде съвсем кратка, но ще означава много за местните хора.

Роби стрелна с поглед Рийл.

— Приемаш ли ролята на Злодеида?

— Нямам костюм — каза тя.

— Всичко е тук — обади се Елинор. — Знаех, че ще празнуваме Хелоуин, и тайно се надявах президентът също да бъде с нас — нещо, което очевидно няма да се случи.

— А ти как ще се маскираш, мамо? — попита оживено Томи.

— Мисля тази година да се върна още по-назад в миналото — някъде към седемдесетте години на миналия век — отвърна Елинор, погледна към седналата до нея Рийл и добави: — Винаги съм харесвала Шер и най-вече начина, по който променя външността си през годините. Особено прическите.

— Шер ли? — объркано попита Томи. — Какъв Шер?

Явно никога не беше чувал името на певицата.

— Това е конфиденциална информация — отвърна Елинор.

След края на обяда Роби и Рийл излязоха навън.

— Карнавал, организиран от кметството?

— Звучи страхотно — мрачно отвърна Рийл.

— Мисля, че никога не си се маскирала.

— Правилно мислиш.

— Е, сега имаш шанс да наваксаш.

— По-скоро се радвам, че скоро ще се махна от тук. Хваща ме клаустрофобия.

— Значи без острови в бъдещето ти?

— Аз съм по-скоро градско момиче.

— Но въпреки това притежаваше хижа на Източния бряг, буквално насред нищото — каза Роби.

— Точно затова се чувствам по-скоро градско момиче. Пущинаците са ми писнали.

— Предполагам, че Сикрет Сървис ще направи задълбочен оглед на сградата на кметството и маршрута на шествието.

— Сигурно — сви рамене Рийл. — Но едва ли са много щастливи. Купища хора, на всичкото отгоре маскирани. Всеки би могъл да скрие оръжие или експлозиви под карнавалния си костюм.

— Със сигурност не са щастливи — каза Роби. — Слава богу, че президентът не е тук. Защото, ако беше пристигнал, едва ли щяха да отидат на карнавала.

— Наистина ли мислиш да се маскираш? — изгледа го Рийл.

— Защо не?

— А аз трябва да бъда злата орисница, а?

— Мисля, че ще ти отива — ухили се Роби и за награда получи силен удар в рамото.

Той отстъпи крачка назад и, вече сериозно, попита:

— Добре, прибираме се, а после какво?

— Чакаме да ни повикат за поредната мисия.

— Съмнявам се, че ще я изпълним заедно — поклати глава той. — Обикновено действаме поотделно.

— Знам, Роби.

— Мисля, че ще върша това още най-много година, след което ще сложа край на кариерата си.

— Кога го реши? — изненада се тя.

— Току-що, макар че от доста време го обмислям. — Той протегна ръка и й показа белезите си. — Твоето малко капанче на Източния бряг ме накара да се замисля за живота си… — На лицето му цъфна широка усмивка, но Рийл остана сериозна.

— Не можеш да си представиш колко съжалявам, че едва не те убих — промълви тя.

— Е, тогава бяхме противници — каза той. — На всеки може да се случи. Но аз се оправих и сега всичко е наред.

Тя отмести поглед от ръката му към изгорения крак под панталона.

— Все ще измисля начин да ти се реванширам, Роби.

— Ти вече го направи.

— Как?

— Последният случай беше в Северна Корея, забрави ли?

— Не ми се струва достатъчно — каза тя.

— Беше повече от достатъчно, повярвай ми.

— Наистина ли си решил да напуснеш?

— Наистина.

— А какво ще правиш след това?

— Кой казва, че трябва да правя нещо? — повдигна рамене той. — Спестил съм достатъчно пари, водя съвсем обикновен живот. Видял съм света, или поне по-мрачната му страна. Няма да правя нищо.

— Не си вярваш, Роби. Дори за секунда не си вярваш.

— Е, поне за известно време няма да правя нищо. Пък после ще му мисля. А ти? Беше готова да се оттеглиш.

— Самият ти каза, че можем да продължим кариерата си и едновременно с това да водим нормален живот. И аз почти ти повярвах.

— Все още мисля по същия начин.

— Но въпреки това напускаш? — изгледа го тя, сякаш ставаше въпрос за предателство към нея.

— Казах, че ще напусна след една година. А в нашата работа една година може да се окаже цял живот. Ти?

— Какво аз?

— Знам за краткия ти разговор насаме с Еван Тъкър. Какво ти каза? Че рано или късно ще намери начин да ти види сметката?

Тя бавно издиша и поклати глава.

— Всъщност, не. Поиска ми извинение за всичко.

— Извинение? — повтори недоумяващо Роби.

— Каза, че съм била права, а той е сбъркал.

— Пиян ли беше? Как изглеждаха зениците му?

— Според мен знаеше какво приказва, Роби.

— А ти как го прие, по дяволите? Не се ли запита каква е причината да промени мнението си толкова внезапно?

— Каза, че е направил подробен преглед на доказателствата и много е мислил. Отчел е и факта, че ние с теб едва не загинахме, докато се мъчехме да разкрием заговора на Гелдър и Джейкъбс. Да не говорим, че рискувахме живота си в Сирия и Северна Корея. Предполагам, че в крайна сметка е разбрал за какво става въпрос.

— Това променя ли нещата за теб?

— В какъв смисъл?

— В смисъл че ще се задържиш още известно време.

— Не знам, вероятно не. Особено ако теб те няма.

Той я прегърна през раменете.

— Е, разполагаш с цяла година за размисъл.

— Стига да живея толкова дълго — тихо отвърна тя.

73

Мин никога не беше чувала за Хелоуин.

Никога не се беше маскирала.

Вероятно по тази причина не разбираше за какво става въпрос въпреки обясненията на Чанг-Ча. Но все пак облече странните дрехи и получи бонбони. В момента се намираха в малко кафене на главната улица, превърнато в арена на детско парти още преди началото на карнавалното шествие.

Мин беше облечена като жаба. Маската скриваше почти цялото й лице, с изключение на устата и очите. Чанг-Ча беше костюмирана като пират. Заведението беше пълно с деца в колоритни одежди.

Отначало Мин изпита ужас от жабешкия костюм и се съгласи да го облече едва след като Чанг-Ча й показа, че става въпрос за напълно безобиден плат и пластмаса.

Семейство Кашън раздаваше бонбони край вратата на кафенето. Зърнала това, Чанг-Ча изпита лека паника, тъй като беше нещо неочаквано, а и охраната беше наблизо.

— Иди да си получиш бонбоните — приведе се над Мин тя. — Аз ей сега ще се върна.

След тези думи се насочи към далечния край на кафенето и изчезна.

Мин объркано се огледа. Жабешката маска покриваше ушите й и тя не разбра какво й се говори. Сърцето й панически се сви от внезапното изчезване на Чанг-Ча. Но тълпата маскирани деца вече я влачеше към президентското семейство край вратата.

Не след дълго се озова в предните редици на дългата опашка от деца и страхът й нарасна. Чанг-Ча не се виждаше никъде, а блъсканицата наоколо ставаше все по-голяма.

В един момент вдигна глава и осъзна, че стои точно пред Томи Кашън, маскиран като Върколака.

— Хубава жаба — подхвърли той и й подаде шепа бонбони.

Обзета от паника, Мин не можа да измисли нищо друго, освен думите, които беше научила от Чанг-Ча.

— Казвам се Мин. На десет години съм. Ще ми помогнете ли?

Томи я изгледа озадачено, а след това пусна бонбоните в кошничката й във формата на тиква.

После Мин каза още нещо, но то не беше на английски.

— Добре ли си? — попита той.

— Казвам се Мин. На десет години съм. Ще ми помогнете ли?

Томи понечи да отвърне нещо, но в същия момент една ръка дръпна Мин встрани, позволявайки на останалите деца да получат бонбони.

Момичето объркано се огледа. В следващия миг видя Чанг-Ча и въздъхна с облекчение.

— Всичко е наред, Мин — каза Чанг-Ча, приклекна пред нея и я прегърна. — Тук съм, всичко е наред, няма страшно.

Напуснаха кафенето и тръгнаха надолу по улицата, надалече от блъсканицата. Не след дълго стигнаха малък тухлен навес. Чанг-Ча беше взела всички предпазни мерки, за да не бъдат засечени от екипа й. Никой от тях не знаеше, че Мин се е маскирала като жаба. Самата Чанг-Ча беше твърдо решена да изпълни задачата си, но едновременно с това и да осигури безопасността на детето. Мин нямаше да умре. Не и от нейната ръка.

— Сега искам да ме слушаш много внимателно — промълви тя.

Момичето кимна и маската й се разклати.

— За известно време ще те оставя сама.

Мин понечи да подскочи, но ръката на Чанг-Ча притисна раменете й.

— Ще бъде за много кратко време — добави тя, а след това махна към полицейския участък оттатък улицата. — Виждаш ли онази къща?

Мин погледна към посочената сграда и кимна.

— Искам да вземеш часовника ми — добави Чанг-Ча, разкопча верижката и й го подаде. — Когато тази стрелкичка стигне до тук, ще отидеш там и ще им кажеш това, на което те научих. Помниш ли го? Можеш ли да го повториш?

— Казвам се Мин. На десет години съм. Ще ми помогнете ли?

— Много добре — усмихна се Чанг-Ча. — Перфектно. Помни, че тази стрелкичка трябва да стигне ей до тук — показа й циферблата тя. — А след това отиваш там.

Стрелката щеше да стигне до посоченото място точно след един час.

— А ти къде ще бъдеш?

— Трябва да свърша някои неща. Но бъди спокойна, тези хора ще се погрижат за теб, докато се върна. Те са добри хора, Мин. Ще ти помогнат.

— Но ти ще се върнеш, нали? — попита с треперещ глас детето.

— Ще се върна, разбира се — отговори с насилена усмивка Чанг-Ча. Моля те да ми простиш тази лъжа, Мин, обади се един глас в нея. И не ме забравяй. Всичко, което искам, е по-добър живот за теб.

Ръчичките на Мин се увиха около шията й. Тя я притисна към себе си и преглътна горчивите сълзи.

— Обичам те, Чанг-Ча.

— И аз те обичам, Мин.

Петнайсет минути по-късно Чанг-Ча се присъедини към екипа си, заел позиция в близост до мишените.

— Готова ли си, другарко? — пристъпи към нея Джин Санг.

— Разбира се.

— А Мин?

— Оставих я във вилата. Изпи си млякото и… вече спи.

— В такъв случай да изпълним великата си мисия! — обяви с широка усмивка Джин Санг. — За славата, Чанг-Ча!

— За славата — глухо повтори тя.

* * *

Участниците в шествието вече се събираха на главната улица. Празнично украсени автомобили и мотоциклети, училищен оркестър, десетки, маскирани като зомбита, тълпи от пъстро облечени хора, дошли да отпразнуват Хелоуин.

От страничната уличка се появи голям китайски дракон, придвижван от дузина крака, обути в гуменки.

— Готови ли сме да тръгваме за кметството, Сам? — попита Елинор Кашън началника на охраната си.

Агентът подхвърли няколко думи в микрофончето си и вдигна палец.

— Готови сме, госпожо. Ще влезем през страничния вход. Две минути пеша, после наляво и нагоре по стълбите.

Сам и един от колегите му застанаха от двете страни на президентското семейство и ги поведоха към площада. Преди това агентът се обърна и вдигна ръка към Роби и Рийл. Те кимнаха и заеха позиция непосредствено зад охраняваните лица.

Клеър носеше дълга и пухкава руса перука, пристегната с цветна лента, и тесни джинси. Обърна се към Роби, който беше отказал да се маскира.

— Ще познаеш ли коя съм?

Той само поклати глава, но Рийл, която също беше отказала да се маскира като злата орисница, прояви видим интерес.

— Стави Никс — тържествено обяви момичето. — Солистка на някаква банда отпреди много години.

— Някаквата банда е „Флийтуд Мак“ — уточни Рийл.

— Да. Били са доста известни.

— Мислех, че ще бъдеш героиня от стар телевизионен сериал — може би чак от началото на двайсет и първи век — подхвърли Роби.

— Имах такива намерения, но не открих нищо подходящо. От мама научих за тази Стиви и тя ми даде руса перука.

— Браво на мама — рече Рийл.

Семейството пое към кметството, заобиколено от агенти на Сикрет Сървис и полицаи. Слънцето залязваше, небето придобиваше огнен цвят, а вятърът се усилваше, предвещавайки скорошен дъжд за ужас на организаторите на празника.

74

Вниманието на Роби беше привлечено от китайския дракон, който тържествено се придвижваше към площада пред кметството. Или по-скоро от големия брой крака под златисточервеното му тяло.

Той стрелна с поглед Рийл, която също наблюдаваше дракона.

— По-добре да сме сигурни, вместо после да съжаляваме — каза Роби и тя кимна.

Няколко думи по радиостанцията бяха достатъчни. След минута семейство Кашън изчезна във вътрешността на кметството, а няколко полицаи се втурнаха към дракона и започнаха да свалят „кожата“ му.

Върху лицето на Роби се изписа дълбоко смайване.

Краката бяха на тийнейджъри. На американски тийнейджъри.

— Окей — усмихна се Роби. — Официално признавам, че реагирах като параноик.

— Наистина ли мислиш така? — погледна го Рийл.

Влязоха в кметството и Роби се приближи към Сам.

— Съжалявам за фалшивата тревога — подхвърли той. — Беше нещо като снощната кола.

— Няма лошо — отвърна Сам, но от поведението му личеше, че не е особено доволен.

— Какво става? — попита Елинор, която се бе приближила към тях.

— Фалшива тревога, госпожо — отговори Сам. — Вече можем да продължим по предварително уточнената…

Човекът не получи шанс да довърши изречението си. Куршумът пръсна главата му и обля с кръв близко стоящите.

Роби сграбчи Елинор и я наведе, а Рийл светкавично се завъртя и откри огън в посоката, от която беше дошъл куршумът.

Прикривайки Първата дама с тялото си, Роби я избута към останалите.

— Децата вън, веднага! — изкрещя той към агента на Сикрет Сървис, който охраняваше Томи и Клеър.

Човекът моментално изпълни заповедта, подпомогнат от друг свой колега.

Клеър зърна мъртвия Сам на пода и избухна в плач. Томи беше прекадено уплашен, за да издава каквито и да било звуци.

Елинор изкрещя след децата си в момента, в който единият от придружаващите ги агенти рухна върху близките столове, смъртоносно улучен в главата.

От балкона на втория етаж тежко се стовари тялото на един от полицаите, които охраняваха периметъра. В челото му зееше дупка.

— Горе са! — изкрещя от ариергарда Рийл и засипа с куршуми балкона.

Това беше единственият начин да осигури безопасното изтегляне на мишените.

— Бързо, бързо! — извика Роби и побутна Елинор пред себе си.

Вторият агент с децата рухна по очи, улучен в гърба.

— Рийл! — изкрещя Роби.

Партньорката му се стрелна към вратата и нанесе тежък удар на мъжа, който се беше изправил под рамката. Ритникът размаза лицето му. Тялото му политна назад, а автоматът изтрака на пода. Куршум в главата сложи точка на усилията му да докопа обратно оръжието си.

В следващия миг самата тя политна назад от тежък удар с рамо в корема. Падна на пода и светкавично се претърколи по излъскания паркет. После вдигна пистолета и се прицели, но единичният изстрел я изпревари. Мъжът, който я беше блъснал с рамо, застина на място в продължение на цяла секунда, след което бавно падна по очи. Куршумът на Роби беше отнесъл по-голямата част от лицето му.

Клеър и Елинор изпищяха, зърнали как човек с картечен пистолет МП5 нахлува в залата. Роби изпразни пълнителя си в негова посока, принуждавайки го да потърси укритие. След миг вече изблъскваше Елинор към близката врата. В същото време Рийл полетя към противоположния край на салона, прескочи някаква маса и сграбчи ръцете на децата. Частица от секундата по-късно тримата влетяха в същата стая, в която бяха изчезнали Елинор и Роби, и вратата се затръшна след тях.

Агент на Сикрет Сървис се втурна в преддверието, следван от още един полицай. Вторият беше прострелян в гърдите още преди да посегне към оръжието си. Агентът отправи три изстрела към втория етаж. Дрезгав вик беше доказателството, че е улучил някого. Но после и той беше пометен от откоса на картечния пистолет. Все пак успя да изпразни пълнителя си в нападателя и го отнесе в отвъдното заедно със себе си.

В съседната стая Роби и Рийл побързаха да дръпнат Първото семейство по-далече от вратата и да ги долепят до пода — само миг преди едрокалибрените куршуми да надупчат вратата, разпръсквайки метални и дървени парченца във всички посоки.

Роби и Рийл изчакаха стрелбата да спре и бързо изведоха Елинор и децата през една вътрешна врата. Роби заключи след себе си и се огледа. Стаята беше малка, без прозорци. В средата се виждаха тесни стълби, водещи надолу.

— Вероятно към мазето — подхвърли Рийл, успяла да се ориентира преди него. — Извито стълбище.

— Което ограничава ъгъла на стрелбата — бързо отвърна Роби, който моментално разбра какво има предвид тя. — Това ни дава предимство.

— Нямаме друг избор, затова да го направим.

Побутнаха Първото семейството пред себе си и поеха надолу. След няколко стъпала се озоваха в мазето, което се оказа по-малко от стаичката горе и нямаше друг изход.

Бяха попаднали в капан.

Веднага преобърнаха масивната дървена маса и направиха знак на Елинор да се скрие зад нея заедно с децата.

Битката горе продължаваше с пълна сила. Трещяха изстрели, разнасяха се викове. Пропусналите целта си куршуми бръмчаха със смразяващо кръвта свистене, а онези, които улучваха, издаваха глух тътен, последван от тежкото падане на човешко тяло.

Клеър вече беше в истерия.

Томи изглеждаше като парализиран.

Елинор потърси погледа на Роби. Беше уплашена, но когато проговори, гласът й прозвуча твърдо:

— Как ще преместим децата ми на сигурно място, агент Роби?

Рийл изследваше стълбището. Вече беше презаредила, а разполагаше и с оръжията на падналите агенти. В един момент се обърна и подхвърли един резервен на партньора си.

— Работим по въпроса, госпожо — отвърна Роби. — Ще направим всичко по силите си.

След тези думи се опита да използва радиостанцията си, но никой не отговори.

— Това означава ли, че… — започна Елинор, но после млъкна и хвърли разтревожен поглед към ридаещата Клеър.

— Да, всички са избити — тихо отвърна Роби.

Опита се да набере 911 на мобилния си телефон.

Прозвуча сигналът за свободно, но никой не вдигна.

— Вероятно са засипани с обаждания — промърмори той, после вдигна глава и спря поглед върху Клеър и Томи.

— Томи?

Момчето не реагира.

— Върколак! Чуваш ли ме?

Томи го погледна и кимна.

— Клеър? — подвикна Рийл. — Чуваш ли ме, Стиви Никс?

Клеър преглътна, престана да плаче и най-после се обърна да я погледне.

— Няма да ви лъжем. — Рийл направи крачка напред. — Положението ни е сериозно, но имаме прикритие и сме въоръжени. Не знаем числеността на противника, но със сигурност е по-многоброен от нас. — Хвърли кос поглед към Роби и продължи: — Но ние сме с вас и ще останем докрай заедно. За да стигнат до тук, ще трябва да минат през труповете ни. Ясно ли е?

Тримата бавно кимнаха.

— Стойте зад масата.

Броени секунди по-късно екнаха три изстрела. Някакво тяло се претърколи надолу по стълбите и се просна в краката им.

Роби се обърна към Рийл. От дулото на пистолета й все още излиташе дим.

— Опитваше се да действа тихо, но не му се получи — кратко поясни тя.

— Не чувам никакви сирени — обади се Елинор.

— Местните полицаи са около трийсет, десет, от които бяха включени към вашата охрана — отвърна Рийл. — Има вероятност всички да са убити. А останалите, изглежда, все още не са пристигнали.

Роби огледа стаичката, като едновременно с това напрягаше слух за стъпки над главите им. Таванът беше твърде дебел и солиден и едва ли можеше да бъде пробит с куршум. Това означаваше, че ако иска да стигне до тях, противникът ще трябва да се спусне по стълбите.

Но те вече бяха изпратили долу един от своите хора и знаеха какъв е резултатът. Предимството беше на страната на Роби и Рийл единствено благодарение на извитото стълбище. Нямаше как да бъдат подложени на директна атака. Освен това имаха достатъчно време да се прицелят и да стрелят, докато противникът беше принуден да действа на сляпо.

Отгоре се разнесе силен трясък, последван от викове и безразборна стрелба. Това продължи известно време, после всичко утихна.

Малко по-късно отново долетяха гласове, които обаче не говореха на английски.

— Мамка му! — възкликна Рийл и погледна към Роби, който беше извърнал взор към рафта в дъното на помещението.

Върху него имаше купчина стари дрехи. Тя го изчака да кимне, извади ножа си и тръгна натам.

— Какво правите? — попита Елинор.

— Ще се опитаме да осигурим някаква защита — отвърна Роби.

— Но тези дрехи не могат да спрат куршумите — озадачено го изгледа тя.

Рийл наряза дрехите на малки ивици и им показа как да ги затъкнат в ушите си. Други, по-големи и във формата на кърпички, бяха завързани около шиите им.

— За какво служат? — попита Томи.

— Защита срещу зашеметяващи гранати — поясни Рийл. — Преди малко ги чухме. Гърмят много силно и излъчват ослепителна светлина. А когато експлодират, изпускат и гъст задушлив дим. Ясно е, че противникът разполага с такива гранати.

— Целта им е да предизвикат объркване — добави Роби. — И го правят доста добре.

Отгоре се разнесоха още изстрели, последвани от стъпки.

Роби и Рийл се спогледаха, а след това накараха Елинор и децата да легнат на пода.

— Покрийте очите и носовете си с кърпите и запушете ушите си с длани. И в никакъв случай не се изправяйте.

Двамата заеха позиции с една ръка върху кърпите, готови бързо да ги дръпнат върху лицата си. Даваха си сметка, че едва ли ще имат достатъчно време да се възстановят от експлозиите, за да отвърнат на огъня, но това вече беше без значение. Нямаха друг избор.

Чуха как вратата горе се отваря. Разнесоха се стъпки, а след това дойдоха и гранатите.

Не една или две, а цели три.

Роби и Рийл се проснаха по очи миг преди детонацията. Трясъкът беше толкова силен, че парчетата плат в ушите им не бяха в състояние да го неутрализират. Гъстият дим с лекота проникна през тънкия плат и изпълни устите, носовете и дробовете им. Ярката светлина стигна до зениците им, въпреки че гледаха в пода.

Елинор и децата изпищяха и припаднаха.

Роби и Рийл започнаха да се надигат, но бяха твърде замаяни от дима, трясъка и ослепителната светлина, за да го сторят бързо. Когато все пак се изправиха, откриха, че са обкръжени от въоръжени мъже.

МП5 срещу обикновени пистолети.

Никакъв шанс.

Севернокорейците бяха готови за своето кърваво отмъщение.

Всичко бе свършило.

75

Когато Елинор и децата се върнаха в съзнание, Роби и Рийл вече бяха обезоръжени и стояха с ръце на тила. Нестабилни и с пепеляви лица, те трудно се държаха на крака.

— О, боже! — прошепна Първата дама и инстинктивно прикри децата с тялото си.

Роби се стегна с цената на върховни усилия и се обърна към корейците.

— Това място е обкръжено, не можете да избягате — с мъка каза той. — Няма да пострадате, ако се предадете веднага. — Още докато думите излитаха от устата му, разбра, че на тях изобщо не им пука дали ще избягат или не. Личеше им по физиономиите.

Петима мъже и една жена, облечена в пиратски костюм. Лицето й му се стори смътно познато.

— Тук сме, за да поправим грешките, които допусна вашият президент — пристъпи напред Чанг-Ча.

— Не мисля, че сте избрали най-добрия начин — хладно отвърна Рийл.

— Ти и той бяхте в родината ни — реагира не по-малко хладно Чанг-Ча, посочвайки Роби. — Там отвлякохте наши затворници. Вашето правителство е планирало убийството на вожда ни. Сега ще си платите за това. Всички до един.

— Нямам представа за какво… — започна Елинор, но бързо млъкна, тъй като Джин Санг изстреля няколко куршума в тавана.

— Млъквай, жено! — изкрещя той.

Членовете на президентското семейство паднаха на колене, обзети от ужас.

— Ще умрете тук — продължи Чанг-Ча. — Вашата смърт ще бъде послание за света, който трябва да разбере, че Америка, Империята на злото, не може да напада безнаказано нашата велика страна.

— За да се измъкнете от тук, ще ви трябват заложници — обади се Роби. — Но петима са прекалено много и няма как да ги контролирате. Предлагам да вземете мен и партньорката ми. Да, наистина бяхме във вашата страна и освободихме онези затворници. — Ръката му махна към Елинор и децата. — Тези хора не са ви направили нищо лошо. Оставете ги и използвайте нас, за да се измъкнете от тук.

— Изобщо нямаме намерение да се измъкваме! — отсече Джин Санг, насочил дулото на картечния си пистолет в пода. — Ще умрем тук, както и всички вие!

— Значи това е самоубийствена мисия, така ли? — изгледа го Рийл.

— Не — отвърна с усмивка кореецът. — Тази смърт ще бъде чест за нас. — После се извърна към Чанг-Ча и добави: — Другарката Ии е най-добрата. Не можете да си представите колко врагове на страната е ликвидирала. Гарантирам, че смъртта ви ще бъде бърза.

Чанг-Ча вдигна ръка. Джин Санг моментално млъкна, отстъпи крачка назад и почтително се поклони.

Корейката измъкна два ножа от колана си. И двата бяха леко извити, с назъбени остриета. Погледна първо Роби, след това и Рийл.

Роби очакваше да види едно сгърчено от омраза лице. Или поне безизразно, отдавна лишено от всякаква човечност.

Но това, което видя, беше друго.

— Трябва да побързаме, другарко Ии — нервно се обади Джин Санг. — Избихме много врагове, но скоро ще се появят други.

Чанг-Ча кимна, отговори нещо на корейски и отново насочи вниманието си към Роби и Рийл.

— Съжалявам за това — промълви на английски тя.

След това атакува.

Светкавично завъртане на пети я изстреля на сантиметри от Джин Санг. Ножът потъна в гърдите му. Свободната й ръка улови пистолета му още във въздуха.

Тресна изстрел. Куршумът пръсна главата на стоящия наблизо кореец. Другият нож бръмна във въздуха почти едновременно с изстрела и се заби до дръжката в гърдите на третия от нападателите.

Останалите двама от наказателния екип бяха смаяни от действията на Чанг-Ча, но въпреки това откриха огън срещу нея. Тя обаче вече беше грабнала тялото на третия и го използва като щит.

В един момент рязко блъсна трупа напред, просна се на пода и запълзя към четвъртия мъж, когото събори с два силни ритника в глезените. Ножът изскочи от гърдите на мъртвеца и преряза гърлото му. По цимента се разплиска артериална кръв.

Но Чанг-Ча изобщо не намали скоростта на своите действия. Едно светкавично салто й позволи да се озове в непосредствена близост до последния кореец, който направи безуспешен опит да я улучи с паническо натискане на спусъка.

Излезли от вцепенението, Роби и Рийл сграбчиха Елинор и децата и буквално ги хвърлиха обратно зад масата. После запълзяха по пода, за да стигнат до оръжията си.

Но Чанг-Ча се оказа по-бърза от тях. С поредното салто тя прелетя над главата на последния си опонент и се отблъсна от стената зад него. В ръцете й се появи тънко и остро като бръснач стоманено въже, което се стегна около шията на мъжа, докато тялото й все още беше във въздуха. В следващия миг тя се приземи на два крака, кръстоса ръце и рязко дръпна.

От устата на мъжа излетя сподавено гъргорене и тялото му рухна на пода. Кръвта бликна от дълбоката рана, която почти му отряза главата.

Чанг-Ча се изправи и захвърли въжето. Бавно огледа резултата от опустошителните си действия. Петима мъртви за по-малко от минута, ликвидирани с почти голи ръце. Дишаше тежко, с блестящи от напрежение очи и стегнати крайници.

Бавно се завъртя и се озова очи в очи с Роби и Рийл. Пистолетите им сочеха в гърдите й, но никой от двамата не беше сложил пръст на спусъка.

— Ще ни обясниш ли причините за това, което направи току-що? — подхвърли Роби.

Чанг-Ча се обърна към Елинор и децата, които бавно се надигаха от укритието си зад масата. Първата дама побърза да сложи длани върху очите на децата си в опит да им спести ужасната гледка.

— Надявам се, че не сте пострадали — промълви Чанг-Ча.

Елинор бавно поклати глава, но дълбокото смайване върху лицето й остана.

— Добре съм — сподавено отговори тя. — Те също. Благодаря ви.

Чанг-Ча отново насочи вниманието си към Роби и Рийл.

— Никога не съм виждала толкова смайващ с мащабите си ръкопашен бой — промълви с уважение Рийл и направи предпазлива крачка напред. — Но и аз ще попитам: защо?

— Изпратиха ни да ги убием — отвърна Чанг-Ча и посочи Елинор и децата. — Всички в екипа бяха готови да го направят.

— Но не и ти, така ли? — внимателно я погледна Роби.

Чанг-Ча забави отговора си.

— Не знам — промълви най-после тя. — Но в крайна сметка се оказа, че не искам да убия това семейство. Не мога.

— Сърце не ти даде, а? — скептично подхвърли Рийл.

— Нямам сърце — твърдо отвърна Чанг-Ча. — Израснах в „Йодо“ и винаги ще си остана от „Йодо“. Там ми изтръгнаха сърцето преди много години. Няма как да ми порасне друго.

— „Йодо“ — замислено промълви Роби. — Значи си била?…

— Да.

— Виждала съм те и преди — каза Рийл, без да сваля очи от лицето й. — На брега, в компанията на едно момиченце.

— Казва се Мин — кимна Чанг-Ча.

— Беше облечена като жаба — обади се от мястото си Томи. — Каза, че е на десет години и се нуждае от помощ или нещо подобно.

— Довела си дете по време на мисия?! — смаяно я изгледа Роби.

— Мин няма нищо общо с мисията! — разпалено отвърна Чанг-Ча. — Тя е невинна. От „Йодо“ е, също като мен. Но все още има сърце. Не й го отнемайте, моля ви! Тя е просто дете, не разбира нищо.

— А защо я доведе тук? — попита Рийл.

— Успях да убедя висшестоящите, че ще бъде допълнително прикритие. Американците се отнасят добре с децата.

— Но истинската причина е друга, нали?

— Да, друга е. Да я изведа от страната, да й дам шанс… на друго място.

Чанг-Ча бръкна в джоба си и извади едната ампула с отрова.

— Никой от нас не трябваше да оцелее след изпълнението на задачата — глухо промълви тя.

— Геройска смърт, така ли? — подхвърли Роби.

— Да, включително и за Мин. Но аз… Не исках да я сполети това. Тя е едно невинно дете, което не е направило нищо лошо.

— Мисля, че не са изтръгнали сърцето ти в „Йодо“ — тихо промълви Рийл.

— Но въпреки това ми се струва крайно необичайно, че се обърна срещу своите — бързо добави Роби.

— Ами аз… — заекна Чанг-Ча, усещайки как краката й омекват. — Мисля, че просто се уморих от всичко това.

Роби и Рийл си размениха многозначителни погледи.

— Как е истинското ти име? — попита Роби. — Освен „другарката Ии“?

— Чанг-Ча.

— Кои бяха тези хора, Чанг-Ча? — попита Рийл и посочи труповете.

— Мои сънародници. Имената им нямат значение. У дома е пълно с такива като тях. И винаги ще бъде пълно.

— Не искам да те заблуждавам, Чанг-Ча — тежко въздъхна Роби. — Чакат те сериозни проблеми въпреки това, което направи тук.

— Но фактът, че спаси живота на всички ни, със сигурност ще й помогне — обади се Елинор.

— Ще трябва да окажеш пълно съдействие на разследващите — продължи Рийл. — Да разкажеш как си успяла да влезеш в страната, как си се добрала до маршрута на президентското семейство, как си се справила с мерките за сигурност…

Тресна изстрел и куршумът прониза шията на Чанг-Ча.

Роби и Рийл едновременно се обърнаха към извитото стълбище. Там стоеше млад полицай, стиснал пистолета си с две треперещи ръце.

— Улучих я! — извика тържествуващо той. — Улучих малката азиатска кучка!

Чанг-Ча не падна веднага. Остана на място, докато кръвта заливаше предната част на дрехата й.

— Не, идиот такъв! — изкрещя Роби, стрелна се към стълбището и изби пистолета от ръцете на униформения.

Рийл успя да подхване Чанг-Ча и внимателно я положи на пода. После пъхна пръст в причинената от куршума дупка, опитвайки се да притисне разкъсаната артерия. Но кръвта продължаваше да изтича. Не помогна и парчето от ръкава й, което пристегна около раната.

— Остани с мен, Чанг-Ча! Погледни ме! — Обърна се към партньора си и изкрещя: — Трябва ни линейка, Роби! Незабавно!

Роби вече беше набрал 911. Този път насреща вдигнаха веднага. Той се разпореди за линейката, но един поглед върху лицето на Чанг-Ча беше достатъчен да разбере, че вече е късно.

Кожата й беше станала восъчнобледа, а кръвта й продължаваше да изтича.

Подложила ръка под тила й, Рийл продължаваше да притиска парчето плат към раната.

Чанг-Ча вдигна ръка и докосна лицето й.

— Името й е Мин — промълви с бързо заглъхващ глас тя. — На десет години е. Моля ви, помогнете й.

— Ще го направим, обещавам ти! Не се предавай! Линейката е на път, всичко ще бъде наред! Убедена съм, че можеш да го направиш. Ти си… най-добрата, която съм срещала!

Но Чанг-Ча явно не я чуваше. Устните й продължаваха да се движат беззвучно. Името й е Мин. На десет години е. Моля ви, помогнете и…

После изрече и още няколко думи, този път изненадващо ясно:

— Аз съм Чанг-Ча. Млада съм, но същевременно и много стара. Моля ви, помогнете ми.

После устните й престанаха да мърдат и очите й се оцъклиха.

В продължение на една безкрайно дълга минута Рийл остана неподвижна. После внимателно отпусна на пода главата на мъртвата жена. Когато се обърна към Роби, плачеше. След миг се изправи, отмести втрещения полицай от пътя си и бавно пое нагоре по стълбите.

76

Атентатът срещу Първото семейство изправи двете страни на ръба на войната, но дипломацията в крайна сметка свърши своето — Северна Корея получи възможност да запази авторитета и националната си гордост, а администрацията във Вашингтон си спести разкриването на политически опасни факти, свързани с планираното сваляне на режима в КНДР. Нападението в Нантъкет беше приписано на радикални елементи в Северна Корея, които ръководството на страната решително заклейми.

И нещата спряха дотам. Поне за известно време.

Беше установено, че корейският наказателен екип е проникнал в кметството благодарение на карнавалните костюми за Хелоуин. Те бяха убили един охранител на задния вход, бяха влезли и отцепили цялата сграда, като бяха избили вътрешната охрана. Полицаят, който стреля срещу Чанг-Ча, видял какво става и тръгнал към звуците, идващи от мазето. Там треперещата му ръка все пак успяла да натисне спусъка.

Роби и Рийл получиха горещите благодарности на президента, съпругата и децата му. Бяха обявени за неофициални членове на семейството. Томи беше дълбоко впечатлен от героизма им. Той и сестра му говориха с психолози, които им помогнаха да преодолеят шока от това, на което бяха станали свидетели. Клеър изглеждаше като друг човек, отърсила се от хлапашката самоувереност. Тя получи пълната подкрепа на по-малкия си брат, което щеше да бъде добре и за двамата.

Преди Роби и Рийл да напуснат Белия дом, Елинор ги прегърна.

— Дължим ви живота си — прошепна тя. — Както аз, така и децата ми.

— Не — твърдо отвърна Роби. — Всички ние дължим живота си на Чанг-Ча.

* * *

След срещата в Белия дом двамата се отправиха към апартамента на Роби. Благодарение на информационната система на ЦРУ бяха научили много за Чанг-Ча — нещо, което само усили депресията на Рийл.

— Колко много е преживяла — промълви тя. — След дългите години, прекарани в „Йодо“, получава шанс да се измъкне от ада, но при условие че избие цялото си семейство. Глад, изтезания, а след това и убийства от името на режима. И въпреки това ни спаси живота. Защо? За да бъде простреляна от ръката на някакво шашардисано ченге?

— Човекът не е виновен, Джес — каза Роби. — Помислил си е, че тя е врагът.

— Но не беше!

— Знаеш, че Пхенян поиска тялото й, нали?

— Да — каза Рийл. — Но ние я погребахме тук.

— Защо постъпи така? — изгледа я Роби. — Какво я накара да запази живота ни?

— Тя сама го каза, Роби. Била е уморена от това, което върши. Точно като мен.

— Предполагам, че си права.

— Но беше по-добра от нас — добави Рийл. — Разбра го, нали?

— Да — призна с въздишка той. — Никога не бях виждал някой да се справя с петима противници по начина, по който го направи тя.

— В момента, в който извади ножовете и ни погледна, аз бях сигурна, че няма да ни нападне — добави Рийл.

— Защо? Когато каза, че съжалява, изглеждаше объркана.

— Ти казвал ли си на някого, че съжаляваш, преди да го убиеш?

Роби се облегна назад и потъна в размисъл. После бавно поклати глава.

— Не.

— Тя го направи заради Мин.

— Разбира се — отново кимна Роби.

— Успяла е да измъкне детето по гениален начин.

— Ако е разсъждавала така, както се би, от нея със сигурност щеше да излезе страхотен шахматист.

— Шест хода напред — замислено промълви Рийл.

— Точно така.

— Синия е на мнение, че напрежението между нас и Северна Корея много скоро ще спадне.

— Докато отново не се повиши — отбеляза той.

— Лично аз предпочитам спокойствие, макар и временно.

— Всички искаме това.

— Остава въпросът с Мин.

— Така е.

— Мислиш ли, че ще се съгласят?

— Не можем да направим нищо друго, освен да ги попитаме, Джес.

— В такъв случай да вървим.

— Сигурна ли си? — изгледа я той.

— Колкото във всичко останало — сви рамене тя.

Роби грабна ключовете за колата и двамата напуснаха апартамента.

Наложи се да преодолеят доста препятствия, поставени от различните институции. Но в крайна сметка извадиха късмет — главно благодарение на Ким Сък, който с готовност прие да им помогне.

Отбиха се на още две места, след което се насочиха към голямата къща в Северна Вирджиния. Роби беше звъннал предварително и там вече ги чакаха.

Джули Гети отвори входната врата. Срещу нея стояха Роби, Рийл и Сук.

И Мин.

Тя беше облечена с панталон и дълга риза и обута с маратонки. Косата й беше вързана с жълта панделка.

Беше чиста и спретната, но със зачервено лице. Защото беше плакала.

Скърбеше за Чанг-Ча.

Освен това трепереше от страх.

— Здрасти — топло ги поздрави Джули. — Хайде, влизайте.

Възстановил се след побоя, които му нанесоха хората на Леон Дайкс, настойникът й Джеръм Касиди ги очакваше в хола. Беше строен мъж на средна възраст, със стегната на тила посивяла коса.

Той се здрависа с Роби, когото познаваше, а след това се запозна с Рийл и каза:

— Джули ми е разказвала много за вас.

— Само разсекретена информация — добави с усмивка Джули, седна до момиченцето и протегна ръка: — Здрасти, Мин. Аз съм Джули. — После подхвърли няколко думи на корейски, част от които Мин разбра.

— Не беше зле — засмя се Сък. — Трябва ти още доста практика.

— Знам, знам — въздъхна Джули.

— Казвам се Мин. На десет години съм — изрече забързано на английски момченцето.

— А аз съм на петнайсет, с пет повече от теб — отговори Джули.

Мин очевидно не разбра какво й казва, но въпреки това се усмихна.

Джули я хвана за ръката и започна да прегъва пръстите й.

— Ето, това са пет пръста.

Мин кимна и преброи до пет на корейски.

— Точно така — насърчително й се усмихна Сък. — Браво.

— Роби — обади се Джеръм. — В общи линии разбрах за какво става въпрос, но бих искал малко повече информация.

Роби накратко му разказа историята на Мин, а след това директно попита дали тя може да живее при тях.

— Защото не може да се върне в Северна Корея — поясни Рийл.

— Настаняването при приемни родители ще бъде трудно — добави Роби. — Знам, че искам твърде много, но веднага си помислих за вас. Мин не разбира английски. Всъщност не разбира адски много неща. Ако откажете, изобщо няма да разбере какво сме ви помолили.

— Винаги съм мечтала за брат или сестра — обади се Джули. — Особено пък за по-малки от мен. — Извърна се към Джеръм и добави: — Какво ще кажеш?

— Ще кажа, че след всичко, което това момиченце е преживяло, то заслужава да има приятели — отвърна той. — Мисля, че като за начало ние не сме чак толкова лоши…

Рийл погледна Роби с видимо облекчение и каза на Джеръм:

— Нямате представа какво означава всичко това за нас!

— Напротив, имам — отвърна той. — Не много отдавна самият аз имах нужда от подкрепа. И ако не я бях получил, сега едва ли щях да седя пред вас.

Преди да си тръгнат, се наложи да обяснят на Мин, че ще остане да живее при Джеръм и Джули. Сък с готовност прие да й помага, докато натрупа достатъчно познания по английски.

Отначало момиченцето се вкопчи в него, но после се успокои и позволи на Джули да я изведе от стаята.

Обясниха на Джеръм, че документите ще бъдат изготвени максимално бързо, след което щеше да стане официален настойник на Мин.

— Изненадан съм, че администрацията се е размърдала — отвърна той.

— Може би искат да приключат максимално бързо с този по-особен случай — каза Роби.

* * *

На връщане шофираше Рийл. Когато зави в посока, обратна на апартамента на Роби, той веднага разбра къде отиват.

Едно затънтено място във Вирджиния, малко и усамотено, но с прекрасна гледка към планините Блу Ридж. То се намираше само на сто и няколко километра от Вашингтон, но сякаш беше на хиляда.

Рийл паркира и двамата слязоха от колата. Увиснало ниско над хоризонта, слънцето беше запалило огромен пожар в небето. Вятърът се усилваше и температурата спадаше. Скоро щеше да завали и мястото щеше да стане тъжно и мрачно. Но сега, в тази минута, заобикалящата ги красота спираше дъха.

Отвориха ръждясала порта и поеха по затревената пътечка. От двете й страни се виждаха стари надгробни камъни, повечето от тях килнати на една страна.

Вляво от края на пътеката белееше една нова надгробна плоча — от онези, които най-често се срещаха в гробището „Арлингтън“. Семпъл дизайн, но въпреки това вдъхновяващ.

Надписът върху нея беше кратък:

ИИ ЧАНГ-ЧА,

ЗАГИНАЛА В БИТКА ЗА ДОБРОТО

Никой не знаеше датата и мястото на раждането й. Никой не знаеше на колко години е била. Известна беше само датата на смъртта й, но хората, ангажирани с погребението, очевидно не бяха сметнали за нужно да отбележат този печален факт.

— На нейно място можехме да бъдем ние — промълви Рийл, заковала поглед в бялата плоча.

— Щяхме, ако не беше тя.

— Ние сме като нея, знаеш го…

— Има известни прилики — призна Роби.

— Как ли се чувства толкова далече от дома?

— Не съм сигурен, че на мъртвите им пука къде са. А и едва ли Северна Корея е била истински дом за нея.

— Радвам се, че отказаха да я транспортират обратно — тръсна глава Рийл. — Според мен мястото й е тук. Така е някак… по-справедливо.

— Поне е спокойно. Мисля, че тази жена има право на малко спокойствие след всичко, което е преживяла.

— Като теб и мен.

— Да, като теб и мен — съгласи се Роби.

— Не я познавах приживе, но никога няма да я забравя.

— Все пак остави частица от себе си — Мин.

— Дала й е шанс за живот — каза Рийл. — Ние също можем да й помогнем да го получи.

— Вече й помогнахме.

— Имам предвид нещо повече от предаването й в ръцете на Джеръм и Джули.

— Наистина ли? — изненадано я погледна Роби.

— Да. И не само защото сме задължени на Чанг-Ча.

След тези думи Рийл коленичи и почисти няколко листа, кацнали върху пресния гроб.

— Не само заради това — тихо промълви тя, после се изправи и хвана ръката на Роби. — А и защото хората трябва да правят подобни жестове… — Замълча за момент и добави: — Дори хора като нас.

Обърнаха се и тръгнаха обратно, докато последните лъчи отстъпваха пред мрака.

Издание:

Автор: Дейвид Балдачи

Заглавие: Мишената

Преводач: Веселин Лаптев

Година на превод: 2015

Език, от който е преведено: английски

Издание: първо

Издател: Обсидиан

Град на издателя: София

Година на издаване: 2015

Тип: роман

Националност: американска

Печатница: „Абагар“ АД", В. Търново

Излязла от печат: 11.06.2015

Редактор: Свилена Господинова

Технически редактор: Людмил Томов

Коректор: Симона Христова

ISBN: 978-954-769-383-8

Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/2038

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

Допълнителна информация

Заслуги