КАТЛИЙН УДИУИЗ

РОЗА ПРЕЗ ЗИМАТА

КНИГА ВТОРА

Превод: Колектив

chitanka.info

Най-големият любовен и приключенски роман от авторката на световния бестселър „Шана“

Младата и красива Ирайн Флеминг никога не е мислила, че баща й я е обещал на най-богатия жених само, за да може да си плати дълговете. Тя трябва да се съгласи на брак с мистериозния лорд Сакстън, който след един пожар в замъка си е принуден да крие лицето си под маска. Ирайн обаче обича друг…

ГЛАВА ТРИНАДЕСЕТА

Ирайн беше притиснала слепоочието си към хладната рамка на прозореца и с широко отворени очи гледаше през стъклото. Още преди нощта да се спусне, бяха придошли облаци, които скриваха зад нежния си воал лицето на мътната луна. Хилядите светлини на Лондон хвърляха кехлибарено сияние над тъмните силуети на къщите. Заваля лек дъждец и светлините в далечината отслабнаха, докато накрая само възлестите, оголени клони на дъбовете останаха да се виждат пред конюшнята. Извън очертанията на къщата не беше възможно да се различат никакви силуети, никакъв признак на живот. Ирайн отърка чело в гладката повърхност на дървото, като че ли с това можеше да намали объркването, което цареше у нея. Беше благодарна, че лорд Сакстън още не беше се върнал, тъй като не знаеше дали ще съумее да прикрие възбудата си.

Дъхът й замъгляваше ромбовидните стъкла на прозореца и препречваше погледа й към света навън. Полуядосана, полунедоволна, тя се извърна и придърпа меката сатенена роба по-плътно около тялото си, за да се предпази от студа. В търсене на топлина тя се отправи към камината и се отпусна на едно ниско столче. Всички свещи в стаята бяха угасени, с изключение на една, която стоеше върху скрина до леглото.

Слабата свещ и танцуващите пламъци в камината потапяха стаята в мека, златиста светлина, която удължаваше и изкривяваше сенките.

След като се освободи от напрежението на изминалия ден, Ирайн почувства тежка умора. Мислите й не преставаха да препускат. Надигаха се като вълните на разпенен и неудържим прибой. Никъде не можеше да се скрие от тях. Думите на Кристофър не искаха да си останат в крайчеца на съзнанието й — там, където тя се надяваше да ги погребе. Те отново и отново изпълзяваха като демони, за да я измъчват и лишават от покой.

— Този янки ме напада от всички страни — оплака се гласно тя и от отчаяние така разтърси глава, че дългите, разпуснати коси се разпиляха на всички посоки. — Нахалството му няма граници! Защо не ме остави на мира?

Но трептящите пламъчета не можеха да отговорят на въпросите й. В отчаян опит да обясни недоволството си тя се хвана за друга мисъл:

— Виновни бяха музиката — извини се тя пред себе си, — завладяващият ритъм и възбудата от танца.

Още докато ги изричаше полугласно, думите й прозвучаха кухо и бяха лишени от съдържание. Неговите ръце я бяха притиснали! Неговият глас беше този, който я накара да настръхне от възбуда! Неговата близост обърка напълно всичките й сетива!

Тя се бореше срещу вълните на връхлитащите я чувства, които искаха да я повлекат в нови дълбини на отчаянието. Усещаше неясен трепет в гърдите си и той не се подчиняваше на волята й. Но по-късно пред очите й изникна една тъмна фигура, чийто застрашителен вид прогони фантазиите й. Безизразната кожена маска, макар и външно непроменена, я гледаше с укор.

Ирайн рязко вдигна глава, а широко отворените й очи затърсиха в стаята познатия силует. Въпреки че нямаше никого, тя се изправи и закрачи неспокойно. Положението изглеждаше безизходно, защото колкото повече се мъчеше да внесе ред и логика в чувствата си, толкова повече объркването й растеше.

Накрая тя смъкна робата с отчаяна въздишка и се хвърли на леглото. Лежеше неподвижно, като оставяше хладния въздух да милва тялото й през тънката риза. Възбудата постепенно я напускаше и сетивата й полека-лека се успокоиха в тишината на спалнята. Клепките й бавно се отпуснаха, докато тя все още се въртеше мислено в ритъма на танца и за кой ли път преживяваше миговете, в които сиво-зелените очи бяха приковали нейните. Но онази сянка отново се завърна и застана в края на леглото, само че този път тя не можа да си представи чертите на мъжа. Съществото се беше втренчило в нея със замръзнала усмивка и пламтящите му червени очи, пронизващи тъмнината, я накараха да се скове във внезапен ужас. В този миг парче дърво се разискри в камината и лумналата за миг светлина откри широките рамене, черните дрехи и гладката маска на мъжа й.

Тя уплашено пое дъх и се изправи. Усмивката и червените очи не бяха нищо друго, освен тъмните дупки на коженото лице. Тя с ужас си помисли какво би станало, ако той можеше да надникне в мислите й.

— Моите извинения, Ирайн — изхриптя той. — Бяхте толкова тиха и помислих, че спите. Нямах намерение да ви изплаша.

Думите му не успокоиха дивото блъскане на сърцето й. Тя се опита да овладее гласа си, докато му отговаряше:

— Толкова дълго време ви нямаше, милорд, вече започнах да си мисля, че сте ме забравили или изоставили.

Под маската прозвуча задъхан смях.

— Това е невъзможно, мадам.

Тя усети жадния му поглед, втренчен в нея, и потрепери вътрешно. Кожената му ръка се протегна и тя замръзна, когато повдигна настрана дългата й коса. Пръстите му се плъзнаха в бавна, сякаш безкрайна милувка по рамото й. Дори под лекия плат на нощницата тя можеше да усети нечовешката студенина на ласката му. Пулсът й се ускори, когато той се приближи до нея, и с един скок тя се озова извън леглото. Спусна се към другия край на стаята и сграбчи една малка, украсена с камъни кутийка, която вечерта беше получила от Ан.

— Погледнете това, милорд — подкани го тя, докато му го показваше. Не я интересуваше, че стои пред него в почти прозрачната си нощница, с подаръка в протегнатите си ръце. Единствената й мисъл беше как да избегне нежностите му и да го настрои приятелски. — Не е ли прекрасно?

Лорд Сакстън отвори облицованата с кадифе кутийка и показа само слаб интерес. Без да повдига поглед, той я попита с тих, дрезгав глас:

— Знаете ли всъщност колко ви желая, Ирайн?

Тя отпусна кутийката и погледна с широко отворени очи в дупките на маската, когато той повдигна глава. Очите й се напълниха със сълзи и тя отчаяно се бореше с ужаса. Знаеше, че няма право да му откаже, но не беше в състояние да му се отдаде. Страхът от лицето под маската не беше лесен за превъзмогване.

Той въздъхна:

— Добре, разбирам, че още не сте готова да станете моя жена.

Тя повдигна ръка с отчаян жест, но колкото и да се опитваше, не можа да се насили да го докосне, а още по-малко да го приеме в леглото си.

Лорд Сакстън стана и се отправи с тежката си походка към вратата. Там спря и подхвърли през рамо:

— Утре имам да свърша някои работи. Ще съм заминал, когато се събудите.

С тези думи той напусна стаята и затвори вратата след себе си. Ирайн се почувства неописуемо виновна и гледаше замаяно подире му. Раменете й затрепериха, сподавеното й хълцане ставаше все по-неудържимо и сълзите започнаха да се стичат по лицето й.

Ирайн беше изненадана на закуска от ранния посетител на семейство Лейчестър. Гостът напълно обърка чувствата й. Когато в първия момент го видя да стои, висок и елегантен, до прозореца, биенето на сърцето й се ускори и тя трябваше да овладява възбудата си. Скоро обаче гневът и възмущението взеха връх над чувствата й, когато се замисли с какво безсрамие този мъж успяваше да се приобщи към приятелите на мъжа й.

Ан тръгна през стаята към Ирайн, която се беше спряла на прага, и хвана ръката й:

— Елате, мила, искам да ви запозная с един приятел.

Ирайн леко се възпротиви и докато се опитваше да избегне развеселения поглед на Кристофър, отговори с почти недоловим глас:

— Извинете, милейди, но мистър Сатън и аз вече се познаваме.

— Може и да се познавате, но със сигурност не сте били представени един на друг, както подобава.

Тя поведе младата жена, която я следваше с нежелание, и спря пред госта.

— Лейди Сакстън, позволете ми да ви представя мистър Кристофър Сатън. Ако не се лъжа, ваш роднина.

Ирайн погледна изненадано домакинята, като се питаше дали беше чула правилно. Тя внимателно повтори думата, която я беше объркала.

— Мой роднина?

— О, да! Нека помисля още веднъж, фамилиите Сатън и Сакстън имат роднинска връзка! — Ан се замисли за момент и направи едно движение на ръката, сякаш искаше да отстрани цялата тази история. — Е, не е толкова важно. Последното сродяване беше чрез сватба, а мисля, че имаше и някакъв общ прадядо. Вие сте нещо като братовчеди.

— Братовчеди? — В гласа на Ирайн се долавяше удивление и тя се чувстваше, сякаш някой беше захлопнал голяма порта зад нея, за да провали бягството й.

— Най-малко братовчеди — увери я напълно сериозно Ан. — А вероятно и нещо друго.

— Но той е янки! — запротестира Ирайн.

Развеселеното пламъче в очите му и наглостта му събудиха гнева й.

— Повярвайте, мила моя — поучаваше я примирително Ан, — не можем всички да имаме щастието да прекараме целия си живот на добрата английска земя, но връзките на кръвта не могат да се заличат. Колкото до мен, аз простих всичко на сестра си.

— Моля за извинение! — Баронът прекъсна рязко словоизлиянията на жена си. — Няма да разнищваме тук всички подробности на родословието си, скъпа. Сигурен съм, че Кристофър може да ни обясни нещата много по-добре. — Той се обърна в очакване към госта си.

— Да, за да бъда точен — Кристофър леко повдигна рамене при тези думи, — преди женитбата си майката на Стюарт е принадлежала към фамилията Сатън. Аз винаги съм бил нещо като изключение и съответно винаги са се опитвали да ме лишат от правата, които името ми дава.

— Мисля, че мога да разбера това отношение — присмя се Ирайн с тънък сарказъм.

Той приведе глава на една страна и се усмихна хлапашки.

— Покорно благодаря, братовчедке.

— Не съм ваша братовчедка! — засече го остро тя. — И повярвайте ми, ако знаех, че вие спадате към рода Сакстън, тогава никога нямаше да приема този брак.

— Да не би с това да искате да кажете, че още не сте навеки влюбена в Стюарт! — укори я той. Очите му светеха ядно и точно когато тя понечи да даде някакъв отговор, той вдигна ръка, за да я изпревари. — Няма защо да се оправдавате, братовчедке. Аз самият не изпитвам особена симпатия към него. Ако се търпим, то е само защото обстоятелствата го изискват. В действителност всеки вижда в другия само противник. Аз му завиждам заради младата му съпруга, а той ревнува от красивата ми външност, така че ние — той повдигна рамене — въобще не си подхождаме.

Филип се обърна към жена си, за да спаси всички от неудобното положение:

— По-добре да вървим да закусим, скъпа, ако искаме да свършим нещо днес.

— Кристофър, бихте ли придружили Ирайн до масата? — помоли Ан с малко пресилена любезност, докато хващаше ръката на мъжа си и се отправяше към трапезарията.

— Разбира се, мадам! — Кристофър галантно предложи ръка на тъмнокосата красавица, но после веднага хвана ръката й и я пъхна под лакътя си, така че тя да не може да му откаже.

Тъй като не искаше да прави сцени, Ирайн се примири, но зад гърба на Ан го погледна злобно и изсъска:

— Невъзможен сте!

— Казал ли ви е някой тази сутрин — пошепна й той, като доближи глава до нейната — колко сте красива?

Тя повдигна изящното си носле и не отговори. Въпреки това не можа да устои напълно на приятните чувства, които думите му събудиха у нея.

Погледът на Кристофър я погали нежно, докато мълчанието й го накара да се замисли за известно време.

— Ан ми разказа, че братовчед ми е лудо влюбен във вас, но се страхува да се показвате заедно заради ужасния му вид. — Лицето му светеше от удоволствие, когато тя го погледна изненадано. — Затова се питах дали да не ви предложа услугите си като придружител.

Отговорът беше кратка иронична усмивка.

— Изглежда, отлично сте планирали всичко… с изключение на едно: нямам никакво намерение да отивам с вас където и да било.

— Но вие със сигурност се нуждаете от подходящ придружител — опита се да я убеди той.

— Много благодаря за предложението. Мисля обаче, че е по-добре да взема съдбата си в собствените си ръце, където ще е на сигурно място.

— Семейство Лейчестър имат уговорена визита тази сутрин и тъй като Стюарт го няма, позволих си да попитам дали не мога да ви поканя на разходка в града.

От изненада устата й остана отворена. Удивена от наглостта му, тя се взря в загорялото му лице. Таеше силно съмнение, че той иска да я въвлече в клопка, от която трябва да се спаси.

— Предпочитам да не приемам предложението ви, сър.

Той очевидно не се трогна:

— Мислех, че разходката ще ви достави удоволствие. Но щом предпочитате да останете с мен тук, аз съм сигурен, че ще намерим с какво да се занимаваме, докато нашите домакини отсъстват. — Той я погледна косо в очакване на реакцията.

В синьо-виолетовите й очи проблеснаха яростни искри, когато разбра, че все пак беше попаднала в клопката. Тя знаеше колко глупаво би било да остане сама с дивия янки в замъка. При завръщането на семейство Лейчестър сигурно щяха да възникнат основателни съмнения относно целомъдрието й. Братовчед или не, за нея нямаше да бъде лесно да избегне ухажванията му.

— Настойчивостта ви е учудваща, сър.

— Знам какво искам, това е всичко — отговори дружелюбно той.

— Аз съм омъжена — простена тя.

— Известно ми е!

На масата Кристофър й предложи стол, когато сядаше, след това заобиколи, за да заеме мястото насреща й. За Ирайн присъствието му беше точно толкова объркващо, колкото, ако срещу нея седеше съпругът й. Когато усети погледа на пламенните му очи, тя имаше чувството, че той иска да излапа нея, а не чудесните гозби.

Малко след закуската семейство Лейчестър се извиниха и излязоха. За Ирайн нямаше друг избор, освен да се остави Кристофър да я придружи до чакащата кола. Очевидно той беше вложил доста средства, за да се сдобие с такава разкошна карета. С галантен жест й помогна да се качи и я настани вътре.

— Тъй като вашата компания е от значение за мен, мадам, ще се опитам да се покажа откъм най-добрата си страна — каза той, докато се отпускаше до нея.

— Не го ли направите, мъжът ми ще научи за това, сър — предупреди го изрично тя.

Той се усмихна под мустак.

— Ще се опитам да си спомня всичко, на което ме е учила майка ми за доброто държание.

Ирайн недоверчиво завъртя очи:

— Денят обещава да е изключително напрегнат.

Докато тя се отпускаше назад, Кристофър й се усмихна.

— Позволете ми още сега да кажа, мадам, че считам удоволствието да съм с вас за голяма чест. Вие сте изключително хубава жена и за мен е радост да ви гледам. Стюарт явно не се скъпи за тоалетите ви.

Той естествено беше прав. В сравнение с други съпрузи Стюарт Сакстън беше изключително щедър. Това я накара още по-ясно да осъзнае, че в замяна той, законният й съпруг, още не беше получил никаква отплата от нея.

Ирайн приглади кремавата си пола от скъпа коприна и се почувства високопоставена дама. Смарагдовозеленият й корсаж от кадифе беше ушит като къса жилетка с дълги и тесни ръкави. Тя беше последвала съвета на Теси и носеше кадифена шапка, украсена с набрани копринени панделки. Един дълъг воал от кремава коприна приятно подчертаваше брадичката й и падаше по раменете й. В целия й начин на обличане се съчетаваха отличен инстинкт за модата и взискателен вкус. Това беше нещо, което липсваше и на двамата Талбот. От своя страна придружителят й допълваше впечатлението с елегантния си вид. Той я беше накарал да забрави напълно лошото мнение, което имаше преди за янките. В същото време обаче беше оправдал предположенията й, че те могат да бъдат изключително досадни същества.

— Ще намерите ли за неуместен въпроса, къде всъщност отиваме? — В думите й иронията се долавяше много ясно.

— Където пожелае дамата. Като за начало може би няма да е лошо да посетим парка на Уайтхол.

— Всъщност за него сега не е най-подходящото време — отбеляза тя.

Кристофър я погледна изненадано.

— Вие вече сте били там?

— Майка ми ме е водила няколко пъти.

Той направи нов опит:

— Можем да пием чай в Ротондата.

— Питам се дали се е променила много.

— Значи и там сте били — установи малко разочарован той.

— Но моля ви, Кристофър, та аз съм живяла в Лондон. Едва ли има някоя забележителност, която да не познавам.

Той помисли малко. Изведнъж хитра усмивка плъзна по лицето му.

— Има едно нещо в Лондон, което със сигурност не знаете.

Ирайн го гледаше учудено, докато той отвори малката вратичка за кочияша и поговори с него. После се облегна с доволно изражение назад.

— Ще пристигнем само за няколко минути. Така че, отпуснете се, милейди, и се наслаждавайте на пътуването.

Не й беше никак лесно да последва съвета му, защото твърде бързо забеляза, че е точно толкова трудно да изгони Кристофър от съзнанието си, колкото и своя съпруг. Не се чувстваше свободно нито с единия, нито с другия, въпреки че разликата между двамата беше като между деня и нощта.

— Доколко всъщност познавате Стюарт? — попита тя, убедена, че е по-добре да говорят, отколкото да мълчат. Въпреки че беше обещал да се държи възпитано, той не пропусна възможността да я огледа най-обстойно.

— Предполагам, точно толкова, колкото и другите — отговори непринудено той. — Но никой не го познава истински.

— Знаете ли, че Тими Сиърс е мъртъв?

Той кимна кратко:

— Чух за това.

— Имам чувството, че Стюарт… хм… е някак засегнат от смъртта му.

Кристофър забави отговора си.

— Може би Стюарт смята, че някой може да свърже смъртта на негодника с него. Много от арендаторите на мъжа ви се съмняват, че именно Тими Сиърс е подпалил Сакстън Хол. Може би от гняв, че често е бил прогонван от земите му. Естествено, нищо не можеше да се докаже, но този човек постоянно вършеше злини. Стюарт понесе големи загуби от пожара.

— Наистина ли вярвате, че Тими е подпалил замъка?

Той повдигна рамене в двоумение и отговори, след като помисли:

— Чувал съм и много други истории. Една от тях, на която може да се вярва точно толкова, колкото и на другите, е, че лорд Сакстън, без да иска, е влязъл в лагера на бандитите и е познал някои от тях. Баронът е получил съобщението, но преди да се намеси, новото крило, в което лордът бил преместил покоите си, вече изгоряло. — Кристофър погледна през прозореца и добави: — Стюарт често се оплакваше от течението, което ставаше в старата къща. Страхувам се, че сега ще трябва да се примири със студа.

В краткия миг на мълчание Ирайн почувства, че го обзема горчива тъга. Единствената причина за това тя откриваше във факта, че той изпитва съчувствие към братовчед си. За мъж с характера на Кристофър такова настроение беше учудващо. Тя каза:

— Но Стюарт знае кой е виновен за пожара, той сигурно може да изправи тези хора пред съда и да ги накаже.

Отговорът отново последва след дълга пауза.

— Лорд Сакстън вече не е същият мъж, който беше. Днес мисли по друг начин. Той е преживял убийството на баща си. И до днес си спомня как се е крил при майка си и е потискал плача си, от страх да не го открият бандитите и да го убият. Пожарът в къщата му е припомнил всичко това. Ако човек иска, може да свърже редица събития, които на пръв поглед нямат нищо общо, като започне от смъртта на стария лорд и изгонването на семейството от къщата, та до палежа и ограбването, на което беше подложен Къмбърленд. Вероятно Стюарт смята, че това е дело на един и същ човек и сега търси начин за едно цялостно отмъщение, което ще засегне и главатарите, и онези, които дърпат конците на тази игра.

Отговорът му накара Ирайн да се замисли дълбоко. Питаше се каква роля играе самата тя във всичко това. Може би съпругът й беше изпълнен единствено с жажда за мъст? Или искаше да продължава да плете мрежата на своето отмъщение? Можеше ли гневът му един ден да се насочи към нея, ако тя твърде дълго остане нерешителна?

— Знаете ли защо беше убит баща му? — попита спокойно тя.

Спътникът й не забеляза дълбоката й въздишка.

— Трудно е да се каже, Ирайн. Когато той се опита да се споразумее по мирен начин с шотландците относно границата, срещу него бяха повдигнати сериозни обвинения. Някои от лордовете в съда дори стигнаха дотам да поставят под съмнение лоялността му, тъй като съпругата му беше дъщеря на потомствен шотландски граф. По същото време една банда разбойници тероризираше северните области чрез многобройни обири и убийства. Почти всички обвиняваха шотландците, докато бащата на Стюарт твърдеше, че това са местни жители. Тъкмо се канеше да го докаже, но беше убит, преди да постигне целта си. Разбира се, и за неговото убийство бяха обвинени шотландците.

— Ако всичко това е вярно, тогава не разбирам защо Стюарт се е върнал в Сакстън Хол.

— Защо един мъж се връща в дома на дедите си? За да възвърне честта на името. За да поеме отново законните права на лорд в своите земи. За да отмъсти за убийството на баща си и за унищожаването на семейството и да накара да проговорят онези, които са виновни за това.

— След всичко, което ми разказахте сега, ми се струва, че знаете много неща за мъжа ми — отбеляза Ирайн.

Кристофър се усмихна измъчено.

— Колкото и да ми е неприятно да го призная, мадам, но аз съм роднина на този човек и знам доста семейни тайни.

— А какво стана с майка му? Тя къде е?

— След смъртта на мъжа си Мери Сакстън напусна заедно с останалите членове на семейството северните области. Дълги години живя като вдовица и накрая се омъжи за един стар семеен приятел. Тя със сигурност ще посети Сакстън Хол, след като синът й дооправи къщата. Преди това не иска да му се натрапва.

— Вероятно много я натъжава всичко, което се е случило със сина й.

— Тя е прекрасна дама. Мисля, че ще ви хареса.

— А дали тя ще хареса мен? Та аз съм жена, купена от сина й на търг?

— Мога да ви уверя, мадам, че притесненията ви са неоснователни. Тя беше много отчаяна, защото смяташе, че Стюарт никога няма да се ожени. А тъй като синът й във ваше лице е направил превъзходен избор, за нея не остава нищо друго, освен да ви приеме в сърцето си. — Той се усмихна широко. — А ако не го стори, надявам се, че ще принуди Стюарт да се откаже от вас, за да мога да ви получа аз. Вероятно ще ви бъде по-лесно да ме възприемете, след като сте била омъжена за такъв негодник.

— Стюарт не е негодник! — отвърна невъздържано Ирайн. — И не ми харесва, че всеки го нарича по този начин.

— Лесно се впускате да го защитавате. — Той я погледна отблизо, преди да й се подиграе: — Мога само да се надявам, че няма да се влюбите в него.

— След всичко, което чух, смятам, че той се нуждае от човек, който да го обича. А кой е по-подходящ за това от собствената му съпруга?

— Вие ме правите нещастен, Ирайн. — Устните му се разтегнаха в подигравателна усмивка. — Не ми давате никакъв шанс да запазя поне искрица надежда.

— Нямате никакъв шанс — отвърна закачливо тя. — Аз съм омъжена жена!

Той се изсмя късо.

— Изглежда, ви доставя голямо удоволствие да ми го напомняте непрекъснато.

— Ако не бяхте толкова зает със събирането на прословутите си дългове, може би щяхте да имате… — Изплашена от това, което за малко щеше да каже, тя млъкна. Гордостта й не позволяваше той да разбере разочарованието й и причините за него.

Кристофър я изгледа внимателно и забеляза внезапното й объркване.

— Мадам, може би щях да имам какво…?

Ирайн мълчеше упорито. Нямаше намерение да го укорява. Въпреки това нейно твърдо убеждение беше, че ако той наистина я желаеше, щеше да направи нещо по време на търга, вместо безучастно да чака резултата.

— Пари да ви купя? — продължи да настоява той.

— Не ставайте смешен! — Тя вирна тесния си нос и му показа профила си.

— Толкова бързо ли забравихте, милейди? Баща ви ми забрани да участвам в търга. — Погледът му не изпускаше нито за миг лицето й. — Нещо друго ли очаквахте от мен?

— Да, наистина, какво ли друго можехте да направите? — Сарказмът й беше повече от ясен. — Вие притиснахте баща ми, докато той се видя принуден да се огледа за още по-голяма сума. — Тя направи бързо движение с ръка. — И когато брояха монетите, вие бяхте първият, който дойде, за да ги прибере.

— Мадам, а възможно ли е да ми се сърдите за това, че не ви откъснах от баща ви и не ви отмъкнах в някое отдалечено място? — Гласът му звучеше учудено.

Страните на Ирайн се зачервиха от възмущение:

— Това е вярно. Сърдя се, но не поради изложените от вас причини.

— Мога ли да ви подсетя, че направих предложение за женитба и че вие бяхте тази, която го отхвърли? Тогава не оставихте никакво съмнение колко много се отвращавате от мен. Лъжа ли беше това?

— Не! — Думата прозвуча като удар с камшик.

— Изглеждате доволна от Стюарт — започна бавно той и видя как тя за момент повдигна хубавите си вежди. — Наистина ли твърдите, че предпочитате осакатения пред мене?

Тя кимна сковано и сдържано:

— Стюарт е много добър към мене.

— Но като мъж не струва нищо — промърмори презрително той.

— Това е несправедливо от ваша страна! — извика тя.

Той я погледна изненадано.

— Може би. Значи вие сте тази, която го държи на разстояние?

Страните й пребледняха. Тъй като не можеше да устои на проницателния му поглед, обърна очи към пейзажа навън.

— Изобщо не мога да схвана, мадам, как сте успели да постигнете това — заключи той, като изтълкува мълчанието й. — Какви ли мъки търпи този човек! Знае, че му принадлежите, но не бива да ви докосва. Мога да си представя душевното му състояние.

— Моля ви се! — Тя му хвърли кратък поглед. — Това не е подходяща тема за разговор. Дори между братовчед и братовчедка.

За миг Кристофър омекна, така че и тя можеше да забрави яда си. Когато отново беше в състояние да възприема околния свят, Ирайн забеляза, че колата се приближава към реката. Тя се успокои, когато скоро след това спряха. В колата щеше да й е трудно да избегне непрекъснатото наблюдение. Когато се огледа, тя откри, че бяха спрели близо до голям тримачтов кораб. Той беше закотвен на кея. Една фигура във формата на жена с гъсти червени плитки красеше носа му. Отстрани на борда беше изписано името — „Кристина“.

Кристофър отвори вратата и излезе навън. Той й подаде ръка, за да слезе на павирания кей. Усмивка играеше около очите му, но той запази мълчание под любопитния й поглед, пъхна ръката й под своята и я поведе покрай бъчви, бурета и бали от конопени въжета към стълбата на кораба. И други кораби стояха на рейд, но никой не можеше да се сравнява с „Кристина“. Тя се извисяваше като кралица сред останалите, голяма и хубава. На борда един мъж в синьо палто се приближи до въжената стълба. Той се усмихна, щом позна двойката и помаха за поздрав, на който Кристофър веднага отговори.

— Капитан Даниълс, имаме ли разрешение да се качим на борда? — извика той.

Мъжът се изсмя дрезгаво и им махна да се качат.

— На вашите услуги, мистър Сатън.

Вятърът разроши тъмните ръждивокестеняви коси, когато Кристофър свали с пъргаво движение шапката си и й се усмихна.

— Мадам, мога ли да ви отвлека на борда?

Погледът й се плъзна бързо по лицата на мъжете, които се бяха натрупали край релинга, за да задоволят любопитството си. Не можеше да разбере какво толкова имаха да си кажат, когато шушукаха и се кискаха, но предполагаше, че тя и Кристофър бяха основната тема на възбудения им разговор.

— Тук има достатъчно хора, които биха могли да ми се притекат на помощ, затова се чувствам сигурна, дори ако не се държите така галантно, както досега — рече с ирония тя.

Той се изсмя весело, докато й отговаряше:

— Мадам, да приемем, че се намираме с тези мъже на самотен остров, те скоро щяха да бъдат примамени от красотата ви и вие щяхте да бъдете принудена да разчитате на моята закрила. Сигурността не се определя от количеството, мила моя, защото твърде често действията на хората зависят от обстоятелствата.

Тъй като не можа да намери подходящ отговор, Ирайн пое предложената й ръка и му позволи да я преведе. Когато хвърли един поглед надолу и видя колко високо над водата се намираха, тя го хвана по-здраво. При това се опита да не забележи, че той уж съвсем случайно притисна ръката си до нейната гръд.

Капитанът поздрави Кристофър със сърдечно ръкостискане:

— Добре дошли на борда, сър.

— Ирайн, позволете ми да ви представя капитан Даниълс, мъж, с когото сме прекосили много морета. Джон, това е лейди Сакстън. Вече съм ви споменавал за нея.

Капитан Даниълс пое нежната ръка в мека ръкавица и заговори с топъл, дружелюбен глас:

— Мислех, че Кристофър е загубил разсъдъка си, когато ме убеждаваше колко сте красива. Сега, когато ви виждам, мисля, че думите му са били твърде слаби.

Ирайн беше поласкана от комплимента и му благодари, преди още да забележи втренчения поглед на Кристофър.

— Този кораб ваш ли е? — попита тя и плъзна поглед по най-високата мачта нагоре до мястото, където сякаш допираше небето. Мачтата се издигаше на фантастична височина, от което й се завиваше свят и тя трябваше бързо да погледне пак надолу, за да възвърне равновесието си. С благодарност се хвана за силната ръка на придружителя си.

— Точно така, милейди — отговори Кристофър. — Този тук е най-големият от петте ми кораба.

— Бихте ли желали да го разгледате? — предложи капитанът.

Тя почувства гордостта на мъжа от кораба и се засмя в знак на съгласие:

— Надявах се на това.

Капитан Даниълс крачеше редом с двойката, когато се запътиха към задната палуба. Ирайн от пръв поглед разбра, че корабът е отлично поддържан и снабден с всичко необходимо. Кристофър запази мълчание, когато слизаха на долната палуба, за да предостави на капитана правото да ги разведе. Едва една трета от екипажа се намираше на кораба. Някои зяпаха съвсем открито, докато други хвърляха само бегли погледи, когато минаваше дамата. Но всички се спираха, за да се насладят на красотата й.

Когато приключиха с разглеждането на долната палуба, капитанът заведе Кристофър и Ирайн в каютата си и им предложи по чашка шери. С леко кимване на главата той посочи двете койки до стените на каютата и отбеляза:

— Условията може и да ви изглеждат малко спартански, мадам, но именно тук мистър Сатън и аз сме прекарвали много часове в открито море.

— Какви са плановете ви за близкото бъдеще? — попита тя, като се надяваше те да не схванат същинската цел на въпроса й, а именно, дали Кристофър щеше скоро да напусне Англия или не.

— Докато сме тук, аз съм изцяло на разположение на мистър Сатън. Той решава кога да потеглим.

Ирайн беше удивена от този отговор. Представата, че цял кораб с екипажа му зависеха от настроенията на един-единствен мъж, й се стори доста странна. Можеше само да се пита колко ли богат трябваше да е този мъж, за да си позволи такъв лукс.

Тримата обядваха заедно на борда. Капитанът знаеше много интересни истории и умееше да добавя свои подробности, но без да се отдалечава от действителната случка. Пиперливият му хумор много забавляваше Ирайн. Въпреки първоначалната си скептичност тя трябваше да признае, че отдавна не беше прекарвала така добре.

Остатъкът от следобеда премина сравнително спокойно. Паркът беше подходящ по-скоро за лятна разходка, въпреки че и спокойствието на един зимен ден имаше своя чар. Ирайн позволи на придружителя си да я разведе из бароковите павилиони. Кристофър удържа на обещанието си, държеше се като кавалер от старата школа и се отнасяше с нея изключително внимателно. Създаде й усещането, че е единствената жена в света за него. В „Омагьосания дворец“ на Ротондата им сервираха чая в едно от наредените в полукръг сепарета. Нежните звуци на оркестъра бяха приятен фон за разговор.

Като цяло това беше един прекрасен ден и Ирайн със съжаление установи, че той вече е към края си. Знаеше, че на следващата сутрин ще замине с мъжа си обратно за Сакстън Хол. Тя се натъжи, когато наетата карета напусна имението на семейство Лейчестър и отнесе придружителя й. На портата Кристофър беше стиснал кратко ръката й и леко я беше целунал по бузата като братовчед, преди да потегли. Само едно кратко, нежно докосване, което обаче дълго остана в мислите й.

Мъглата тежко се стелеше над земята, когато каретата на семейство Сакстън напусна имението Лейчестър и се запъти на север. Утринният въздух беше хладен и свеж. Слънцето, което беше започнало да пръска първите си лъчи, бе почти напълно обвито в заруменелите облаци, които плътно покриваха хоризонта. Колата трополеше край редица ферми по северния бряг на Темза. Каменни мостове ги превеждаха през реки и тресавища, над които още висяха плътни кълбета мъгла. С напредването на деня небето все повече изсветляваше до бледосиво, а въздухът ставаше по-свеж. Теси беше послушала молбата на господарката си и се беше настанила в уютната вътрешност на каретата. Ирайн разбираше, че присъствието на лорд Сакстън плаши момичето, но двамата едри мъже, които седяха на капрата, не можеха да я стоплят колкото тапицираното купе. Младото момиче избягваше да гледа към господаря си. Беше доволна да седи в ъгъла и да подремва, както правеше и господарката й.

По обед спряха в една странноприемница. Въпреки че в салона имаше доста хора, когато лорд Сакстън поведе съпругата си към масата, настъпи мъртва тишина. Както ставаше обикновено, и тук външният му вид допринесе за това, да бъдат обслужени незабавно. Всеки се страхуваше да не си навлече гнева на лорд Сакстън. По време на яденето той, както винаги, не хапна нищо. Чак след като я беше изпратил отново до колата, той се извини и изчезна за кратко време.

Едва бяха тръгнали, когато чуха вик в далечината и прозорчето зад капрата се отвори.

— Отзад се приближава кола, сър — извика Бънди. — Доста голяма, с малка група ездачи отстрани.

Без да се замисля много, лорд Сакстън даде нарежданията си:

— Наблюдавай ги и при следващата възможност ги пропусни да минат.

— Разбрано, милорд. — Бънди затвори прозорчето.

От мястото си на задната седалка Ирайн не можеше да види нищо, но ударите на тежки копита се долавяха все по-ясно. Тяхната кола започна да забавя ход, като същевременно се залюшка и заподскача по-силно, когато Танър се опитваше да я докара до най-външния край на пътя. Изплющя камшик и дрънченето на юзди и поводи се усили. Конете, които Ирайн видя най-напред, бяха подбрани грижливо и образуваха превъзходен впряг. Следваше ги голяма черна карета с плътно спуснати плюшени завеси. До кочияша на капрата седеше един мъж за охрана, а отзад — двама лакеи. Следваха ги осем ездачи, които бяха толкова добре въоръжени, че можеха да бъдат и войници на краля. Изпреварващият ги екипаж явно беше притежание на някой много богат човек — това беше очевидно. На вратата обаче, там, където трябваше да се намира гербът, имаше само едно прясно петно от боя.

За Ирайн беше непонятно защо един толкова знатен благородник ще предпочете да изтрие герба си по време на пътуването. Със сигурност намерението в този случай не беше да се заблудят крадците, защото богатството си личеше недвусмислено.

Лорд Сакстън проследи каретата с поглед, без да каже нищо. Единствената му реакция беше да погледне часовника си, след като екипажът ги беше подминал. След това се отпусна назад на седалката си и скръсти ръце, като че спеше. Блясъкът зад маската обаче й подсказа, че той я наблюдава внимателно.

Привечер спряха пред една гостилница. Всички разговаряха възбудено за тайнствения екипаж, който беше профучал с голяма скорост, без да спре. Някои от гостите, които не бяха забелязали маскирания мъж в сепарето, се хвалеха, че са чували за някакъв белязан и обезобразен лорд от северните области. Носел шлем и много държал да не бъде разпознат. Бяха готови да се обзаложат, че именно той е седял зад спуснатите завеси. Но когато в крайна сметка погледите им попаднаха върху будещото страх лице на лорд Сакстън, те широко разтвориха усти и пребледнели, започнаха да заекват. Със същата изненада те заговориха полугласно за красотата на придружаващата го дама. Ирайн остана с впечатление, че съпругът й се забавлява от тези реакции и дори ги провокира. Но от друга страна той не остави никакво съмнение, че жената принадлежи само нему. Никой не биваше и за миг да си помисля да прекрачва границата, както беше сторил онзи глупав сладострастник по време на пътуването им на юг. Голямата, облечена в кожена ръкавица ръка, която леко, но собственически беше отпусната на кръста й, усили натиска си.

Изглежда, черната карета беше поела по същия път на север. През целия следващ ден те чуваха за нея. Първите пухкави, бели снежинки, които падаха по пътя, позволяваха да се види, че каретата се движи преди тях. Но колкото по на север отиваха, толкова по-дълбоки ставаха следите. Замръзналата бяла покривка правеше пътуването все по-трудно и едва на следващата вечер те успяха да оставят Маубъри зад себе си. Дори Ирайн почувства облекчение, когато видяха внушителната сива постройка на Сакстън Хол. Успокоена, тя яде много малко на вечеря. Сигурността на собственото й легло й подейства като балсам, така че бързо заспа. В полусън тя отново видя пред очите си последните дни, изпълнени с преживявания. Образът на усмихнатия Кристофър изчезна, за да отстъпи място на голата втренчена маска на лорд Сакстън. Черното кожено лице остана пред нея, докато тя потъна в неспокоен сън, който измести всички приятни помисли.

Не беше изминала и седмица от тяхното завръщане, а не минаваше вечер, в която да не разказват за някакъв нощен ездач, който яздел по хълмовете. Вратите на колибите, чиито обитатели доскоро спяха спокойно, сега вечер се залостваха здраво.

Хагарт беше един от онези, които дотичаха запъхтени при шерифа, за да му докладват за съществото, което ги е преследвало през нощта. Той обясни, че е готов да се бие с призрака, ако му дадат оръжие. С това си спечели симпатиите на шерифа и скоро стана негов човек. Оттук нататък Алън Паркър не можеше да стори и крачка, без да се препъне в Хагарт. След като изгуби Тими, Хагарт си търсеше нов съдружник, когото смяташе, че е намерил в лицето на Алън.

Кристофър Сатън беше отново в Маубъри и мълвата за неговото завръщане достигна и до Сакстън Хол. Лордът не показваше склонност да разговаря за този янки, докато младите момичета от прислугата умираха да клюкарстват за всичко, което се чуваше за него, дори когато господарката беше наблизо. Моли разказвала за една жена, с която го била видяла преди няколко седмици в гостилницата, но категорично отказвала да съобщи името й. Последствията бяха, че започна да се споменава името на Клаудия, тъй като тя била забелязана един-два пъти в неговата компания. Докато тези истории достигнеха до ушите на Ирайн, те се доукрасяваха с всевъзможни измишльотини. Мълвата причиняваше болка в сърцето й, чувство на разочарование, което не можеше да бъде компенсирано дори от съзнанието, че всъщност мрази този мъж.

В петък следобед след тяхното завръщане лорд Сакстън помоли Ирайн да облече за вечеря същата рокля, с която беше след сватбата. Ирайн знаеше, че съпругът й предпочита тази дреха, защото деколтето беше много дълбоко. Както тогава, той я очакваше в подножието на стълбата и я наблюдаваше с напрегнато внимание, положил едната си ръка на гърба, докато тя слизаше.

— Мадам — изграчи той с дрезгавия си глас, — вие сте рядък брилянт, роза сред тръни и с всеки божи ден ставате все по-красива.

Ирайн застана пред него и видя как погледът му се спусна надолу по снагата й. Дали и сега оглеждаше гърдите й, както вечерта след тяхната сватба, когато беше застанал зад стола й?

— Веднъж ви казах, че вашата красота не се нуждае от накити. Макар че още съм на това мнение, смятам, че едно дребно украшенийце не би навредило.

При тези думи ръката, която беше държал досега зад гърба си, се протегна напред и пред очите на Ирайн се залюля едно гъсто обсипано със скъпоценни камъни колие.

— Ще ме направите щастлив, ако го носите, мила.

Той я погледна, изпълнен с очакване, като държеше прекрасния накит в ръката си, докато Ирайн схвана, че той очакваше нейното разрешение да й го сложи. Тя кимна колебливо, тъй като не знаеше колко време би издържала допира на ръката му по голата си кожа.

Лордът хвана украсеното със смарагди и диаманти колие с две ръце и го постави на шията й. Тя сведе глава и зачака с лудо биещо сърце, докато той се опитваше да го закопчае.

— Ще се справите ли с тези ръкавици? — попита тихо тя.

— Почакайте за миг — помоли той с пресипнал глас, след което свали зад гърба й първо едната, после другата ръкавица. Ирайн затаи дъх, докато не усети допира на голите му пръсти върху гърба си. В този миг от облекчение тя едва не се облегна на него, защото те бяха топли, от плът и кръв и изпълнени с мъжка сила.

От него се носеше силен дъх на мъж, който разбуди смътни спомени в дълбините на душата й, възбуждащи я приятно по някакъв странен начин. Отчаяно затърси обяснение за тези чувства, но единственото, което успя да си припомни сравнително ясно, беше мигът, когато се беше събудила след падането от Сократ в леглото на лорд Сакстън.

Двата края на колието бяха закопчани с едва доловимо щракване, но за своя изненада Ирайн почувства отново пръстите му по гърба си, където той нежно галеше меката й кожа. Тя бавно вдигна глава, за да погледне маскираното му лице. Питащият й поглед попадна върху очите зад тесните отвори.

— При мисълта, че ви докосвам, ръцете ми се разтрепериха — прошепна той накъсано. — Но вероятно съм станал жертва на заблудата си.

Фино очертаните й вежди се повдигнаха в мълчалив въпрос.

— Не знам дали сега бих устоял на копнежа си. След като ви докоснах, желанието ми само се усили. — Той изчака за миг, после въздъхна шумно, като че вътре в него се водеше някаква борба. След това продължи, като подбираше внимателно думите си: — Глупост ли беше от моя страна да ви взема за жена, Ирайн? Вие сигурно ще продължите и занапред да се отвращавате от мен, а един ден може би ще намерите някой друг, комуто ще отдадете предпочитанията си. Вероятно моето поведение е било неискрено. Може би единствено поради силната си ревност не можех да понеса да ви видя в прегръдките на друг.

— Аз дадох доброволно съгласието си за този брак, милорд, и смятам да изпълня докрай брачната си клетва. Вие сте моят съпруг и бих ви помолила единствено да ми дадете още малко време, за да посвикна с вас. Знаете, че между нас съществува преграда. За мен страховете ми са точно такава пречка, каквато са за вас вашите белези. Във всеки случай тези две бариери, които засега все още ни разделят, вероятно ще изчезнат. Ако можете само да поизчакате, докато преодолея себе си! Сърцето и съзнанието ми не желаят нищо повече от това, да бъда добра съпруга за вас… във всякакъв смисъл.

Ръката му се отлепи от гърба й и застина, сякаш той се бореше със себе си да не я погали по бузата. Но след известно време отново постави ръка на рамото й. Тя усети как зад гърба й той нахлузи ръкавиците си. Поддавайки се на някакъв внезапен импулс, тя положи своята ръка върху гърдите му. Почувства здравите му мускули под снежнобялата риза.

— Виждате ли, милорд? Сега вече мога да ви докосвам, без да потрепервам.

Много внимателно, за да не я уплаши, той повдигна покритата си с ръкавица ръка и нежно я погали по бузата с опакото на дланта си.

— Мила Ирайн, вие знаете, че под моята обезобразена външност бие човешко сърце, което получава топлина от вашата красота. За мен е мъчително да чакам, но ще понеса всичко, докато знам, че още имам някаква надежда.

Той се изправи и с галантен жест й подаде ръката си.

— Мадам, вие трябва да сте прегладняла, а пък аз ще поизляза в двора, за да охладя сетивата си.

Ирайн със смях отпусна нежните си пръсти върху черния му ръкав.

— Може би аз трябваше да съм тази, която да носи маската, милорд, или поне няколко дрехи повече.

— Ако зависеше от мен — по-скоро няколко дрехи по-малко — отвърна той, а погледът му попадна върху големия смарагд, полюшващ се кокетно между гърдите й. — Но не бива да забравям, че имаме и прислужници в къщата.

Тя усети върху себе си жадния му поглед и смутено заигра с накита си.

— Когато ме гледате така, изпитвам чувството, че прислужниците са ви напълно безразлични.

Съпругът й трябваше да потисне смеха си, когато отговори:

— Мадам, ако за любуването на една жена се отиваше на ешафода, аз с удоволствие бих се разделил с живота си заради вас. Нямам по-голямо желание от това, да се възползвам от правата си на съпруг. Моля ви, не пропускайте да ме осведомите навреме, ако надценявам вашето отвращение, което би ме накарало да чакам твърде дълго. Нямам търпение да дочакам мига, в който да ви предложа услугите си.

Стори й се, че долови усмивка по устните му, а страните й поруменяха под погледа му, който не слизаше от деколтето й. Когато се извърна, тя дочу мек смях изпод маската. Ръката му, която лежеше върху нейната, обхвана пръстите й с леко стискане.

Ирайн знаеше, че сънува. Тя видя собствените си тъмни къдрици, докато коленичеше до майка си и слушаше с неотклонно внимание как тя свиреше за децата си на чембалото. Ирайн се събуди и остана да лежи неподвижно. Беше объркана, тъй като игривите звуци на чембалото не спираха и изпълваха къщата по странен начин. Инструментът беше разстроен, а някой натискаше клавишите с такава сила, че я побиха студени тръпки. Сякаш усети върху себе си яростта, която се носеше от музиката.

Мина известно време, докато разпозна мелодията на една много стара песен: „Сбогом, мила, ти ме пропъди и аз загубих твоята обич“.

Ирайн се надигна от леглото и наметна пеньоара. Не можа да си спомни дали някъде в къщата има чембало, но много от помещенията тя изобщо не познаваше. Тръгна по посока на буйно звучащите акорди и попадна в едно все още необитаемо крило на замъка. Откъм коридора видя слаба светлина, която я отведе до една отворена врата. Тя бутна вратата и пред нея блесна огромен свещник, поставен върху една маса в средата на помещението. Почти догорели свещи разпръскваха светлината, която я беше привлякла. Обзе я страшно чувство. Всички мебели в стаята бяха покрити с тежки покривала срещу праха. Само от чембалото покривалото беше махнато. Пред клавишите се очертаваше силуетът на мъж, чието лице беше полуизвърнато към нея, но въпреки това главата и раменете бяха скрити в сянката. Коженият шлем и ръкавиците лежаха върху капака на чембалото. Тя различи рошави кичури, израснали между белезите. Той удряше с огромна сила по клавишите, като че ли искаше да изрази огорчението си от целия свят. И особено огорчението си от нея — опасяваше се Ирайн.

Краката й сякаш сами се задвижиха напред, докато музиката внезапно замлъкна и отзвуча с един висок акорд, когато мъжът повдигна глава. Стори й се, че очите му заблестяха диво.

— Лорд Сакстън? — попита тя с тих глас, останала без дъх.

— Отстъпете назад! — долетя строга заповед. — Стойте там, ако не искате да загубите ума си от ужасната гледка!

Тонът му не търпеше възражение. Ирайн остана на място и едва сега усети, че беше забравила да обуе пантофите си. Каменните плочи под краката й бяха ледени и студът я прониза.

Лорд Сакстън посегна бързо към ръкавиците си и пъхна ръцете си в тях. След това взе кожения шлем, нахлузи го на главата си и придърпа яката на дрехата, без да обръща внимание на ремъците, които придържаха шлема. Той се подпря с широко разперени ръце върху капака на чембалото и попита:

— Свирите ли?

Ирайн не можа да сдържи смеха си.

— Отдавна не съм опитвала, милорд, а едно време можех да свиря само няколко прости пиеси. И положително никога не съм свирила с такава жар като вас.

Той въздъхна тежко и направи нетърпеливо движение с ръка.

— Изглежда, че при мен вече не се получава така, както искам.

— Насъбрали сте твърде много гняв в себе си — каза спокойно Ирайн.

Той се подигра:

— Струва ми се, че сте не само красива, а имате и ясновидска дарба, щом като можете да надникнете толкова дълбоко в душата ми.

За пръв път Ирайн изпита чувството, че го разбира поне малко.

— Със сигурност нямам такава дарба, милорд, но се сблъсках с грижите, гнева и омразата у хората, които бяха около мен. Повярвайте ми… Стюарт — не й беше лесно да произнесе името му в негово присъствие, — през всичките тези години съм преживяла доста. Майка ми беше единственият човек, от когото съм получавала любов, а тя е мъртва от много време. Дори и през маската ми се струва, че виждам у вас много от тези чувства… и това ме тревожи.

— Не се страхувайте. Не искам да ви сторя зло.

Тя сведе поглед, обърна се настрани и се загледа в тъмнината.

— Колкото и изранено да е било тялото ви, сигурна съм, че душата ви страда много повече. Затова изпитвам съчувствие към вас.

Той отблъсна тези думи с презрение:

— Моля ви настойчиво да запазите съчувствието си за онзи, който го заслужава повече от мен, мадам. Това наистина е последното, от което се нуждая.

— Стюарт…

— И трябва да ви предупредя, мадам, бъдете внимателна, когато се обръщате към мене така. Ако употребите това име пред други хора, то може да стане причина преждевременно да останете вдовица.

— Ще помня това, милорд. — Тя направи крачка напред и с любопитство заоглежда стаята. — Това преди музикален салон ли е било?

— Беше работният кабинет на баща ми. Свиренето на чембало той оставяше на таланта на майка ми.

— Изглежда, добре познавате къщата.

— Защо смятате така, мила?

— Дни наред се разхождах из това крило, а не открих чембалото — каза тя игриво.

— Въпреки отвратителната си маска аз съм съвсем нормален човек. Докато вие спите в леглото си, мадам, мен ме измъчва видението на една жена, чието сърце искам да притежавам, и отчаяно се разхождам из къщата. Всяко разсейване от мисълта за нея е добре дошло за мен.

— Не бих искала да ви лиша от нищо, Стюарт — каза меко тя.

Той се надигна, приближи се със странната си провлачена походка и застана пред нея.

— Мадам, вие мигновено бихте се скрила в стаята си, ако имате и бледа представа колко силно е желанието, което съм принуден да потискам.

Той бавно повдигна ръка, за да погали гърдите й. Ирайн трябваше да се бори с желанието да побегне, защото тялото й се разтрепери при неговото докосване, докато той галеше с палеца си зърното на едната й гърда. Едва когато положи ръка на крехката й талия, като че искаше да я придърпа към себе си, тя се отскубна. Измъкна се от прегръдката му и побягна задъхана през къщата, обзета от внезапна паника. Накрая спря в стаята си, запъхтяна, с треперещи колене, и се облегна на тежката дървена врата, която, макар и незаключена, все пак й даваше известна сигурност. Някъде далеч отдолу се разнасяше глухото ехо на ужасен, презрителен смях.

ГЛАВА ЧЕТИРИНАДЕСЕТА

Нощта беше студена и кристално ясна. Звездите блестяха ярко. В свежия въздух снегът скърцаше под краката. Трябваше да стъпваш внимателно, ако искаш никой да не те чуе.

В една малка долина беше разположен лагер и по всичко личеше, че обитателите му възнамеряват да останат дълго време. В светлината на фенерите се виждаха десетина палатки, покрити със сено за предпазване от шум и студ. В отдалечения край на долината, в една ниска пещера бяха складирани бурета барут, дървени сандъци и всякакви други припаси. Отстрани бяха опънати въжета, на които бяха завързани повече от дузина коне. Около огъня в средата на лагера удобно се бяха настанили неколцина топло облечени мъже.

— Горкият стар Тими — въздъхна един от тях. — Онзи нощен ездач здравата го е наредил. Първо го е набучил отпред, а после му е прерязал гърлото.

— Точно така — съгласи се друг и замислено поклати глава, преди да отпие глътка бира. — Дяволско изчадие, което язди като вихър. Една бабичка твърди, че го е видяла на не повече от две-три мили оттук.

— Щеше да е по-добре да намерим друго скривалище. Не е много здравословно да оставаме дълго време на едно и също място, Лъди.

— Прав си, пък и имаме достатъчно, за да си прекараме весело. Дори като махнем парите, които Тими пръсна за момичето, можем да си спретнем няколко хубави дни в Карлайл. Помниш ли, Ортън, оная кръчма на долната улица? И сладката, закръглена червенокоса женичка, която оправяше стаите?

Ортън внимателно наблюдаваше високите скали, които ги обграждаха. Той стана и разтъпка леденостудените си крака. После изпъна врат, за да види по-добре входа на долината, скрит в дълбока сянка.

— Кой е на пост там?

Лъди се уви по-добре в тъмното си палто.

— Джон Търнър. Към полунощ ще дойде в лагера и ще събуди стария Клайд.

— Тогава лягам — каза Ортън и бутна едно дебело дърво в огъня. С тежки стъпки той се запъти към палатката си, влезе вътре и духна свещта.

Лъди се огледа още няколко пъти, потрепери и тръгна към своята палатка. В лагера настъпи спокойствие. Светлините угасваха една след друга и скоро остана да се вижда единствено фенерът, който висеше над пещерата, както и светлината на огъня. Хъркането се усили и никой не чу приглушения вик в далечината, когато някой удари Джон Търнър изотзад. Дълго въже изсвистя в нощната тишина и се закачи за дебелия клон на едно голямо дърво. Безчувственото тяло бе повдигнато за краката и се разлюля на скърцащия клон като махало под ледения вятър.

На входа на лагера се мярна тъмен силует. Сянката спря на ръба на светлината и пламъците на огъня осветиха черна, увита с плащ фигура и могъщ гарвановочерен жребец. Призрачният ездач спря в пълна тишина, подобна на безмълвието пред буря. Ръката му се протегна и хвърли в огъня нещо, завързано с дебело въже. Чу се пращене и след няколко секунди пламна един дъбов дънер, висок почти колкото човек. Нощният ловец обърна коня си и без да се притеснява от шума, който вдигаше, дръпна въжето и изтегли горящия дънер от огъня. С гръмотевичен рев той пришпори силния кон и препусна в кръг, като теглеше дънера след себе си. Огненото кълбо подскачаше, удряше се в камъните и фучеше като див звяр на юзда. Във всички посоки се разхвърчаха горящи трески и сухият плат на палатките тутакси пламна. Ездачът направи широк кръг около тях и ги подпали всичките.

Лагерът за миг се превърна в огнен хаос. Мъжете изскачаха от горящите палатки, крещяха и ругаеха, търчаха един през друг. Размахваха ръце да задушат пламъците, които бяха обхванали и тях, и се опитваха отчаяно да спасят кожата и косите си.

Нощният ездач заби шпори в хълбоците на коня и се понесе към пещерата. Там хвърли горящата си факла върху малките бурета, наредени до едната стена. Подплашените коне зацвилиха неистово, разбягаха се и се втурнаха към лагера, където се опитаха със скокове и къчове да си пробият път през вцепенените мъже.

Старият Клайд хукна към входа на пещерата, но изведнъж спря като вкопан. Пред него се изправи черният жребец. Ездачът му беше облечен в широко, веещо се наметало, а в ръката си държеше някакъв предмет от светлосиня стомана. Видението се изсмя злокобно и по-късно Клайд щеше да се кълне, че от очите му са изскачали огнени светкавици, когато изкрещяло в нощта своето послание към всички, които можели да го чуят:

— Главорези и негодници, вие няма да намерите вече покой сред тези хълмове! Където и да отидете, аз ще ви открия и няма да ви дам мира, докато не ви накарам да затреперите за животеца си и не се разпръснете по всички ветрове!

Клайд изчака и стисна силно очите си. Беше сигурен, че краят му е настъпил и дори, че святкащата стомана вече е отнела живота му, без той да усети. След известно време обаче той свали ръце от главата си и предпазливо отвори очи. Отпусна присвития си крак, докато пръстите му докоснаха земята. Нямаше власт над долната си челюст, която висеше безжизнено.

Видението беше изчезнало. В долината се разнасяше само ехото на зловещия смях, който заглушаваше писъците.

Клайд се обърна и видя още неколцина, застанали с отворени усти. Ръката му трепереше, когато посочи през рамо.

— Видяхте ли го? — треперещият му от страх глас замря и той опита още веднъж: — Видяхте ли това? Аз го прогоних.

Ръката му усилено търсеше някакво оръжие, което да послужи за доказателство на твърдението му. Като по чудо той внезапно напипа един счупен кол за палатка, който размаха диво, радостен, че все още е жив.

Някой от лагера даде един изстрел. Куршумът се удари в скалата и изчезна с писък в нощта. Внезапно един изтънял глас извика:

— Огънят! Барутът! Гори!

Сякаш като потвърждение на този вик огромен пламък изскочи от пещерата и близо двадесет бурета с барут се изтърколиха навън. Конете тичаха навсякъде, тъпчеха горящите палатки и дрехи и ги превръщаха в подгизнал от снега куп парцали. Мъжете бягаха, за да намерят убежище, или разкопаваха замръзналата земя с голи ръце, за да се скрият в плитки дупки. Единствената им мисъл беше да избягнат горящите бурета с барута, който щеше да избухне.

На около миля разстояние един облечен в черно ездач спря на моста и погледна към опустошенията, които беше причинил. Кратките проблясвания на огъня осветяваха нощното небе. Горящи парчета хвърчаха във въздуха и падаха с пукот. Разбеснели се коне бягаха в неистов галоп към насрещния хълм. Въпреки разстоянието той можа да долови рева и крясъците на мъжете.

Нощният ездач се изсмя. До следващото населено място имаше почти пет мили и една разходка през студената зимна нощ без топли дрехи щеше да даде на всички повод за размисъл.

Покоите на лорд Сакстън бяха разположени в предната част на замъка. От ромбовидните стъкла на прозорците се откриваше хубава гледка към пътя, който водеше през долината към портата. Ирайн беше тръгнала с Аги из неговите стаи, за да провери дали липсва нещо в обзавеждането. Това беше първият път, когато Ирайн имаше възможността да види покоите на съпруга си, които бяха по-малки от нейните. В една ниша бяха разположени банята и тоалетната масичка. Също както в голямото помещение, и тук всичко беше много подредено. Долният край на разкошното легло с балдахин беше насочен към камината, където стояха два стола и малка масичка от времето на кралица Елизабет. Близо до прозорците имаше два големи, заключени шкафа, разположени на срещуположните стени. На светло под прозорците беше поставено голямо полирано бюро, на което до газена лампа лежеше обемиста книга в кожена подвързия.

Аги посочи книгата и отбеляза:

— Господарят води сметка за всичките си арендатори, и то много внимателно. Тук е отбелязано всичко за раждането и смъртта на всеки, който някога е живял в земите на Сакстън. Някой ден, мадам, лордът собственоръчно ще впише раждането на детето ви.

Ирайн не беше много сигурна дали иска да бъде подсещана за семейните си задължения. Но не можеше да кори жената, че с усърдие следеше всичко, което се отнасяше до благото на рода. Беше се примирила, че Аги изпитва голяма симпатия към господаря си и сякаш е сляпа за страховития му външен вид, точно като влюбена в детето си майка.

Това обаче не важеше за съпругата. Макар и да знаеше, че той беше напуснал къщата още преди час, тя не можеше да се отърве от потискащото чувство, което изпитваше в спалнята му. Той толкова често я беше изненадвал с неочакваната си поява, че никога не беше напълно сигурна дали няма да изникне отнякъде. За да не го срещне, тя много пъти беше отлагала огледа на покоите му. Но не можеше повече да го избягва, без да събуди недоволството на прислугата.

— Пристигна някаква кола, мадам — съобщи Аги от прозореца.

Ирайн се завтече нататък. Загрижена, тя позна колата. Беше крайно любопитна да разбере какви въпроси бяха довели лорд Талбот в Сакстън Хол и кого ли искаше да види.

Не изпитваше никакво желание да се преструва на гостоприемна домакиня и да го посреща на вратата. Затова остана до прозореца. Твърде добре си спомняше за държанието му на бала, за да приеме спокойно компанията му в отсъствието на лорд Сакстън.

— Вижте, мадам! — Аги се наведе напред, когато от вратата на каретата се подаде широка пола. — Това е мис Талбот. Господи, бих искала да знам какво търси при нас.

Изненада и недоумение се появиха по красивото лице на господарката. Тя притеснено приглади роклята си. Тъй като се бе облякла за работа, тоалетът й не беше от най-изисканите. Но не й се искаше да си сложи и някоя от красивите рокли, подарени от лорд Сакстън, само за да се хареса на тази жена. Струваше й се суетно и лишено от смисъл.

Ирайн се огледа още веднъж и реши, че стаята щеше да спечели от един килим пред камината. Когато слизаше по стълбите, за да поздрави гостенката, си даде сметка, че посреща Клаудия със същото неудоволствие, с което би посрещнала и баща й. Никой от тях не ставаше за приятел.

Клаудия чакаше в голямата зала. Когато Ирайн влезе, тя беше седнала в креслото до камината — любимото място на лорд Сакстън. Клаудия се обърна, докато Ирайн прекосяваше стаята, и лицето й се разтегли в подигравателно развеселена усмивка при вида на простата вълнена рокля на домакинята.

— Колко ви отива, Ирайн — отбеляза тя. — Вече си мислех, че от сватбата насам сте се състарили с двайсетина години.

С престорена веселост Ирайн попита:

— Откъде ви хрумна това, Клаудия?

— Ами, чувала съм, че лорд Сакстън прилича на див звяр, и сигурно е ужасно да го гледаш.

Ирайн се усмихна с разбиране.

— И бяхте любопитна да проверите лично?

— Мила моя Ирайн, тук съм, за да ви изкажа съболезнованията си.

— Колко внимателно от ваша страна, Клаудия — отговори Ирайн със сладък глас. — Но вие сигурно сте се заблудили: мъжът ми е жив и здрав, както винаги.

— Горката Ирайн — въздъхна Клаудия с превзето съчувствие. — Вие толкова се мъчите да бъдете смела. — Тя се приведе в стола си с неприкрито любопитство. — Кажете ми, той бие ли ви? Лошо ли се отнася с вас?

В отговор Ирайн само се засмя.

— Но, Клаудия, нима изглеждам като жена, която изтезават?

— Толкова ли е грозен, колкото казват?

— На това не мога да отговоря — отвърна Ирайн, повдигайки рамене.

Аги беше донесла чая и тя непринудено посочи към близката маса.

Клаудия изглеждаше учудена.

— За бога, Ирайн, защо?

— Защото още не съм виждала лицето на мъжа си. — Отговорът беше произнесен със спокоен глас. — Той носи маска.

— Дори и в леглото?

Чашите силно изтракаха върху чинийките, когато Аги за малко не изпусна подноса. Щом отново възвърна самообладанието си, тя постави таблата на масата и попита:

— Това ли е всичко засега, мадам?

За Ирайн краткото прекъсване беше добре дошло. Така тя можа да укроти силния гняв, който изпита от безсрамния разпит на Клаудия.

— Да, Аги. Благодаря.

Единствено Ирайн усети несигурния поглед, който икономката хвърли на гостенката, преди да се оттегли. Когато тя отново погледна към Клаудия, нейната развеселена усмивка беше непресторена.

— Още никога не съм виждала лицето на мъжа си — обясни тя, докато наливаше чая. — Той пожела това.

Клаудия прие предложената й чаша и отново кокетно се намести в стола си.

— Трябва да е ужасно да не знаеш как изглежда собственият ти съпруг. — Тя се изкиска. — Звучи невероятно, че дори на дневна светлина не бихте го познали без маската.

— Напротив, сигурна съм, че бих познала мъжа си навсякъде. Куцането му не може да не се забележи.

— О, господи, мила, та това е по-ужасно, отколкото си мислех! Мъж-плашило! Той сам ли си лочи храната, или трябва да го храните?

Гневно възмущение обхвана Ирайн, но тя си наложи да се въздържи и да запази самообладание.

— Мъжът ми е джентълмен, Клаудия, а не чудовище.

Жената се изсмя презрително.

— Джентълмен? Мила Ирайн, знаете ли въобще какво означава тази дума?

— Може би по-добре от вас, Клаудия. Виждала съм най-лошата страна на мъжете и общуването ми с тях ме е научило да оценявам един мъж по държанието му, а не по красотата. Възможно е мъжът ми да няма гладкото лице на пеленаче, но той притежава много повече качества на джентълмен, отколкото другите мъже, които познавам.

— Щом толкова се гордеете с него, Ирайн, вероятно бихте искали да го представите на бала, който ние даваме. Той сигурно би се чувствал по-добре на някой маскарад, но този път става въпрос за официален повод. Татко ме помоли да поканя вас и вашия… ъъъ… съпруг. — Очите й изпитателно се спряха на Ирайн. — Надявам се само да си намерите нещо подходящо за обличане.

Зад гърба на Ирайн хлопна врата и провлаченият шум от стъпките на лорд Сакстън се чу в стаята. Очите на Клаудия видимо се разшириха, когато погледът й мина край домакинята и се спря на едрата черна фигура, която вървеше към тях.

Ирайн се обърна, когато мъжът й спря до нейния стол.

— Милорд, не очаквах да се върнете толкова рано.

— Имаме гостенка? — отбеляза той със силния си, скърцащ глас, сякаш очакваше да ги представят един на друг.

Докато Клаудия наблюдаваше мъжа с отворена уста, сякаш беше загубила способността си да говори, Ирайн с удоволствие ги запозна.

— Току-що бяхме поканени на бал, милорд.

— О? — Проблясващите очи се отправиха към жената, която можеше само да преглъща смутено. — Това празненство скоро ли ще се състои?

Клаудия кимна нервно.

— Естествено… ааа… да… след две седмици.

Лорд Сакстън сведе поглед към жена си.

— И вие имате подходяща рокля за случая?

Ирайн се усмихна.

— Разбира се, имам богат избор от рокли, милорд.

— Тогава всъщност няма причина да не посетите бала на семейство Талбот.

Клаудия се надигна и заговори с малко несигурен глас, като държеше добре поддържаната си ръка на гърлото.

— Аз… аз наистина трябва да тръгвам и ще предам на баща си, че ще дойдете.

Тя имаше чувството, че очите зад неподвижните дупки проникваха до най-дълбоките кътчета на душата й, а там имаше много неща, които тя би предпочела да останат скрити. Почти непреодолимото желание да закрещи разтрепери гласа й и тя се сбогува съвсем кратко.

— Желая ви приятен ден.

Без да се обръща, жената се завтече към вратата.

— И заповядайте отново, Клаудия — настигна я дружелюбният глас на Ирайн. — Може би следващия път ще имате време да поседите повече. — Тя сдържа смеха си, докато чу колата да се отдалечава. Тогава се облегна назад и се изкиска от удоволствие. — О, мили Стюарт, видяхте ли изражението й, когато влязохте? Наистина хубавичко я подплашихте.

— Мили Стюарт — повтори той думите й с лек смях, — това исках да чуя отдавна. Мога ли да си позволя смелостта и да се надявам, че симпатията ви към мен расте?

Ирайн му даде уклончив отговор.

— Мисля, че сега не се страхувам от вас толкова, колкото в началото.

— Тогава сигурно трябва да съм благодарен на приятелката ви, че така подобри отношението ви към мене?

Ирайн сбърчи с отвращение изящното си носле.

— Но моля ви, милорд, тя не ми е приятелка. Дойде тук, защото е чувала разни истории за вас и явно се нуждае от подходяща атракция за бала си. Казват, че с нея си приличаме, и мисля, че затова не може да ме понася.

Лорд Сакстън се приведе и обхвана с две ръце бастуна си, докато я оглеждаше.

— Мадам, преди да се наложи да сложа тази маска, много хора ме считаха за бонвиван. От опит мога да ви уверя, че тази жена много ви завижда и ревнува от вас.

— Но на Клаудия нищо не й липсва. Защо ще ми завижда? — подхвърли Ирайн.

— Тя със сигурност не притежава всичко, мила моя, нужно й е нещо повече от красиво лице, за да бъде щастлива. — Той спря за миг и погледна към Ирайн с празните си дупки. — А вие, мила моя? Какво ви липсва още, за да бъдете щастлива?

Тя объркано сведе поглед, а бузите й се изчервиха. Смелите думи, които някога беше изрекла пред Аги, сега се скриха зад стена от страх. Тогава тя беше обяснила, че иска един обикновен, съвсем нормален съпруг, на когото би могла да покаже привързаността си. Но сега нямаше смисъл да говори за невъзможни неща. Трябваше да е доволна, че поне вече може да поглежда мъжа си, без да я побиват тръпки.

Посещението на Клаудия още занимаваше мислите й, когато видя друга кола да приближава към къщата. Беше малко преди обяд на следващия ден. Аги влетя, останала без дъх, в кабинета на стария лорд, където Ирайн грижливо почистваше украсеното с позлата чембало, а две момичета търкаха останалите мебели и предмети, като по този начин изпод работливите им ръце стаята отново придобиваше елегантен вид.

— Ако не ме лъжат очите, мадам, пристига наемният файтон от Маубъри. Виждала съм го веднъж или два пъти и според мен е същинско чудо, че въобще е в състояние да се движи.

— Маубъри? — Ирайн прокара ръка по очите си, като при това неволно размаза черна ивица прах по челото си. — Кой ли от Маубъри би искал да ни види?

Аги повдигна пълничките си рамене.

— Може би баща ви? Сигурно му е домъчняло за вас.

— Домъчняло му е за парите ми — раздразнено отговори Ирайн и избърса ръце в престилката. — Ще ида да го посрещна.

— Моите почитания, мадам, но няма ли да се пооправите малко? Нали не искате хората да си помислят, че сте от прислугата?

Ирайн погледна надолу и видя, че роклята и престилката й действително са доста изцапани. Започна да развързва връзките на престилката си, докато отиваше към вратата.

— Виждали ли сте лорд Сакстън?

— Господарят и Бънди бяха излезли, преди да стана сутринта, и досега не са се появявали.

— Моля ви, кажете на лорд Сакстън, когато се върне, че отново имаме гости.

Ирайн тъкмо беше изкачила стълбите и бързаше към спалнята си, когато едрата фигура на мъжа й се появи от коридора към източното крило. Тя усети присъствието му, едва когато почти го беше отминала. Преди да успее да спре, той се изпречи на пътя й и протегна ръка. Обхвана талията й и я обърна към себе си, за да я огледа.

— Мадам, накъде сте се забързали така? — Правеше му удоволствие да се занася с нея. — Изглеждате, сякаш току-що сте изпълзели от някое сметище.

— Същото може да се каже и за вас, милорд — отговори тя, като изтупваше покрития му с прах и паяжини ръкав. Тя се вгледа в полутъмния коридор и се запита как ли е успял да влезе в къщата, без никой да го усети, а при това в тази част на дома нямаше врата за навън. — Да не би в последно време да са ви пораснали крила, милорд, че можете така незабелязано да се придвижвате? Аги току-що ми каза, че сте излязъл.

— Наистина ли? Като знам колко е заета винаги, не се учудвам, че не ме е забелязала. Мен ли търсехте?

— Ще имаме гост… и аз… аз мисля, че е баща ми.

— Баща ви, аха? И вие смятате, че той най-после се е вразумил и иска да ви вземе обратно?

— Съмнявам се, милорд. Предполагам, че е дошъл, защото кесията му съвсем е олекнала.

— Мислите ли, че трябва да му помогна?

— Страхувам се, че ще проиграе парите или ще остави Фарел да се напие. Може би без пари двамата са по-добре.

Тя свали ръката си от рамото му и се изчерви, когато осъзна колко женствен и интимен беше този жест. Малко объркана от държанието си, тя отстъпи назад и притеснено се извини:

— По-добре ще е да отида и да се преоблека.

Лорд Сакстън я последва в стаята й и се облегна на прозореца, докато тя изваждаше чисто бельо от шкафа. Роклята й се закопчаваше на гърба и тя не можеше да се съблече без помощта на Теси. Тя погледна към него и се поколеба; такъв жест, от който във всеки брак жената с удоволствие се възползва, щеше да придаде на отношението й към него твърде голяма интимност, а отказът й за нещо повече щеше да го нарани по-силно. Той я наблюдаваше внимателно и тя почувства, че мъжът й отлично разбира какво става с нея. С треперлива въздишка тя най-сетне пристъпи към него, отстрани косата си и се обърна с гръб. Мина известно време, през което той сваляше ръкавиците си. Тя спокойно чакаше и не смееше да погледне през рамо, докато роклята й не беше разкопчана и той отново не си сложи ръкавиците.

Ирайн пристъпи напред и сви рамене, докато горнището се свлече на пода. Тогава с няколко бързи движения тя се освободи от дрехата.

— Мадам, забелязахте ли, че вали сняг? — попита той, като се наслаждаваше на съблазнителните движения на бедрата й, преди тя да изчезне зад завесите. — Ако продължава така, възможно е гостът ни да остане през нощта.

— Идвам — извика тя, приела забележката му като порицание.

Тя бързо прекара мокра кърпа по лицето си, изчетка си косата и отново се появи по риза. В бързината не обърна внимание на гледката, която представляваше, когато се наведе, за да дръпне роклята си върху множеството фусти. Тънката материя на ризата й се отдели от розовата кожа и откри нежно оцветените връхчета на гърдите. Той почувства гореща тръпка в кръста си. Тя нахлузи дългите ръкави и забърза към него, без да осъзнава как го измъчва. Обърна му отново гърба си, но сега се усмихна плахо през рамо. Лорд Сакстън дишаше тежко, докато сваляше ръкавиците си. Силното желание да направи нещо повече от тази малка услуга постави самообладанието му на голямо изпитание. Когато свърши със закопчаването, той беше убеден, че е мъж, който сам си изгражда ада.

Ирайн слезе по стълбите, опряна на ръката на съпруга си. С всяко стъпало напрежението й растеше. Силният глас на баща й кънтеше из къщата, докато разговаряше с Фарел. Надуто разказваше колко много неща е притежавал навремето в Лондон и колко много лордове тогава са се ползвали от мъдрите му съвети.

— Тогава наистина имах всичко и повярвай, момчето ми, един ден ще си го възвърна. Само малко търпение! Ще живеем в къща като тази и прислугата ще ни угажда от зори до мрак. О, ще бъде чудесно, Фарел! Наистина чудесно.

Шумният, провлечен вървеж на лорд Сакстън накара Ейвъри рязко да се обърне. Той видя двойката да влиза в приемната и ги огледа с бърз поглед. По лицето му за момент се изписа завист и яд, когато видя роклята на дъщеря си. Въпреки че тя изглеждаше обикновена и скромна, изработката и материята й бяха далеч над неговите възможности. Той реши, че е несправедливо тя да се наслаждава на такъв лукс и да не даде нищо на семейството си.

— Е, добър ден, Ирайн! — Гласът му звучеше малко прекалено гръмко. — Времето, прекарано тук, явно не ти се е отразило зле.

Ирайн го отмина с хладна сдържаност и кимна кратко на Фарел, преди да се отпусне в стола, който й предложи лорд Сакстън. Ейвъри се изкашля и се намести на дългата пейка пред камината.

— Сигурно се чудите защо ли съм дошъл. Ами, има някои новини, така да се каже. Лоши новини, страхувам се. И тъй като виждам във ваше лице роднина, милорд, си помислих, че ще е най-добре да ви предупредя.

— Да ни предупредите? За какво? — попита лорд Сакстън.

— Аз и Алън Паркър… Нали го знаете, шерифа на Маубъри… ами, ние бяхме скоро при лорд Талбот и чух как разговаряха двамата… искам да кажа, Алън и лордът. Размениха само няколко думи, понеже знаеха, че ги слушам. — Той внимателно погледна домакина си, докато разказваше историята.

— Е, и? — Въпросът прозвуча твърде нетърпеливо.

Ейвъри пухтеше важно и тежко.

— Говореха за вас, милорд, и казаха, че може би вие сте призрачният ездач.

На Ирайн й секна дъхът от удивление и тя изгледа мъжа си, който помисли малко и след това се засмя.

— И аз го намерих за странно, милорд — каза Ейвъри. — Доколкото знам, вие въобще не можете да седите на кон, а пък и не сте от най-бързите. — Той размаха ръка, за да поправи обяснението си и посочи главата си. — Не бавен, тук горе, разбирате ме, нали, но както сте осакатен… Е, да, струва ми се доста пресилено да твърдят, че бихте яздили като обезумял през калищата. — Той енергично закима с глава, за да потвърди думите си. — Казах това и на лорда, а той започна да ме разпитва кой според мен може да бъде и аз не знаех какво да му отговоря.

В гласа на лорд Сакстън се долавяше сдържана подигравка, когато попита Ейвъри:

— И успяхте ли да убедите лорд Талбот в моята невинност?

— Това не мога да твърдя със сигурност, но ако съумеете да докажете къде сте бил миналата нощ, това би ни помогнало по-нататък.

— Защо точно миналата нощ? — попита домакинът.

— Ездачът отново е взел жертва, този път стария Бен. Оставил го като безжизнен вързоп пред задната врата на гостилницата.

Ирайн уплашено сложи ръка на гърлото си. От страна на лорд Сакстън идваше само пълно мълчание. Почти безучастен, той попита:

— Откъде сте сигурни, че призрачният ездач е убил Бен? Видял ли го е някой?

Ейвъри се намести важно:

— Този проклет негодник е видял сметката на стария Бен по същия начин, както и на Тими Сиърс. Намушкал го е право в гърдите и после му е прерязал гръкляна. Така го е оставил да лежи.

Ирайн потръпна и обърна глава.

— Спестете ни подробностите, човече — заповяда сурово лорд Сакстън. Той сипа малко шери в една чаша и я подаде на жена си. — Ето, това ще ви подейства добре.

— Сигурно ще да е от храната — установи Ейвъри с бащинска усмивка. — Аз поне не съм възпитавал малката така, че веднага да й омекват коленете. — Той с лукава усмивка хвърли поглед към лорда. — Освен ако вие не сте създали нещо мъничко, което да расте в корема й.

Лорд Сакстън светкавично се обърна към баща й. Сякаш маската доби в миг застрашително изражение, защото Ейвъри се покашля и сведе очи под страховития поглед, като наблюдаваше краката си, които неспокойно се плъзгаха по каменния под.

Ирайн се бореше с ужасната картина на обляния в кръв, безжизнен Бен. Макар бледа и трепереща, тя смело погледна баща си и проговори:

— Лорд Сакстън… беше миналата нощ… при мен. Той… не… може да е бил… призрачният ездач.

Ейвъри безразлично повдигна рамене.

— Не съм си го измислил аз. Но ще кажа на шерифа, че лордът е прекарал нощта с теб.

Ирайн понечи да отвори уста, за да опровергае твърдението си, но се отказа. Мъжът й я погледна, сякаш очакваше тя да проговори. Той беше учуден от мълчанието й.

Фарел с неотклонно внимание наблюдаваше как шерито се плиска в кристалния съд. Езикът му следваше движението и той облизваше пресъхналите си устни, докато предвкусваше парливата течност. Пътуването от Маубъри беше дълго и доста неудобно и той беше много ожаднял. В последно време не му стигаха пари, за да си купува друго, освен евтина бира, а сега незабавно се нуждаеше от нещо, което да прогони студа от костите му.

— Ааа… лорд Сакстън… много ли ще ви затрудня, ако ви помоля да напълните още една чашка?

Стюарт обърна поглед към младия мъж, който колебливо сочеше кристалната гарафа. Очите зад маската обходиха парцаливите дрехи и мръсната риза. При тази гледка те се изпълниха със съжаление. Той с неохота наля няколко глътки в чашата. Една трепереща ръка я пое. Дълбокият, съскащ глас сякаш отекваше в широката стая, когато лорд Сакстън заговори.

— Чувал съм, че преди ръката ви да бъде осакатена, сте били отличен стрелец, мистър Флеминг.

При тези думи Фарел спря ръката си, която почти беше поднесла чашата до устата му, и се втренчи в маската, без да пророни дума.

— Не сте ли мислили да се упражнявате с лявата ръка? Това не е толкова просто, но ако сте достатъчно постоянен, може отново да се научите да боравите с оръжие.

— И тя е толкова безполезна, колкото другата — подигра се Ейвъри. — Вече не служи за нищо друго, освен да вдига чашата към устните му. Ами да, той си е сакат, нали виждате.

Фарел изпи на един дъх питието и задържа чашата пред себе си, сякаш очакваше да я напълнят отново. Лорд Сакстън не обърна внимание на мълчаливата молба. Той взе чашата от ръката му и я остави настрана.

— Дали ще бъде сакат или не, зависи от него — отбеляза убедено Стюарт.

За миг Ейвъри показа пренебрежение към домакина:

— Точно както при вас, милорд.

— Татко! — гласът на Ирайн секна.

— Всичко е наред, мила — промърмори Стюарт през рамо.

— Прекрасно, чуйте това! Тя е „мила“. — Ейвъри се изсмя подигравателно. — Никога не съм вярвал, че някой мъж ще я нарече така. — Той посочи дъщеря си с пръст, като поглеждаше с едно око към зет си. — Мога да ви кажа, че това същество ми е донесло цял куп грижи, от които още не мога да се отърва. Бях беден, обрулен от съдбата мъж. Загубих жена си. Момчето ми беше осакатено. А това момиче тук все разправяше, че иска съпруг, на когото да може да се възхищава. А сега стои пред нас и ви защитава, сър, сякаш сте най-красивият мъж, който е съществувал от сътворението на света. Ако днес външността й е безразлична, защо не изостави още навремето глупавите си убеждения, за да се омъжи за някой добър човек, който би изпитвал малко съчувствие към мен поне на стари години? — Той замислено поклати глава. — Никога няма да я разбера. Никога!

За момент се възцари потискаща тишина, докато Ирайн, лорд Сакстън и дори Фарел учудено наблюдаваха избухването на Ейвъри. Лордът замислено погледна жена си. Синьо-виолетовите й очи издаваха неувереност, когато тя вдигна поглед към него. Стюарт бавно си пое дъх.

— Всъщност разговаряхме за умението на Фарел като стрелец. — Той продължи, като гледаше към младия мъж. — Аз самият разбирам от огнестрелни оръжия и мисля, че с интерес бихте разгледали колекцията ми. Ще хапнем и след това ще ви покажа някои екземпляри. Преди десет или дванадесет години имаше един пистолет на Уотърс с камбановидно дуло и байонет, който излиза под действието на пружина. Чудесно оръжие!

Фарел внезапно показа повече интерес, отколкото към каквото и да било друго през последните два месеца, и отвърна:

— Мислите ли, че бих могъл да стрелям с такова нещо?

— Днес сте още прекалено слаб, но един ден, когато ръката ви укрепне, ще можете да си служите с него. Естествено за това се иска спокойна ръка и трезв разсъдък!

Денят клонеше към края си и зимният вятър свиреше над тресавищата. Той издухваше снега в причудливи форми, които напомняха замръзнали вълни в едно бяло море, и не пропускаха вече никаква кола. Когато нощта настъпи, навсякъде в Сакстън Хол бяха запалени камините и при слабата светлина на лампите гостите бяха изпроводени до стаите си. Когато къщата утихна, Ирайн наметна един дебел шал върху роклята си, запъти се към стаята на лорд Сакстън и почука тихичко на вратата.

— Милорд, аз съм, Ирайн — повика тя с тих глас пред дебелата дървена врата. — Мога ли да вляза?

— Един момент, скъпа — отговори той.

След малко тежките стъпки бавно наближиха вратата. Мъжът й отвори, облечен в дълъг халат от червено кадифе. Яката беше закопчана догоре. Както обикновено, той носеше маска и ръкавици, а тежкият подкован ботуш се виждаше под халата.

— Безпокоя ли ви, милорд? — попита плахо тя.

— Донякъде, мадам, но не в смисъла, който влагате.

Макар и да не разбра точно какво искаше да й каже с тези думи, тя му обясни повода за идването си.

— Дойдох да ви благодаря за това, което днес сторихте за Фарел.

Лорд Сакстън отстъпи и я покани да влезе с любезен жест. Ирайн пристъпи вътре и застана пред камината. Не осъзнаваше колко ясно светлината на камината очертаваше фигурата й през облеклото. Тя топлеше ръцете си на огъня. Мъжът й си намести един стол в тъмнината на стаята, откъдето можеше да се наслаждава на стройното й тяло с налети гърди, без да й даде възможност да забележи мъките му.

Ирайн не можеше да го види, но знаеше, че е наблизо. Наклонила глава на една страна, тя говореше със спокоен глас:

— Днес за пръв път видях у Фарел искрица живот. Истинско чудо, та той дори се засмя на вечеря.

— Баща ви въобще не разбира от какво се нуждае един млад човек.

— Твърде меко е това, което казвате, Стюарт. Ако баща ми продължава по този начин да разрушава самочувствието на Фарел, брат ми няма да свърши много по-добре от Бен. — Тя тъжно поклати глава и се опита да спре сълзите, които напираха в очите й. — Горкият стар Бен, той наистина беше добра и чувствителна душа. — Тя изхлипа и притеснено избърса сълзите от бузите си. — В Маубъри сигурно ще се почувства липсата му.

От тъмнината на стаята се разнесе един въпрос:

— Защо казахте на баща си, че съм прекарал цялата нощ при вас?

Ирайн леко повдигна рамене.

— Не считам за нужно да му обяснявам нашата… уговорка. Знам, че не сте убили Бен, както съм сигурна, че и Тими Сиърс не е намерил смъртта си от вашата ръка. Това са дела на страхливец, а ако съм научила нещо, откакто сме женени, милорд, то е, че вие не сте такъв. — Тя се засмя. — Ако има страхливец в семейството — това съм аз.

Той говореше с тих, дрезгав глас.

— Благодаря ви за доверието, мадам. А когато чуя от вас думата „семейство“, в мен отново се събужда надежда. Може би не след дълго ще бъдем истинско семейство.

Тя несигурно се обърна към мъжа си. Дъхът му секна, когато тънката й риза съблазнително подчерта тялото й. Очите му се впиха в извивките на хълбоците. Като омагьосан наблюдаваше играта на светлината и сенките между бедрата й, когато тя се приближаваше към него.

Тя се наведе и почти неуловимо допря буза до страната на кожената му маска. После избяга, внезапно подплашена. Много време трябваше да мине, преди дишането на лорда да се успокои и огънят в слабините му да премине.

Снегът се стопи бързо и на следващия ден Ейвъри се върна в селото точно толкова богат, колкото беше и на тръгване. Не му бяха дали възможност да говори с дъщеря си или съпруга й за някакъв заем. Той се сбогува разстроен; за разлика от него Фарел беше силно впечатлен от умението на домакина да борави с оръжия и беше решил да остане до края на седмицата. Докато се упражняваше, не показваше склонност да се напива. Въпреки че зареждането му беше трудно заради сакатата ръка, той се справяше с помощта на зъбите си. Вършеше го съвсем сам, не на последно място и защото лорд Сакстън нарочно не искаше да му помага.

Когато си тръгна, Фарел беше станал почти нов човек. Ирайн беше настояла да вземе една гореща вана, докато дрехите му бяха изпрани и изкърпени. Той седеше, увит в одеяло, пред камината, докато тя решеше косата му и бръснеше грозната му, набола брада. Неговият протест замря пред веселата й решителност. После получи ризата и останалите си дрехи, колосани и внимателно закърпени. За първи път от много седмици насам ботушите му отново бяха черни и лъскави.

Когато се върна в селото, много хора не можаха да го познаят, докато слизаше от колата на семейство Сакстън. Приятелите му подсвирнаха от възхищение, но когато разбраха, че няма нито пени за харчене, шумно изразиха недоволството си. Никой не вярваше, че иска да си намери работа, и съобщението му, че след около три седмици ще се върне в Сакстън Хол по покана на лорд Сакстън, беше посрещнато с всеобщо недоверие.

До бала на семейство Талбот оставаха само три дни и изборът на тоалет много притесняваше Ирайн. Тя искаше да си сложи смарагдите, но роклята, която най-добре се съчетаваше с тежкото колие, разкриваше много смело бюста й. Мисълта, да достави по този начин удоволствие на лорд Талбот и неговите приятели, й беше нетърпима. Много други рокли биха свършили работа, но те или бяха в неподходящ цвят, или пък деколтето беше изрязано по начин, който не подчертаваше достатъчно добре украшението. Колкото и разочарована да беше от перспективата да не сложи колието, нищо друго не й оставаше.

Лорд Сакстън беше наредил да я повикат в спалнята му и тя беше малко развълнувана, когато почука на вратата. Гласът отвътре я покани да влезе. Тя задържа дъха си за миг, натисна дръжката на вратата и пристъпи смело в леговището на лъва.

Първото, което се наби в очите й, беше огромната, завързана с панделки кутия, която лежеше на леглото. Лорд Сакстън се надигна от писалището си. Той очевидно се беше занимавал със счетоводството, защото пред него още лежеше отворен един от дневниците и той бързаше да сложи едната си ръкавица.

— Влезте, мила. Имам нещо за вас.

Нервното й напрежение се стопи и тя се усмихна облекчено, докато затваряше вратата след себе си. Той посочи с ръка към кутията.

— Бънди ходи до Маубъри да вземе пощата и донесе това. Ан го е изпратила… по мое поръчение.

— Но, моля ви…

— Отворете го, ако обичате. — Въпреки суровостта си гласът му звучеше топло.

Ирайн се чувстваше като дете, което са изненадали с подарък. Това беше приятно, вълнуващо и интересно преживяване и тя удължаваше очакването си, като предпазливо и бавно развързваше панделките, преди да отвори капака. Със смаяно възклицание посрещна онова, което лежеше пред нея. Почти се страхуваше да докосне нежната дантела и тежкия сатен с цвят на слонова кост, от които беше изработена роклята.

— Това е приказно красиво, милорд! — Тя погледна мъжа си с нежен, мек поглед и бавно поклати глава. — Вие вече ми дадохте толкова много, не мога да продължавам да приемам, докато…

— Свикнал съм да правя това, което ми харесва, мадам — прекъсна я той, — а на мен ми харесва да виждам жена си в рокли, които са красиви като самата нея. Как ви се струва?

Ирайн се усмихна и започна с голяма предпазливост да изважда роклята от кутията.

— Милорд, вие наистина умеете да предугаждате желанията на една жена и знаете едва ли не по-добре от нея какво й отива. Как може да не ми хареса? Та това е най-красивата рокля, която съм виждала, да не говорим, че по-рано никога не бих могла да мечтая за нея.

Тя притисна роклята до себе си и се запъти към голямото огледало, за да види как изглежда. Коприненото горнище беше украсено с дантели, които падаха по гърдите. Широките дантелени ръкави оставяха да прозират ръцете и раменете. Около талията имаше огромна панделка в свежо зелено, която се спускаше по дантелата и полата с цвят на слонова кост.

Лорд Сакстън заговори зад нея:

— Подробностите бях предоставил на Ан и както винаги тя не ме разочарова. — Той се подпря на бастуна си и посочи с глава към леглото, когато жена му го погледна въпросително. — В кутията има още нещо, от което сигурно ще се нуждаете.

Ирайн остави роклята настрана и погледна вътре: върху широко наметало от зелено кадифе лежаха чифт бели чорапи, възможно най-фините ризи, които можеше да си представи, и бални обувки от кремав сатен със сребърни закопчалки.

— Наистина сте помислили за всичко, милорд.

Той кимна кратко и отговори:

— Опитах се, мадам.

ГЛАВА ПЕТНАДЕСЕТА

Следобеда преди бала Ирайн седеше до тоалетната си масичка, докато Теси се опитваше да вдигне косата й в елегантна прическа. Корсетът беше пристегнат толкова силно, че повдигаше налетите гърди и ги притискаше до тънката материя. Прозрачната риза подчертаваше розовата кожа, без да крие нищо под дантели или сложни бродерии. Ирайн никога не беше обличала подобна дреха: сякаш нарочно бе подбрана така, че да подчертава всяка извивка на женственото й тяло.

Роклята лежеше внимателно простряна на леглото, готова за обличане, а на масата отстрани бяха бижутата. Всичко беше приготвено и чувството на напрежение и радостно очакване растеше в сърцето на Ирайн, докато часовете летяха. Тя се съмняваше, че Клаудия Талбот ще се отнесе тактично с мъжа й и тревожното й въображение рисуваше сцени на конфузни спречквания. Но беше убедена, че лорд Сакстън ще може да се справи с всяка ситуация. Тя по-скоро се притесняваше да не би собственият й темперамент да й изиграе лоша шега.

Теси я попита нещо и така привлече вниманието й към тема, която в момента беше по-важна. Двете напрегнато обсъждаха къде да разположат последната букла от сложната прическа и не чуха влизането на лорд Сакстън.

— Вие сте почти готова? — попита той с дрезгавия си глас и уплаши и двете.

Те рязко се обърнаха и го видяха да стои на вратата.

Теси пъргаво захвана къдрицата и я пооправи, след което приклекна в реверанс.

— Да, милорд.

Той я отпрати с мълчаливо движение на ръката и момичето побърза да излезе от стаята. Подпрян на бастуна си, той с мъка пристъпи в будоара и отиде до стола, на който седеше жена му. Изотзад той се взря в отражението й в огледалото. Макар и да не можеше да види очите му под маската, Ирайн усети пронизващия му поглед, спрян върху забулената с воал гръд.

Лорд Сакстън протегна ръка и прокара единия пръст на ръкавицата си нагоре по гърба й. После го спусна надолу от врата към началото на ризата й, после пак нагоре, докато накрая отпусна ръка на рамото й.

— Мадам, ако сега ви види някой немощен старец, сърцето му със сигурност ще направи последните си удари.

Крайчетата на устните й се повдигнаха в нежна усмивка.

— Шегувате се, Стюарт. Аз съм съвсем обикновено момиче.

От кожената маска се чу тих смях.

— Да, толкова обикновено, че при вида ви милата и толкова разглезена Клаудия трябва да внимава да не получи удар, а всички малки жабки в блатото ще крякат от завист.

Жена му се засмя и се пресегна към рамото си, за да стисне благодарно ръката му.

— Милорд, вие или сте прекалено вежлив, или нещастието е помрачило разсъдъка ви. Ако някой ми се възхити тази вечер, то ще е заради прекрасната рокля, която нося.

Ирайн се надигна и той я последва до камината, където тя седна и дръпна ризата над коленете си. Прикриван от маската, той наблюдаваше стройните й крака, докато тя си обуваше чорапите. Когато се приведе, за да приглади коприната, той затаи дъх, защото тя му предложи прекрасен и същевременно мъчителен изглед на гърдите си.

— Мадам, мисля, че не бива да се прикривате сега, а да се покажете като ненадминато, съвършено цвете, което кара посредствеността да бледнее от завист. С това всъщност дойдох на темата, която искам да обсъдя с вас.

В приглушения му шепот се долавяше нотка, която сепна Ирайн. Тя го погледна внимателно.

— Мисълта, че на този бал, където би трябвало да сте весела и безгрижна, може да ви обидят заради мен или заради онова, което другите виждат в мен, много тежеше на сърцето ми. — Гласът му беше решителен, макар думите да идваха бавно, сякаш той ги подбираше много внимателно. — Затова намислих нещо, което ще строши отровните зъби на пепелянките и ще провали подлите очаквания на мис Талбот и нейната компания. Избрах ви придружител, мъж с безупречна репутация. Когато той е до вас, никой няма да се осмели да ви досажда. — Лордът вдигна ръка, за да възпре протеста й. — Не ми противоречете, решението ми е твърдо и като съпруг ви моля да разберете подбудите ми. Няма да търпя възражения, тъй като господинът ще пристигне всеки момент. Добре разбирам загрижеността ви. Но той ме увери, че ще ви придружава със същото внимание, каквото бихте очаквали и от мен. — Безизразната маска я наблюдаваше с категоричност, която не позволяваше никакви възражения. Уплашена от решителния му поглед, Ирайн успя само да прошепне с плах глас:

— Далече съм от мисълта да предизвиквам недоволството ви, милорд.

Лорд Сакстън се запъти към тоалетната масичка и почти небрежно взе скъпоценната огърлица от смарагди и диаманти. Ирайн последва подканващия му жест и пристъпи към него, като наведе глава. Топлите му, непокрити пръсти пъргаво и ловко сложиха колието на врата й. Тогава ръцете му се плъзнаха галещо по нежните линии на раменете й и се спряха на талията. Той се изкашля напрегнато, отпусна ръце и проговори рязко:

— Пожелавам ви много радост довечера, мадам, забавлявайте се добре. Няма да ви видя повече, преди да тръгнете. — Той мъчително закрета към вратата, където се спря, за да я погледне за последен път. — Ще ви изпратя Теси, за да довърши тоалета ви. Аги ще ви съобщи, когато джентълменът пристигне. Приятна вечер, мила моя.

Всичко беше готово и когато повикаха господарката й, Теси тръгна след нея. Тя носеше кадифеното наметало през рамо, за да не се влачи по пода. Ирайн се чудеше кой ли ще я придружава. Сковано и колебливо слизаше по стълбите. Стюарт едва ли имаше богат избор. Дали някой от приятелите на лорд Талбот не беше предложил услугите си? Разбира се, само за да угоди на домакина. Въпреки че навремето беше отхвърлила с лека ръка предупреждението на Кристофър, всъщност тя го беше приела много сериозно.

На входа на голямата зала Ирайн се спря. Ръката й притисна сърцето, което внезапно се разтуптя лудо, когато видя кой я очаква. Едва повярва, че мъжът й може да е толкова глупав да повери на този янки честта й, като го направи неин придружител и пазител.

Той се беше подпрял на камината и се взираше в пламъците. Висок, широкоплещест мъж с тесни бедра, фигурата на Кристофър Сатън беше не по-малко привлекателна от лицето му. Облечен в сребристосива коприна, с чорапи и риза в бяло, той изглеждаше като потомствен аристократ. Топлата светлина на камината играеше по изваяните му черти, а стягащото чувство в гърдите й беше доказателството за невероятното излъчване на неговата личност.

Ирайн пое дълбоко дъх, за да си възвърне самообладанието, и пристъпи в стаята. Когато токчетата й затракаха по каменния под, той се изправи. Приближи се към нея, като се усмихваше, а погледът му се плъзна изпитателно по красивата й фигура. После сведе глава в съвършен поклон и галантно изрече:

— Лейди Сакстън, много съм поласкан.

— Кристофър Сатън! — Тя се опита да придаде на гласа си саркастично звучене, за да прикрие несигурността си. — Презирам ви!

— Мадам? — Той се изправи с изражение на развеселено учудване.

— Успели сте някак да убедите мъжа ми, че лисицата може да пази кокошарника.

Той се усмихна хлапашки:

— Лейди Сакстън, почти всички в околността знаят, че мъжът ви отлично умее да си служи с оръжие и аз не се съмнявам, че би предизвикал на дуел всеки, който се осмели да ви обиди. Давам ви думата си, че ще се държа в обществото толкова сдържано и възпитано, че няма защо да се страхувате за доброто си име.

Тя скептично сбърчи чело.

— Ами лорд Талбот? Ще ви пусне ли изобщо да влезете?

— Няма защо да се тревожите, мадам. Нямаше да съм тук, ако не бях сигурен в това.

— Обещах на мъжа си, че в този случай ще изпълнявам желанията му — обясни тя. — Затова искам да предложа един вид примирие: тази вечер, само тази вечер, ще се отнасяте с мен като с дама, а аз ще се опитам да виждам във вас джентълмен, както последният път.

Кристофър кимна бегло.

— Тогава — до края на бала, милейди.

— Съгласна.

Имаше нещо коварно в усмивката му, което накара Ирайн да се почувства несигурна, но в края на краищата той се беше въздържал в Лондон, така че тя не можеше да се оплаче. Освен това Танър караше колата и Бънди я придружаваше като допълнителна охрана от разбойници. В случай на нужда просто трябваше да извика за помощ и щеше да я получи. Тя успокоена се обърна към Теси:

— Няма нужда да бодърстваш заради мен. Може да стане доста късно, докато се приберем.

Момичето направи реверанс:

— Да, мадам.

Ирайн посегна към наметката си, но Кристофър я изпревари и я взе от момичето.

— Ще позволите ли, милейди?

Ирайн почти не смееше да диша, когато силните мъжки ръце намятаха дрехата на раменете й, а после грижливо й помогнаха да се качи в колата. Вътре Ирайн се намести удобно в кожите на задната седалка и постави краката си до грейката. Сатенените завеси бяха придърпани плътно над малките прозорчета, всичко това създаваше по-силно впечатление на интимност, отколкото се харесваше на Ирайн. Тя внимателно наблюдаваше Кристофър, докато се качваше, но за нейно голямо облекчение той се настани на отсрещната седалка. Когато погледите им се срещнаха, по устните му се плъзна усмивка.

— Опасявам се, че вашата близост би осуетила всичките ми добри намерения, милейди. Смятам, че е по-добре да седна тук.

Ирайн успокоено се отпусна в седалката. Вечерта, изглежда, започваше добре. Можеше само да се надява, че и занапред той ще се държи настрана от нея и няма да предизвиква гнева й. Дори само споменът за неговата целувка караше краката й да се разтреперват, а гърдите й се надигаха в очакване.

Малки лампи изпълваха вътрешността на каретата със слаба светлина и хвърляха меки отблясъци върху красивото му лице. Тя усети, че той я гледа усмихнато, но се успокои, едва когато чу топлия му, мъжествен глас. Той умееше да разказва живо и увлекателно и докато го слушаше с внимание, Ирайн на няколко пъти не можа да сдържи смеха си при сполучливите му шеги. Двамата се наслаждаваха от взаимното си присъствие и не усетиха как колата зави по пътя към двореца на Талбот. Когато каретата спря пред разкошната сграда, Ирайн се плъзна по седалката напред, защото изведнъж я беше обзело напрежение и безпокойство. На Кристофър не му убягна краткият й, тревожен поглед. Той пое ръката й и я стисна окуражаващо.

— Всички ще бъдат възхитени от вас, Ирайн — прошепна той.

По устните й затрептя усмивка, когато той вдигна ръката й и целуна леко дантелите на ръкавицата. Нежността на този жест ускори пулса й и у нея се надигна едно горчиво-сладко желание. Накрая той вдигна глава и погледът му погали красивото й лице.

— Мисля, че е по-добре да влизаме. В противен случай има опасност да забравя обещанието си и вие още тук да станете жертва на дивата ми страст.

Ирайн изчака, докато Кристофър скочи леко от каретата. След това той се обърна и й подаде ръка. Въпреки че докосванията ускоряваха пулса й, тя му позволи да я отведе до входа на двореца. В пищно обзаведения салон той пое палтото от раменете й. И макар че допирът беше съвсем мимолетен, това си беше милувка. Едно момиче пое палтата им и ги поведе към балната зала. Майордомът мина пред тях и обяви тържествено:

— Лейди Сакстън…

В помещението мигновено се възцари тишина, когато гостите се извърнаха бързо, за да задоволят любопитството си към тази жена и съпруга й — страшилището от Сакстън Хол. Това, което видяха, ги обърка, защото кошмарните описания, които се разпространяваха за тях, се оказаха пълна глупост. Очите им се взираха в едно създание, облечено в бяло, което стоеше до висок, много красив джентълмен.

— … и мистър Сатън.

Както преди малко мигновено се беше възцарило мълчание, така сега изведнъж се отприщи поток от шумно зададени въпроси. Гостите, които стояха най-близо до Клаудия, дочуха как тя ядосано пое въздух и смутено се загледаха след нея, когато се втурна към двойката. Щом се приближи до тях, тя хвърли яден поглед към Кристофър, преди да погледне Ирайн. Това, което в следващия миг изригна като вулкан от устата й, всъщност не беше точно каквото искаше да каже. Но тя никога не можеше да разсъждава трезво, когато в душата й се забиваха острите зъби на гнева.

— Вие пък какво търсите тук?

Кристофър отстъпи крачка назад, сякаш искаше да предпази придружителката си, и почти закри Ирайн зад гърба си.

— Вие ме поканихте, не си ли спомняте? Дори нося поканата в себе си. — Той бръкна с ръка в джоба на фрака си. — Мисля, че е написана лично от вашата ръка.

— Зная, че съм ви поканила! — отвърна нетърпеливо Клаудия. — Но бях сигурна, че ще дойдете сам!

Той се усмихна любезно.

— Моля за извинение, Клаудия. Но лорд Сакстън имаше друга работа и ме помоли да придружа съпругата му.

Устните на младата жена се присвиха и в тъмните й очи се появи хладен блясък. Замисълът й беше пропаднал! Сега ужасно съжаляваше, че не може да отпрати лейди Сакстън при отвратителния й съпруг. А това беше единственото, което заслужаваше тази лека жена, задето беше дошла без него.

— Вие изглеждате просто божествено, Ирайн! — Клаудия не се постара да прикрие презрението в усмивката си. — Наистина съм изненадана. Кой можеше да предположи, че дъщерята на кмета ще се накичи така със скъпоценни камъни и ще стане толкова красива? Кажете, мила, тези дрънкулки истински ли са?

Кристофър се усмихна и сам отговори на изпълнения със злоба въпрос:

— Доколкото ми е известно, тези накити от дълго време са притежание на фамилията Сакстън и предполагам, че са истински. Разбира се, трябва да ги огледа вещо око, за да оцени истинската им стойност.

Клаудия го погледна с крайчеца на очите си.

— Я ми кажете, Кристофър, защо лорд Сакстън избра именно вас да придружите съпругата му? Бих казала, че той по-скоро трябва да се страхува от вас.

Зелените очи на Кристофър блеснаха весело, когато посочи към останалите гости в залата.

— Тук не сме ли на сигурно място, Клаудия? А освен това отвън са Бънди и Танър. Един жест е достатъчен и те ще се притекат на помощ на своята господарка. А вие без съмнение сте чували как лорд Сакстън се отнася към разбойниците и крадците. Убеден съм, че няма да се поколебае да отмъсти по същия начин на всеки мъж, който се опита да му отнеме съпругата.

Клаудия се усмихна отровно:

— Тогава, Кристофър, мога само да се надявам, че ще бъдете изключително внимателен. Сърцето ми ще бъде разбито, ако такъв очарователен и красив мъж бъде изпратен в гроба, само защото се е влюбил в жената на своя благодетел.

— Благодаря, Клаудия, загрижеността ви дълбоко ме трогва. — Той удари токове и бързо се поклони. — Ще се пазя.

Леко ироничният начин, по който Кристофър защити Ирайн, обезоръжи напълно Клаудия, която се отдалечи, след като хвърли последен унищожителен поглед към нея. В един от ъглите стоеше Алън Паркър и разговаряше с още двама мъже. Клаудия се присъедини към тях.

Шерифът беше издокаран също така разкошно, както и събеседниците му. Тъмната му синьо-сива куртка беше богато украсена със сребърни нашивки, което му придаваше почти военен вид, но му липсваха ордените и военните отличия. Гладките рамене на куртката изискваха наличието на еполети, а не обкичените гърди — медали за храброст и ордени.

Клаудия мушна ръка под неговата и той я погледна скептично. Леко смутен от внезапното внимание, с което го бяха удостоили, шерифът погледна към вратата и видя Кристофър и Ирайн. При вида на двойката по устните му заигра весела усмивка. Но в мига, когато изпълненият му с топло съчувствие поглед попадна на Ирайн, Клаудия бързо го ръгна в ребрата. Тя не беше склонна да допусне нейният кавалер да я пренебрегва заради красотата на съперницата й.

— Милейди — прошепна тихо Кристофър на Ирайн, — опасявам се, че вашата красота ще смути доста хора тук.

— Те са разочаровани, защото Стюарт не дойде — прошепна тя в отговор. — Но ако са смятали да го направят обект на своите подигравки, жестоко се лъжат. Той не би допуснал никой да се подиграва с него!

— Струва ми се, че вие се възхищавате от съпруга си — отбеляза Кристофър.

— Така е.

Той повдигна вежди и я изгледа замислено.

— Учудвам се, Ирайн. Всички мои надежди се крепяха на това, че вие най-късно след две седмици ще избягате от мъжа си. Чаках това да стане, за да ви приема с отворени обятия. Сега вече не знам какво да правя. Наистина ли предпочитате един обезобразен човек пред мен?

В мислите на Ирайн закръжиха снежнобелите лица на всички дами, които се умилкваха около Кристофър и се надяваха да го спечелят. За миг тя се отдаде на сладки мечти, защото този прекрасен мъж лесно можеше да бъде неин. Но споменът за лорд Сакстън, когато стоеше пред огледалото зад гърба й, я върна към действителността.

— Нямам друг избор — рече кратко тя. — Станалото — станало. Аз съм обвързана с клетвата си и никога няма да я наруша.

Кристофър зарея поглед из залата и наблюдаваше мъжете, които още се любуваха на Ирайн. Предполагаше, че техните мисли не се различават много от неговите. Ала никой от тях нямаше и най-бледа представа за волята и решителността на дамата му. Но в крайна сметка и той се беше оказал твърде упорит в преследването на целта си. Не се предаваше така лесно, както другите мъже.

Той галантно й подаде ръка.

— Елате, сладка моя. Всички тук ви гледат тъй лакомо и аз искам да ви поканя на този танц, преди някой настойчив обожател да ви грабне.

Хванал Ирайн за ръка, той я отведе в средата на залата, а останалите гости им сториха път; оркестърът засвири бърз, бодър танц. Но още преди са успеят да стигнат до дансинга, бяха спрени от един лакей, облечен в богато украсена ливрея. Видът му беше достоен дори за кралския двор.

— Лорд Талбот моли лейди Сакстън да го удостои с честта да дойде в неговата библиотека — заяви той с високомерен, монотонен глас. После отсечено й се поклони: — Бихте ли ме последвали, милейди?

Ирайн смутено погледна към Кристофър, който беше хванал ръката й.

— Вървете напред — заповяда той на лакея, който вдигна вежди, учуден от нахалството на Кристофър да се самопокани.

— Мисля, че лорд Талбот очаква само компанията на дамата, сър.

Кристофър се засмя непринудено:

— В такъв случай той ще получи повече, отколкото е очаквал — или нищо. Обещах на лорд Сакстън да не изпускам съпругата му от очи.

За миг лакеят се смути, защото не знаеше какво да прави, но след това реши да предостави решението на този проблем на господаря си.

— Оттук, сър.

Кристофър внимателно поведе дамата си след нетърпеливия слуга през дълъг, широк коридор до две инкрустирани със злато врати. Прислужникът ги помоли да почакат, почука тихо и влезе в стаята. Когато се върна, той задържа вратата отворена.

Облечен в бяла коприна, богато украсена със златни нишки, Нейджъл Талбот се надигна иззад разкошно инкрустирана писалищна маса. Той пристъпи към Ирайн, поглъщайки нейната красота, и се загледа за миг в царствената огърлица, преди да проучи омайната гръд под накита.

Ирайн приклекна в учтив реверанс.

— Лорд Талбот.

— Мило мое дете, колко съм щастлив да ви видя отново — каза той. Когато тя се изправи, той хвана двете й ръце, целуна ги и веднага отправи горещия си поглед към прелестите й. — Вие сте така привлекателна — измърмори той, след което се огледа. Не беше успял да убеди дъщеря си да не кани този янки и затова сега предпочиташе умишлено да не обръща внимание на присъствието му. — Но къде оставихте съпруга си? Мислех, че е с вас.

— Лорд Сакстън е възпрепятстван — отвърна тя. — Той помоли мистър Сатън да ме придружи.

Талбот смръкна щипка енфие и погледна високомерно към Кристофър. Не му беше убягнало, че по-младият мъж не беше сметнал за необходимо да го поздрави с нужната почит.

— Лорд Сакстън ме помоли за още една услуга, сър — обясни Кристофър, извади един плик от джоба на фрака си и го подаде на Талбот. По устните му се мярна лека усмивка. — Негова Светлост лордът ме помоли да ви предам това писмо.

Нейджъл измери Сатън с неприкрита неприязън. После счупи печата на писмото и проучи бегло съдържанието му. След миг хвърли към все още любезно усмихнатия Кристофър празен поглед, от което пролича, че полагаше големи усилия да се овладее. После с гневен жест захвърли писмото върху една малка масичка.

— За деловите въпроси ще се намери време. — Надменната му самоувереност изведнъж се стопи и той трябваше доста да се потруди, за да изкриви схванатите мускули на лицето си в нещо като усмивка. После погледна към Ирайн: — Тази нощ ще празнуваме! Имаме много гости от Лондон и Йорк, а те са дошли, за да се позабавляват. Надявам се, че това е и вашата цел, милейди.

„В рамките на позволеното“ — каза си Ирайн, но после си наложи да му отговори учтиво:

— Разбира се, милорд.

— Много бих искал да ви поканя на един-два танца — каза той и острите му черти се поотпуснаха. — Настоявам за това, тъй като в новото ви обществено положение и със съпруг, който е почти непознат в нашите среди, вие положително се нуждаете от някой, който да ви разясни ситуацията и задълженията, които трябва да изпълнявате в подобни случаи. Аз съм готов с най-голямо удоволствие да поема тази роля.

— Вероятно не сте много добре запознат с историята на рода Сакстън — каза учтиво Кристофър. — Ако все още не го знаете, позволете ми да ви кажа, че това е една много стара фамилия, може би по-стара от вашата.

Лорд Талбот хвърли въпросителен поглед към Сатън.

— Вие, изглежда, знаете твърде много за тях, млади момко. Що се отнася до мен, аз никога не съм бил твърде близък с рода Сакстън. Само веднъж срещнах стария лорд, преди онези главорези да го убият. Сегашният лорд винаги е живял много отшелнически.

Устните на Кристофър се разтегнаха в още по-широка усмивка.

— Може ли да бъде упрекнат за това?

Лорд Талбот изсумтя презрително.

— Предполагам, че и аз бих се притеснявал да се показвам сред обществото, ако лицето ми беше така обезобразено. Но аз със сигурност не му желая злото.

— Винаги съм считал лорд Сакстън за много порядъчен човек, който е готов да дари всекиго, който заслужава, с вниманието си — отвърна Кристофър и мушна ръка под лакътя на Ирайн. — Моля да ни извините сега, милорд, но лейди Сакстън ми обеща един танц.

Талбот се изпъна невъздържано. Беше убеден, че този хлапак съвсем си е изгубил разсъдъка или изобщо няма представа от етикецията, която трябваше да спазва спрямо един лорд със синя кръв. Просто не беше за вярване — някой да се осмели да напусне стаята, преди лордът да го е освободил.

Кристофър отвори вратата и с кратко кимване към втрещения лорд изведе Ирайн. Тя едва в коридора посмя да си поеме отново дъх.

— Лорд Талбот никога няма да ви прости това — прошепна угрижено тя.

Той се изсмя кратко, преди да отвърне:

— Не мисля, че ще ми липсва неговото благоволение.

— Трябва да бъдете по-предпазлив — предупреди го Ирайн. — Той е много влиятелен.

— Той е много високомерен и много арогантен. Не можах да се въздържа да не го поставя на място. — Кристофър сведе поглед към нея и в очите му заиграха зеленикави пламъчета.

— Щом сте толкова лекомислен, някой непременно трябва да ви вразуми — отвърна нетърпеливо тя.

— Трогнат съм, че сте толкова загрижена за мен.

— Вие наистина нямате повод за подобно самочувствие — отвърна сухо тя.

— О, милейди пуска бодлите си и раздира чувствителната ми кожа.

— Вашата кожа е по-дебела от кожата на вол — отвърна подигравателно тя. — А черепът ви — още повече.

— Не бъдете така язвителна към мене, мила — подкачи я той. — По-добре ме дарете с една нежна усмивка, за да успокоите сърцето ми, което бие само за вас.

— След всичко, което съм чувала, убедена съм, че сърцето ви бие за доста жени, сър.

— Мадам? — Той учудено вдигна вежди. — Откога вярвате на клюки?

— Може би трябва да попитам Клаудия дали е вярно, че имате огромно желание да я посещавате, когато баща й го няма. — Ирайн го погледна с нескрито недоверие.

Развеселеният му смях притъпи остротата на жилото й.

— Как можете да допуснете, мадам, че изпитвам дори и най-слаб интерес към други жени, при положение че изразходвам толкова много усилия за вас?

Ирайн се огледа да види дали някой не чува разговора им. Когато се увери, че са сами, тя се приведе и пошепна укорително:

— Вие сте успели да си създадете в Маубъри свита от бъбриви почитателки с повече или по-малко съмнителна репутация. Защо да не вярвам на тези слухове?

— А дори и да са верни, защо им обръщате внимание? — попита я на свой ред той. — Вие сте омъжена жена.

— Знам много добре каква съм!

Той с мъка потискаше радостта си, устните му потръпваха от зле прикрито тържество.

— Просто си помислих, че непременно трябва да ви го напомня, скъпа.

— Не съм ви скъпа! — възрази тя, но само за да прогони сладкото чувство на радост, което нежните му думи предизвикваха у нея.

— О, да, такава сте! — прошепна той топло.

Тези страстни очи горяха над нея и я потапяха в блажен свят на сигурност и топлина. Тя отново се разтрепери и сякаш всичката сила изчезна от крайниците й. Как можеше да се преструва, че този мъж й е безразличен, когато дори самите думи, произнесени от устата му, я възбуждаха?

Погледът му се сведе и замилва нежно белите й гърди, а после се спря на проблясващия огън на смарагда, който святкаше в гънката между тях. Тя стаи дъх, когато пламъкът на скъпоценния камък сякаш се отрази в сиво-зелените му очи, които сега потърсиха нейните и ги задържаха.

— Дори да не сте го осъзнали още, в преследването на целите си съм доста упорит, мадам. Вие сте жената, която желая, и аз няма да се успокоя, докато не ви спечеля.

— Кристофър, Кристофър — простена тя. — Кога най-после ще се примирите с факта, че вече съм омъжена?

— Едва тогава, когато ви заведа вкъщи като моя съпруга. — Той вдигна глава и внимателно се заслуша в цигулките, когато оркестърът започна нова мелодия. — Лорд Талбот има слабост към валса — размисли той на глас, — и доколкото го познавам, ще се появи всеки момент и ще ви покани на танц. — Той решително пое ръката й и я поведе към дансинга.

— Може би съм ви подценила, Кристофър — призна Ирайн, докато той я въртеше по паркета на балната зала.

— Как така, мила моя? — Той въпросително се вгледа в лицето й.

— Вие не ме изпускате от очи също като Стюарт — забеляза тя замислено.

— Не съм изгубил надежда, мадам, че някой ден ще ми принадлежите, а дотогава ще ви защитавам от всеки, който се опита да ви отнеме от мен.

— А къде е мястото на Стюарт? — Тя повдигна тясната си вежда и зачака отговора му.

Мина доста време, преди той да й отвърне.

— Що се отнася до любовта, гледам на Стюарт по-скоро като на едно неудобство, отколкото като на опасност.

— Неудобство? — попита тя.

— Когато му дойде времето, ще се оправя с него, въпреки че няма да е лесно. Но не мога да се отърва от него, без отново да събудя омразата ви. Да, това наистина е сериозен проблем.

— Вие ме учудвате, Кристофър! — Засегната от безразличния начин, по който той говореше за мъжа й, тя поклати глава. — Вие наистина ме обърквате!

— Чувството е взаимно, мила. — Гласът му беше като сладка милувка, която завъртя сетивата й в опияняващ вихър.

Лорд Талбот недоволно смръщи чело, докато ги наблюдаваше, и се разяри още повече, доловил шепота на останалите гости, които обсъждаха красотата на младата двойка. Когато видя, че шерифът поглежда към него, Нейджъл Талбот с едно движение на главата му посочи библиотеката, обърна се и го зачака там.

Клаудия също беше забелязала колко безгрижно се плъзгат двамата по паркета и омразата й към Ирайн се разгоря още по-силно. Тя видя Алън Паркър и припряно го покани на танц, за да покаже на тази селянка, кметската дъщеря, как се танцува валс.

— Съжалявам, Клаудия — извини се Алън. — Баща ви иска да разговаря с мен.

От очите й хвърчаха гневни искри и тя излетя от залата след шерифа, мърморейки си под носа, без да се интересува, че гостите зяпат след нея. В края на краищата това беше неин бал! И дяволите да я вземат, ако позволеше на Ирайн Сакстън да провали удоволствието й от празненството!

Тя рязко отвори вратата на библиотеката и когато нахълта вътре, Талбот въздъхна страдалчески. Както винаги, и днес щеше да е трудно да се справи с дъщеря си.

— Татко, нямаш право да викаш Алън при себе си точно когато той иска да ме покани на танц! — оплака се тя.

— Има важни въпроси, които исках да обсъдя с него — обясни той.

Клаудия сърдито се отпусна в най-близкото кресло и скръсти ръце.

— Тогава побързай! Нямам намерение да чакам тук цяла вечер.

Талбот потисна гнева си и й заговори предпазливо с помирителен тон.

— Клаудия, любимо мое дете, би ли донесла от стаята ми бастуна със златната дръжка. Старата рана отново ми създава проблеми.

— Прати някой от слугите, аз съм уморена.

— Бъди добро момиче, малката ми, и ми направи тази услуга — помоли той с измъчена усмивка.

Тя изпъшка недоволно, изскочи навън и затръшна вратата с трясък.

Ехото от шума едва беше утихнало, когато Нейджъл Талбот взе писмото от масата и ядно удари с ръка отгоре.

— Този проклет Сакстън! Вика ме в Сакстън Хол, сякаш съм някакъв селяндур, за да обсъди с мен наемите, събрани, докато семейството не е живяло в резиденцията.

Алън беше приседнал на единия ъгъл на масивното писалище и подпираше крака си на седалката на един стол, тапициран с копринен брокат. Той си взе от поставения наблизо поднос голям шоколадов бонбон и забеляза невъзмутимо:

— Събрано на едно място, трябва да е доста голяма сумичка.

— Хич не е малка! — Талбот захвърли писмото на масата и тръгна ядосано напред-назад. — В края на краищата почти десет години съм прибирал арендните вноски.

Шерифът дъвчеше замислено известно време.

— Това значи ли, че считате лорд Сакстън за заплаха?

Талбот огледа стаята с празен поглед.

— Бих предпочел да беше дошъл сам, вместо да изпраща този безсрамен янки. Тогава можехме да разберем дали наистина той е тайнственият конник.

— Навсякъде се говори, че той дори не може да се задържи върху коня — подхвърли Алън.

— И на мене така ми казаха, но ако не е той, кой може да е? Единственият друг чужденец в околността е Кристофър Сатън, но това би било прекалено просто.

Алън само сви рамене.

— Засега изглежда, че е точно този, за който се представя. Притежава няколко кораба и един от тях, „Кристина“, на няколко пъти е напускал пристанището в последните месеци. И винаги се връща с нов товар.

— Въпреки всичко не би трябвало да изпускаме този човек от погледа си. — Талбот се усмихна злобно. — Кой знае, може пък някой път и той да срещне нощния ездач и да го намерим на сутринта като кървав вързоп.

Устните на шерифа се разтеглиха в усмивка:

— И тогава лорд Сакстън ще трябва да възложи на някой от нас да придружава жена му. Това ли имате предвид?

Лордът се изсмя късо и саркастично.

— Оня глупак трябва да е много наивен, за да се довери на Сатън. Питам се дали разумът му не е помрачен.

Шерифът кимна, докато отново си вземаше бонбон.

— Да, но с лекота е обърнал в бягство Сиърс и бандата му.

— Този идиот с пилешки мозък! — Талбот направи гневно движение с ръка. — Кой знае колко поразии щеше да направи още!

Алън изтри пръстите си и се изправи.

— Чухте ли нещо ново в Лондонския съд?

Лорд Талбот отново закрачи ядосано нагоре-надолу.

— Нищо! Абсолютно нищо! Само глупави дреболии.

Шерифът искаше да каже нещо, но беше прекъснат от Клаудия. Тя се втурна през стаята и подаде на баща си един бастун със сребърна дръжка.

— Това беше единственият, който намерих. Сигурен ли си, че… — Тя млъкна, когато забеляза един бастун, опрян на камината. — Я виж ти, ето го златния! През цялото време е бил при теб. — Тя се усмихна и погали рамото на баща си. — В последно време много забравяш, татко. Започвам да си мисля, че остаряваш.

Тя се обърна с лек смях, така че не забеляза ядосаното изражение на родителя си.

— Елате, Алън! — Клаудия се запъти през стаята с грациозни стъпки. — Държа да забравите деловите въпроси и да дойдете да танцувате с мене. В края на краищата това е моят бал!

Лорд Талбот заряза и двата бастуна и последва двамата, като замислено търкаше двойната си брадичка.

Балът беше в разгара си и въпреки че според някои гости беше вече късна нощ, Ирайн сякаш пиеше от непресъхващия кладенец на младостта. Бързите танци, възбудата и напрежението да бъде непрекъснато до такъв красив мъж, който я ухажваше пред очите на всички, я изпълваха с една нова радост, каквато досега не беше изпитвала. Чувстваше се преливаща от жизненост и дори ледените погледи на Клаудия не можеха да пробият облака на щастието, който я беше обгърнал. Други мъже усилено се опитваха да привлекат вниманието й и помрачаваха щастието й, когато трябваше да се откъсне за малко от Кристофър.

Лорд Талбот беше дошъл, за да поиска своя дял от танците, и я отнесе в шеметен валс. Клаудия не се посвени да изостави шерифа и веднага се упъти към Кристофър, за да го помоли за един танц като отплата за поканата, която му беше изпратила. Сякаш по поръчка музикантите засвириха безкрайна поредица от мелодии и скоро Клаудия се разгорещи и опияни от шеметното усещане на радост в силните мъжки ръце. Тя притискаше полуголите си гърди до неговите всеки път, когато танцът позволяваше, а бедрата й сладострастно се отъркваха о слабините на Кристофър. Когато очите им се срещнеха, тя му отправяше сластна усмивка, придружена от премрежен поглед, сякаш всеки миг очакваше неговото предложение.

От своя страна лорд Талбот започна танца като джентълмен. Той се съсредоточи, за да наподоби смелите и пъргави движения на младия янки, но скоро обаянието на дамата му завъртя главата и тя с мъка го удържаше да не престъпи границите на приличието.

Когато отзвучаха последните акорди, Кристофър бързо се отдръпна от партньорката си. Изглеждаше доста изнервен и разгневен от настойчивото й ухажване. Имаше чувството, че хищната дама си е наумила да го употреби като бездушен предмет.

Неговите желания бяха насочени единствено към Ирайн и не беше склонен да се остави на Клаудия, която искаше веднага да го повлече към спалнята си. Погледът му случайно попадна върху Алън Паркър и Кристофър си спомни, че Клаудия беше с него, преди да го покани на танц. Възползва се от възможността да върне на шерифа дамата му, поклони се и си тръгна, мърморейки извинения. Клаудия понечи да възрази, но него вече го нямаше, решително устремен към Ирайн.

Тя тъкмо беше се изплъзнала от натрапчивостта на лорд Талбот и когато видя Кристофър, се извърна бързо към него, зарязвайки застаряващия сатир. След като двамата най-накрая се намериха в тълпата, Кристофър гледаше вече да стои по-настрана от напористия домакин и любвеобилната му дъщеря.

— Много сте дързък — предупреди Ирайн партньора си.

— Той не по-малко — отвърна Кристофър. — И ако продължава да нахалства, ще трябва да го разкарам с ритници.

— Защо държите толкова да се спречкате с лорд Талбот?

— Знаете защо не мога да го понасям!

— Заради мене? — невярващо попита тя.

— Не обичам да деля малкото време, което прекарвам с вас.

— Недейте така, Кристофър! — Във виолетово-сините очи блестеше хлапашко пламъче и устните й се повдигнаха в едва забележима усмивка. — Имам чувството, че му обръщате прекалено голямо внимание.

Той изпълняваше машинално танцовите стъпки, потънал в мисли, които оставаха скрити за нея. Когато отново се съсредоточи, Кристофър кимна и се съгласи.

— Ах, да, лорд Талбот! Той е виновен. Виновен е защото е високомерен. Виновен е, защото толкова безсрамно използва властта си. Виновен е заради богатството, в което тъне, докато арендаторите му едва свързват двата края. — Гневният израз на лицето му, който придружаваше този изблик, изненада Ирайн. Тя се облегна назад на ръката му, за да може да разгледа лицето му по-добре. Никога не беше предполагала, че непостоянният и вятърничав Кристофър Сатън може да крие такава дълбочина в привидно лекомислената си душа.

Тъмната сянка на лицето му изчезна бързо като скок на пъстърва в потока, изненадващо и неочаквано, без да остави следа. Той отново беше усмихнатият ценител на женските прелести, който свободно и самоуверено я водеше по паркета в ритъма на музиката и караше всяка друга двойка да изглежда несръчна и непохватна. Плъзнаха се покрай лорд Талбот и преди Негова Светлост да реагира, отново се бяха изгубили сред танцуващите. Кристофър спря близо до една врата в другия край на залата, хвана я за ръка и я изведе в другия салон.

— Какво ще кажете да се подкрепите малко, мадам? — Въпросителният й поглед срещна неговия. Той се усмихна развеселен: — Лорд Талбот беше като ударен от гръм. Положително ще спре музиката и ще заповяда да ви търсят.

Те се отправиха към отрупаните маси и той взе една чиния.

— Ще хапнете ли нещо? Може би парченце сладкиш?

— Наистина, Кристофър, не съм гладна — отговори Ирайн, когато той й подаде чинията.

— Тогава просто подръжте чинията, мила моя — прошепна й той. — Аз ще отида да ви донеса една чаша. Ако Нейджъл Талбот дойде, ще имате основателна причина да му откажете танца.

Както беше предсказал Кристофър, в залата музиката утихна и те чуха гласовете на обърканите двойки, докато Талбот си проправяше път между тях и търсеше Ирайн. Гласовете се усилиха, след като домакинът няколко пъти обиколи залата и накрая откри жертвата си в съседното помещение.

Той се спусна към нея и изостави гостите. Накрая Клаудия даде знак на оркестъра да продължи да свири. Талбот се помъчи да прикрие яда си, докато прекосяваше салона. Ирайн трепереше вътрешно, но после прие предложението на Кристофър, който се приближи към нея с чаша шампанско и й я подаде. Тя отпи от пенливото кехлибарено питие и възвърна смелостта си в негово присъствие.

— Най-после ви намерих, мило дете — прошепна Талбот и мустаците му помръднаха от прикрит гняв. Той зае величествена поза. — Търсих ви навсякъде. Сигурно ще бъдете така милостива и ще ме удостоите с още един танц.

Ирайн се засмя и му показа чинията си.

— Трапезата ви предлага толкова лакомства. Страхувам се, че ще ми отнеме поне час, докато изям дори това, което е пред мене. И освен това се чувствам малко изтощена.

— В такъв случай, мила моя… — Той взе чинията й и я постави настрана. После се мушна между нея и Кристофър и хвана ръката на Ирайн. Гласът му звучеше почти триумфално, когато продължи. — Считам за абсолютно необходимо да ви отведа в салона, след като не ви е добре. Там можете да си починете.

— Във вашия салон? — попита Кристофър с ласкава усмивка.

Талбот му хвърли презрителен поглед, за да се отърве от натрапника. Изпъна крака си в разкошен чорап и протегна ръка назад, за да се опре на масата. Тя обаче попадна точно в чинията на Ирайн. Когато усети хлъзгавата мазнина на хайвера, той нервно дръпна ръката си. Чинията най-напред отхвръкна нагоре, а после падна от масата, като размаза остатъците по ръкава му, и се разби на пода, украсявайки белите му обувки с черен хайвер и парчета порцелан.

Талбот отскочи, твърдите поли на фрака му заметоха масата и обърнаха кана с вино. Той стаи дъх, когато леденото питие проникна през панталоните му, които стигаха до коленете, и замръзна на място, докато студът отмина. Виното бавно се стичаше по краката му и боядисваше панталоните и чорапите му в червено. Хайверът рисуваше шарки по ръкава, а парче червен пастет се бе увило като дресирана змия на рамото му.

Наоколо се разнесе сподавен смях, който обаче утихна веднага, щом лорд Талбот се огледа със строг поглед. Ирайн отпи глътка от чашата и лекичко се закашля зад кърпичката си. Усмивката на Кристофър не се беше променила, докато други гости използваха момента да се полюбуват с внезапен интерес на рисунките по тавана или да огледат бароковите резби на мебелите.

Лорд Талбот беше свил ръце в юмруци, докато с изпънати рамене и с широки крачки напускаше помещението и се оттегляше от погледите на тези глупаци. Няколко секунди по-късно из залата се разнесе мълвата, че господарят на дома се спускал по стълбите, като ругаел бала, дъщеря си, готвача, прислугата, камериера си, който страхливо тичал след него, и най-вече проклетия янки!

Големият часовник в залата удари дванайсет и гостите започнаха да намаляват. Клаудия не беше успяла да се доближи до Кристофър, но изглеждаше все още изпълнена с надежда, когато се присъедини към баща си, за да каже довиждане на една двойка, която тъкмо се сбогуваше.

— Искрено се надявам да сте се забавлявали добре. — Тя се усмихна и кимна мило, а после направи гримаса зад гърба им: — Маргарет става все по-дебела, не мислиш ли, татко? Ще трябва да разширяваме вратите, ако не престане да яде.

Талбот въздъхна, когато го обзеха спомените. Навремето тази дама беше благосклонна към неговите ласки и това, че беше закръглена на нужните места, не му пречеше.

— Тя беше много сладка като по-млада. Беше винаги готова да изпълни всяко мое желание. За разлика от някои други.

— Оттогава трябва да са минали няколко десетилетия, татко.

Спомените на Талбот се пръснаха като сапунен мехур. Наистина ли беше минало толкова време?

Той се изкашля и отвърна на нахалството й със същата монета.

— Сигурен съм, че тази вечер те разочарова, Клаудия. Хубавата малка Ирайн май ти провали бала, като отмъкна онзи янки току под носа ти.

С дръзко движение Клаудия отхвърли глава назад:

— Ах, Кристофър се държа мило с нея само защото се чувстваше отговорен. Но когато се разделят, той ще я забрави и аз ще имам много време, за да го уверя, че не му се сърдя.

— Ако имаш намерение да ги оставиш да преспят тук, ще е най-добре да побързаш, мила моя. — Той посочи към залата. — Те се сбогуваха преди няколко минути.

Клаудия преглътна, когато погледът й последва неговия и тя видя как Кристофър поемаше палтата от лакея. Тя незабавно забърза към фоайето и викна възбудено:

— Да не би да ни напускате вече? Не, не искам да чувам за това. Приготвили сме стаи за вас двамата. — Тя се облегна на Кристофър и се усмихна помирително: — Отделни, разбира се.

Ирайн бързо отхвърли предложението.

— Мистър Сатън, разбира се, е свободен да решава сам. Що се отнася до мен, аз незабавно се прибирам в Сакстън Хол.

— О, колко мило от ваша страна, скъпа! — Клаудия едва не загука като гълъбче, но надеждите й бързо отлетяха, когато Кристофър освободи ръката си.

— Не съм изпълнил задачата си докрай — отвърна той. — Дал съм дума, че ще изпроводя дамата до дома й. Лорд Сакстън ни чака.

— Но вие не можете да направите това! — За Клаудия всяка причина беше добре дошла, стига да успееше да го убеди да остане. — Вижте! Навън вали сняг, ще има буря.

С въпросителна усмивка той се обърна към Ирайн.

— Трябва да вървя! — беше нейният кратък отговор.

Той повдигна рамене и погледна към Клаудия.

— Значи и аз трябва да вървя.

Клаудия се втренчи в него. Не можеше да намери повече доводи, устните й трепереха, докато трескаво търсеше за какво да се залови.

— Лека нощ, Клаудия — каза той, докато помагаше на Ирайн да облече дрехата си. — Благодаря, че ме поканихте.

— Да — намеси се Ирайн със звънлив глас и още повече задълбочи объркването на Клаудия. — Беше прекрасно празненство. Благодаря ви.

Клаудия стисна устни. Имаше твърде много хора наоколо, за да си позволи да получи нов отказ. Ирайн почувства острието на гневния й поглед, когато хвана кавалера си под ръка, но само се усмихна любезно:

— Лека нощ, Клаудия.

Красивата двойка се запъти към каретата. Танър вече седеше на капрата, а Бънди чакаше на вратата и пристъпваше от крак на крак. Когато господарката и Сатън се настаниха вътре, той се качи горе с тежка пушка в ръка, уви се в едно одеяло, а Танър цъкна с език на конете, изплющя с камшика и колата потегли.

Нощта беше тиха както обикновено, когато вали сняг. Смълчана, девствена белота ги обграждаше, сякаш бяха в празна стая, тапицирана с коприна, в която се чуваха само тропотът на копитата и тихото поскърцване на колата. От двете страни на каретата горяха фенерите, чиято слаба светлина едва пробиваше плътната снежна пелена.

Във вътрешността други два фенера хвърляха светлината си върху Ирайн, която се беше свила в ъгъла на задната седалка и се бореше с клатушкането на колата. Срещу нея Кристофър се уви по-плътно в палтото си и вдигна яката, за да се предпази от студа. Ирайн искаше да избегне погледа му, затова се приведе напред и дръпна малко кадифената завеска, за да се полюбува на кристалните снежинки, танцуващи в светлината на фенерите. Когато отново се отпусна назад, тя разстла дебелата кожена завивка на коленете си и се сгуши в топлината й.

Не след дълго Кристофър се отказа да мръзне сам и се настани до Ирайн. Той повдигна завивката и се пъхна под нея. След като се настани удобно, той се облегна назад и мълчаливо зачака протестите на дамата си.

Смелостта му накара Ирайн да се почувства несигурна и през ума й мина, че лорд Сакстън трябваше да предвиди втора завивка, ако беше помислил за студа през нощта. Тревогата й се усили, когато той сложи ръка на облегалката. Кристофър устоя на неспокойния й поглед. Когато тя отново се обърна напред, той се загледа възхитен в копринения блясък на прасковената й кожа, в тесния, прав нос и красиво извитите устни, които сякаш подканваха към необикновени милувки. Пленен от омагьосващата й хубост, той я гледаше, както би гледал роза в утринната роса.

Под настойчивия му поглед черните й мигли пърхаха в очакване: Ирайн беше обхваната от състояние на щастие, каквото досега не бе изпитвала в живота си. През цялата вечер той се бе държал като джентълмен и мисълта за кавалерското му поведение стопляше сърцето й. Нощта я обгръщаше, тиха и нежна, а тя беше сигурна и защитена от целия свят. Отникъде не я заплашваше опасност.

Каретата се раздруса и ръката на Кристофър падна на рамото й. Тя го погледна, но не видя нищо, което да я уплаши, освен лека бръчка на изненада по челото му. Топлината и удобството в нейния ъгъл я приспаха и тя отпусна глава на лакътя му.

Почиваше там като птичка, намерила гнездото си. С полузатворени очи видя как той намали пламъка на лампата до нея. В просъница наблюдаваше как пламъчето ставаше все по-слабо, докато накрая съвсем изгасна.

Дългите му пръсти се върнаха, за да хванат брадичката й и да обърнат лицето й към него. Сянката му, очертана от другата лампа, я покри и тогава устните му се озоваха върху нейните, като се движеха бавно и събуждаха в нея огън, за който не беше подозирала. Ръката й се плъзна нагоре, за да обгърне врата му, но когато чувството й за действителност се възвърна, тя се опря на гърдите му и го отблъсна от себе си. Докато се мъчеше да си поеме въздух, той се отвърна и мрачно се вгледа през прозореца на колата. Сърцето й не искаше да се успокои и тя се опита да оцени трезво състоянието си. Ако не го беше възпряла силната й воля, той сигурно нямаше да се отдръпне от треперещите й ръце. Това беше една безобидна целувка, която не можеше да има големи последици, но тя знаеше, че ледът беше тънък и по него трябва да се минава внимателно, ако не иска да я повлекат буйните вълни, от които няма спасение.

Ирайн се опита да седне изправена, но рамото й все още се намираше под неговото. Той я обгърна още по-силно и без да се колебае, отново започна да се приближава към нея. Внезапно тя усети, че устата му лежи върху нейната, търсеща, възбуждаща, настояваща да му отговори. Но тя не можеше да каже да — беше обвързана с друг. Ала устните й не произнасяха и не, защото това беше мигът, който чакаше цял живот.

Отговорът дойде тихо като росата, която пада през пролетта: нито да, нито не, сърцето й викаше с мъчителна страст: о, мили мой, никога не ме изоставяй!

Кристофър почувства нейната раздвоеност. Усети я в почти недоловимия натиск на устните й под неговите, в лекото движение на ръката й по неговата гръд. Той сложи ръка на талията й и я притегли по-близо до себе си, а целувките му ставаха все по-настойчиви. Наметката неусетно се свлече на седалката.

Тя се разтрепери, когато устните му се отделиха от нейните и като разтопен метал прокараха огнен път от бузата към веждите й, където се спряха, за да помилват нежните клепачи. С лицето си той побутна ухаещите къдрици настрана и връхчето на езика му игриво докосна ухото й.

В слабините му бушуващата страст пулсираше все по-силно. Досега беше изигравал козовете си сдържано, но в този миг страстта сякаш взе връх над другите чувства. Растящото желание го накара да забрави свян и задръжки и ръката му обхвана налятата заобленост на гърдите й.

Викът замря в гърлото на Ирайн. Тя рязко се изправи и го отблъсна с две ръце. Задържа го на това разстояние и прошепна без дъх:

— Прекрачвате границите на доброто държание, сър! Вие ми дадохте думата си!

— Точно така, мадам! — отговори тихо той. — Но чуйте ме добре, мила моя, и не забравяйте това, което ще ви кажа. — Той отново я притисна към себе си. — Мила Ирайн, балът отмина.

Докато тя го наблюдаваше с недоумение, той хвана главата й с ръце и я покри с целувки. Възмутеният й протест се загуби в стон на отчаяние… или наслада?

Ръката му отново се плъзна по-надълбоко и този път тя беше като омагьосана от прегръдката му. Нежната милувка на пръстите му накара връхчетата на гърдите й да се втвърдят в копринената клетка на корсажа. Ласките му сякаш подпалваха всеки нерв. С леко движение на ръката той развърза корсета на гърба й. Очите й се разшириха, когато той освободи гърдите й, и чувствата й се превърнаха в огън, когато той с една ръка свали ризата й и докосна голата кожа. В безпомощен опит да се измъкне от него и да заглуши собственото си желание тя се обърна настрана, но той с едно движение я дръпна обратно и я привлече към себе си. Викът в гърлото й се превърна в стон под неговата целувка. Полуотворената му уста поглъщаше меденосладката тъмнина на устните й с копнеж, който показваше колко зажаднели бяха сетивата му. Целувките му безмилостно искаха повече и повече. Той търсеше вкуса на устните й, галеше с движенията на езика си всеки нерв и напълно я покори със силата на своята страст.

— Моя сладка любима — мълвеше той задъхан, докато покриваше устата й с горещи целувки. — Изгарям по вас. Подарете ми себе си, Ирайн.

— Не, Кристофър, не мога!

Той се отдръпна малко назад и я погледна. Погледът му се плъзна по зачервените й страни и златистите връхчета на гърдите й.

— Тогава изречете още една лъжа, мадам, и ми кажете, че не ме искате.

Устата й се отвори, но тя замръзна безмълвна и можеше само да го гледа безпомощно, хваната в мрежата на собствената си страст. Той бавно се наведе към нея и отново положи устните си върху нейните, за да се наслади на тръпнещото си притежание в цялото му съвършенство. Със сподавен стон Ирайн безсилно се остави да бъде притисната назад до облегалката. Устните им се сляха в огнено единство, а страстта й вече не знаеше граници. Пламъците на желанието се разгоряха буйно и постоянно нарастващата възбуда сякаш издигаше Ирайн на крилете си. Той пресипнало мълвеше неразбираеми думи, докато обсипваше шията й с целувки и превръщаше света й в хаос.

Тя остана като поразена от гръм и дъхът и секна, когато усети горещите му устни на върха на гърдите си. Искаше да каже нещо, но въртеливите движения на езика му я парализираха. Сякаш водени от чужда воля, ръцете й започнаха да галят раменете му и тя с нежност заравяше пръсти в тъмната коса, която се къдреше на врата.

Ръката му обхвана коленете й и положи краката й на скута си. Тя тихо извика, когато той с непоклатима сигурност намери пътя под полите и замилва голите й бедра.

— Кристофър, не бива да правите това — прошепна тя отчаяно. — Аз принадлежа на друг.

— Вие принадлежите на мен, Ирайн. Още от първия миг бяхте моя.

— Аз принадлежа на него — възрази със слаб глас тя, когато устните на Кристофър отново покриха нейните.

Сладка тръпка премина през тялото й, когато ръката му нежно обсеби това, което още никой досега не се беше осмелил да докосне. Очите на Кристофър сякаш горяха, докато ласките му ставаха все по-смели. Дъхът й секна и тя го погледна, уплашена от новите чувства, които пламтяха в нея и заплашваха да я изпепелят. Тялото й се извиваше, тя не беше в състояние да спре вихъра, който шеметно се въртеше в главата й. Зиморничав трепет премина през крайниците й, когато се допря до него. Чувстваше устните му в косата си, чу как прегракналият му глас прошепна името й.

Един удар по покрива на колата ги накара рязко да се изправят. Кристофър се пресегна, за да изгаси пламъка на лампата и след това побутна кадифените завески настрани. През падащите снежинки се забелязваха светлините на Сакстън Хол на хълма отсреща. Той отново притвори завеските, дълбоко си пое дъх и й помогна да се изправи.

— Изглежда, мадам, че ще трябва да отложим продължението — каза тихо той. — Почти пристигнахме.

Ирайн не можеше да го погледне, толкова омаломощена се чувстваше. Тя припряно се опита да оправи корсета си. Отвърна се от него, за да прикрие голотата си, но ръцете му сръчно й помогнаха да закопчае роклята си.

— През нощта ще дойда в къщата — прошепна той и бегло целуна врата й.

Тя преглътна, облегна се назад и му хвърли измъчен поглед:

— Моля ви, Кристофър, продължете пътя си. Моля ви се от все сърце!

— Трябва да обсъдя нещо с вас, мадам, и това трябва да стане тази нощ. Ще дойда в стаята ви…

— Не! — Тя отчаяно поклати глава при представата какво би се случило, ако той наистина дойде. Този път се беше отървала от него, макар и не съвсем недокосната, но все пак девствена. Стените около крепостта й обаче вече не бяха толкова здрави, за да удържат още едно страстно посегателство.

— Няма да ви пусна да влезете, Кристофър! Вървете си!

— Добре, мадам. — Той, изглежда, внимателно подбираше думите си. — До сутринта ще опитам да се въздържа, но тогава всичко ще приключи и преди денят да свърши, вие ще ми принадлежите.

Тя го гледаше с недоумение. Очевидно той наистина мислеше точно това, което казваше. Колата я раздруса още веднъж, преди да спре, сякаш в синхрон с чувствата й. Кристофър нямаше да се смили над нея и никой нямаше да посмее да му се изпречи на пътя, но тя не биваше да допуска това.

ГЛАВА ШЕСТНАДЕСЕТА

Бънди отвори вратата на каретата и Ирайн изскочи без ничия помощ, недочакала стълбичката да бъде разгъната. Имаше чувството, че някакъв демон я беше яхнал и я пришпорва напред. Побягна към внушителната порта на Сакстън Хол, без да обръща внимание на снега, който влизаше в дълбоко изрязаните й обувки. Полата й очерта широка пътека, белязана от отпечатъците на малките й нозе.

Затръшването на черната порта отекна в тъмната нощ и в замиращото ехо Бънди хвърли предпазлив поглед към Кристофър, който все още седеше в колата. Младият янки го удостои с крива усмивка, докато сгъваше кожената завивка и я поставяше на предната седалка. После взе палтото си и наметката на дамата, спря, огледа се спокойно и пое дълбоко студения въздух, който охлади главата и тялото му.

Ирайн притича покрай напълно объркания слуга, който беше чул колата и бе излязъл, за да изпълни задълженията си. Тя не забеляза, че в буйния си устрем така силно блъсна възрастния човек, че той се олюля. Продължи да се изкачва по стълбите, докато най-сетне стигна своето убежище. Със същата сила затръшна и тук дъбовата врата и веднага я залости.

Едва сега се осмели да спре и да поеме дъх. Дали беше от облекчение, че успя да избяга от онзи янки, или пък просто от страх, но сърцето й биеше лудо и всеки удар разтърсваше цялото й тяло.

Сърцебиенето й се усилваше и от впечатленията през тази нощ. За първи път, откакто се беше омъжила, тя заключи вратата на стаята, въпреки забраната на лорд Сакстън. Един по-силен страх я измъчваше: какво щеше да стане, ако Кристофър Сатън намереше пътя към спалнята й и се върнеше, за да довърши това, което беше започнал? Тя беше напълно сигурна, че няма да устои на безмилостните ласки на този сладострастник. Накъдето и да се обърнеше, той беше по петите й и тя имаше чувството, че дори да плава с кораб към най-отдалеченото кътче на света, не след дълго на хоризонта ще се появи фрегатата „Кристина“ и ще я последва със светкавична скорост.

Ирайн затаи дъх, когато долови бавни стъпки да се приближават по коридора. Те се спряха в продължение на няколко минути пред вратата й и след това се отдалечиха към стаята за гости. Тя се страхуваше, защото Кристофър беше останал да спи в Сакстън Хол и сигурно щеше да се опита да влезе в стаята й на зазоряване. В каретата тя беше готова да му се отдаде и сега с уплаха мислеше за намерението му да продължи с прелъстяването й.

Цялото й същество изгаряше в огъня, който той беше запалил в кръвта й. Тя усещаше ръцете му върху тялото си, устните му върху своите, целия му мощен устрем. Не беше успяла да се възпротиви на неговата настойчивост. Той беше я докарал до невероятно състояние на екстаз и знаеше, че от сега нататък тя винаги ще жадува за това шеметно щастие.

От гърдите й се откъсна мъчителен стон и тя побягна от вратата, за да закрачи безцелно из стаята, притиснала с пръсти слепоочията си. В църквата беше произнесла свещената клетва и въпреки че бракът не бе съвсем истински, тя беше длъжна да бъде вярна на съпруга си. Нямаше право да мами мъжа си по такъв долен начин, още повече че той също я желаеше, а тя се беше отдръпнала от него и дори напълно му беше отказала. Ако той дойдеше сега, би разбрал всичко и какво щеше да му каже тя тогава? Че почти се беше отдала на друг мъж?

Тя се разтрепери ужасно. Чувствата й бяха разтерзани на хиляди парченца и не можеше да намери покой в дълбините на душата си. Това, което желаеше сърцето й, стоеше срещу всичко, което тя считаше достойно за уважение. И все пак можеше ли да стане жена на лорд Сакстън не само по име, но и в действителност? Да му се отдаде? Никога!

Ирайн спря до голямото кресло, на което толкова често сядаше лордът, и положи треперещата си ръка на облегалката. Спомни си колко изненадана бе, когато го докосна за пръв път. Очакваше силно чувство на отвращение и се учуди, че не стана така. Тялото на съпруга й не беше уродливо. Под пръстите си тя бе усетила топлина, пулсиращ живот, стегнати и здрави мускули.

Трябваше да се успокои по някакъв начин, преди да се появи пред очите на мъжа си. Той не биваше да вижда треската на страстта по бузите й и пламъка на желанието в очите й. Как се страхуваше да не стане причина за конфликт между двамата мъже! Всеки от тях беше в състояние да победи другия, но ако единият умреше или бъдеше осакатен, животът й завинаги щеше да бъде белязан от вина и мъка.

В къщата цареше тишина, която се нарушаваше само от звуците на часовника, който удари два часа. Нито смели стъпки, нито тежко накуцване се приближаваха до вратата й. Не се долавяше тихото подраскване с пръсти и тежкото тропане на бастуна. Постепенно я обзе чувство на облекчение, когато разбра, че нито Кристофър, нито лорд Сакстън имат намерение да идват в стаята й.

Тя отми последните следи от балната нощ, облече нощницата и се загърна в пеньоара. И двете дрехи бяха направени от обичайния прозрачен плат, с много басти и волани. Те трудно биха минали за модерни, но бяха типични за облеклата, които избираше лорд Сакстън. Ирайн се отпусна на табуретката пред тоалетната си масичка и започна бавно да разресва косата си, като за сетен път си припомняше събитията от тази нощ. Хиляди картини изплуваха в съзнанието й: балът, величественият дом на лорд Талбот и неговата настойчивост, подигравателната усмивка на Клаудия… После мислите й закръжиха около Кристофър. Тя си припомни първия път, когато го беше видяла. Тогава толкова се надяваше на някой красив кандидат, че с удоволствие го беше поканила в къщата.

Остави четката и прибра косата си плътно до главата. Дългите къдрици падаха на тъмни вълни по гърба й.

— Наистина ли съм дъщеря на баща си? — прошепна тя. — Нима челото ми прилича на неговото? — Тя се приведе напред и замислено се загледа в огледалото. — Може би очите ми са като неговите, или пък носът? — Приближи свещта, за да може да вижда по-добре лицето си. После повдигна брадичка и обърна профила си, като очерта с пръст линията на пълната си долна устна. — Къде ли се крие приликата? Във външността? — Очите й се разшириха, когато започна да се досеща за нещо страшно. — Не! Вътре! Тук се крие! — Свитият й юмрук докосна гърдите и се притисна до сърцето. Лицето й се изкриви от погнуса. — Аз отказах на съпруга си това, което му обещах със собствената си клетва, и в същото време тая в себе си огромно желание, но то е насочено към друг. Баща ми се посвети на лакомията и картите и ме продаде като животно, да, продаде ме за своя изгода. Точно като него! Във вените ми тече кръвта на баща ми!

Тя скочи и опря ръце на масичката, приведе се напред и изкрещя на отражението си:

— Ти ме обвиняваш! Но аз няма да допусна това! Мъжът ми ще си получи обещаното!

Без да съзнава, тя се озова в коридора и спря пред вратата на лорд Сакстън. Преди още да се разколебае от обземащия я страх, тя отвори богато украсената врата, влезе, затвори я и посегна зад себе си да я залости.

В камината пращеше и просветваше слаб огън и въпреки че кадифените завеси пред леглото бяха спуснати, съпругът й беше оставил долния край отворен, за да влиза топлина. От тъмнината на вътрешността тя дочу припрени движения и един пресипнал, приглушен глас, който въпреки това прозвуча гръмко в тихата стая:

— Кой е?

Сърцето на Ирайн подскачаше в гърдите й, но както смелата Жана Д’Арк навремето, и тя не можеше да се върне вече назад. Ирайн пристъпи тихо, докато стигна долния край на леглото. Сянката й се удължи и накрая се сля с тъмнината на леглото.

В трепкащата светлина на огъня тя различи неясните очертания на мъжа под завивките. Видя също, че той бързо метна копринена кърпа върху лицето си.

— Аз съм, Ирайн, милорд.

Тя развърза колана, остави робата да се плъзне по раменете и опря едното си коляно на леглото. Напрегнатата тишина продължи, тя повдигна и другото коляно и се качи на дюшека, сядайки назад върху петите си. Гласът й трепереше, докато обясняваше причината за идването си:

— Милорд, страхувам се по-малко от това, което сте, отколкото от това, което би могло да стане с мене, ако не ме направите своя жена изцяло. Молбата ми е да ме вземете, така че в нашия брак да няма повече никакви двусмислици.

Тя се приведе към него, за да снеме копринената маска от лицето му, но ръката му обхвана китката й и не позволи на пръстите й да достигнат целта си. Дори отблизо Ирайн можеше да различи само тъмните сенки на очите му и нищо повече.

Лорд Сакстън поклати глава и прошепна с нежен глас:

— Мила моя, това лице все още би ви накарало да побегнете.

Ирайн обърна ръката си и задържа неговата. Главата му се надвеси над нея. През кърпата устните му милваха ръката й и Ирайн беше трогната от безкрайната нежност на тази целувка. След няколко секунди той се изправи и когато заговори, гласът му беше нежен и в него се долавяше необичайна нотка на състрадание, сякаш той много добре разбираше как тя се бореше със себе си:

— Ирайн, любима… дръпнете завесите.

Тя се изправи на едно коляно, протегна ръката си напред и улови кадифената материя. Огънят в камината открои красотата й през прозрачния плат на нощницата, но завесата закри светлината и мракът около леглото стана непрогледен. Ирайн имаше чувството, че зад нея се беше захлопнала врата, която вече никога нямаше да се отвори. Беше дошла, победена от дълга, да изпълни ролята си на съпруга. Но сега, на прага на действието, тя нямаше сили да направи последната крачка. Чакаше, бореше се със страховете си и с почти непреодолимото желание да избяга.

Леглото се наклони малко, когато лорд Сакстън се изправи, за да коленичи пред нея. Ръцете му се плъзнаха по едва покритите й рамене, леки като перо, което се спуска надолу, и ефирната преграда на нощницата бе премахната. Когато тънката материя падна, жилавите му ръце бавно я прегърнаха и топлината на неговото тяло плътно се допря до хладната й кожа. Ирайн преглътна стона, който се надигна в гърлото й. Внезапната изненада, която я обзе, не беше предизвикана от отвращение, а по-скоро от необичайната твърдост между бедрата му, която я изгаряше като нажежена стомана. В съзнанието й изплува неговият образ в странноприемницата, в мига, когато нейното присъствие го беше възбудило. Тогава беше почувствала невинността си не по-малко застрашена, отколкото сега.

Силата му беше неочаквана. Той я повдигна леко, обърна я и я притегли със себе си надолу. Въпреки че кърпата все още се допираше до ухото й и я отделяше от обезобразеното му лице, голите му устни милваха шията й и се плъзгаха надолу, докато се докоснаха, горещи и влажни, до гърдите й. Те пробудиха у нея пламък, какъвто тя никога не беше считала за възможен. Една дума понечи да се откъсне от устните й, но тя с ужас я възпря, защото това беше името на друг. Вълнението и трепетът й усилиха още повече неговата настойчивост. Тя се притисна към него, отвръщайки на страстта му, и ръката й, която обви врата му, напипа дълъг, неравен белег, който се спускаше по мускулите на гърба му. Това й помогна да се убеди, че прегръща лорд Сакстън. Съпругът й имаше белези — не Кристофър Сатън!

Тя се вкопчи в тази сигурност, докато нежностите му ставаха все по-смели и той откриваше тайните на тялото й с умението на опитен любовник. Ирайн беше изненадана, защото бе очаквала по-скоро жадно нетърпение и грубо незнание. Но той беше нежен… безкрайно нежен. Бавно и предпазливо ръката му изследваше всеки сантиметър от тялото й, сякаш се наслаждаваше на това, което намираше, а тя тръпнеше и при най-лекото му докосване.

Той легна между бедрата й и тя тежко пое дъх, когато горещият му меч прониза кадифената й мекота. Изпита внезапна, съвсем кратка болка, когато съпротивляващата се плът поддаде на нарастващия натиск. Неговата мъжественост проникна дълбоко в нея и Ирайн прехапа устни, за да не изкрещи. После зарови лице в шията му. Ноктите й се забиха в гърба му, но той сякаш нищо не усещаше, докато устните му галеха страните и челото й. Дъхът му звучеше дрезгаво и пресипнало до ухото й и тя можеше да усети с голата си гръд силното биене на сърцето му. Той започна да се движи безкрайно внимателно, отначало много бавно, докато острата, пронизваща болка взе да изчезва. Гъстите косми на гръдта му дразнеха нежните й розови зърна. Тя започна да отвръща на движенията на бедрата му и шеметната страст на двама им ги отнесе в неимоверни висини. Отново и отново повтарящото се щастие, което беше преживяла преди миг, я караше да извива тялото си и да пресреща неговото. Те се сляха в зашеметяващ полет, който ги носеше заедно, докато самото небе не ги обгърна в опиянение. Ирайн не можеше да си поеме дъх, искаше още и той й го даваше. Беше онова взаимно изпълване, когато всеки мускул тръпнеше от възбуда и те се съединяваха с всяка своя частица в щастливо цялостно същество.

Приглушен вик се откъсна от устните на Ирайн, когато около нея се разпръсна блажената вълна, люлееща я в пулсиращите води на забравата. Полека-лека те се върнаха на земята, изнурени, но радостни и успокоени от съединяването на телата си.

Когато страстта отшумя в Ирайн, тя плътно се притисна до мъжа си, сигурна, че Стюарт Сакстън не е една празна обвивка, а мъж с необикновен опит и смелост. Също като къщата, макар и обгорена и почерняла отвън, той носеше в себе си безценни неща, които го издигаха над всеки друг мъж. Ръката й галеше меката козина по гърдите му и несъзнателно се спусна към кривия крак, който той предпазливо държеше далеч от нея. Но отново спря насред път, когато пръстите му обхванаха тънката й китка като ласкав обръч от стомана.

— Мисли за това, което имаш, Ирайн — предупреди я тихият му, нежен глас. — Това е всичко, което мога да ти дам на този свят. Недей да търсиш непостижимото.

Ирайн понечи да му възрази, но пръстите му докоснаха устните й и я накараха да замълчи.

— Ти може би искаш да тръгваш, любима, но аз не съм готов още да те пусна. — Той се пресегна, за да я завие грижливо с одеялото. — Искам да те усещам в прегръдките си и да знам, че спиш до мене, когато се събудя призори. Ще останеш ли?

— Да, милорд! — Тя се притисна плътно до него, но дълбокият му приглушен смях я накара да се отдръпне малко назад, за да погледне очите му, които под копринената кърпа бяха само две тъмни сенки. — Защо се смеете?

— Наистина ли се случва това? Ти да спиш в прегръдките ми!

— Предпочитате да си ида? — попита тя, като с една ръка галеше гръдта му.

— Никога! — Той я придърпа в страстна прегръдка към себе си и зарови лице в шията й. — Чакал съм този час цяла вечност — каза той с пресипнал глас. — И дори да бъда прокълнат утре, няма да позволя тази нощ да свърши толкова бързо.

— Прокълнат, милорд? Защо?

— Ще ти обясня по-късно, любима. Сега искам още веднъж да се насладя на щастието, което ми даряваш.

Слънчевата светлина гальовно проникна в съня на Ирайн и очите й се отвориха подобно на пеперуди, когато усети присъствието на някого под балдахина в другата половина на леглото. Голямата, облечена в черно фигура изпълваше отвора, където кадифените завеси бяха дръпнати. Зад него светлината на новия ден обливаше в блясък стаята и може би поради контраста тя виждаше не фигурата на страшилище, а просто мъж с широки рамене, облечен в черно и с кожена маска на лицето. Това, че той й се виждаше така висок и строен, сигурно се дължеше на щастието, преживяно през нощта. Тя усети силния му поглед върху себе си и примигна сънливо с очи.

— Добро утро, милорд — прошепна тя с усмивка, която направи устните й още по-хубави.

— Прекрасно утро, мила моя, и вие го направихте такова — каза той със скърцащ глас.

При това мило подсещане за интимностите на любовта, която бяха споделили, руменина покри бузите й и се разля по шията с цвят на слонова кост. Нощта беше донесла и на двамата необичайни и неочаквани удоволствия, но тя все още беше изпълнена със страх от бъдещето — какво ли щеше да стане с тях?

Ирайн притисна чаршафа до себе си, пое ръката в ръкавица, която той й предложи, и седна, като преметна дългите си крака отстрани на леглото. Лорд Сакстън се наслаждаваше на копринената й кожа, на съблазнителната заобленост на гърдите й. Той протегна ръка и поглади дългите къдрици, които падаха по раменете й. С пръст повтори линията на розовата й шия. Ирайн потърка бузата си в тъмната му ръкавица и той беше удивен от топлото сияние на очите й.

— Вие вече не се страхувате от мен, мадам? — попита той дрезгаво.

Тя постепенно осъзна, че целият й страх от него беше изчезнал. Макар че маската още стоеше като преграда между тях, тя вече не й пречеше и той сигурно щеше да я махне скоро.

— Доволна съм да бъда изцяло ваша жена, милорд — каза тихо тя.

Лорд Сакстън беше удивен от пълното отдаване в думите й, той не намери подходящ отговор. Никога не беше очаквал, че тя ще подари красотата си на такова грозно чудовище, а сега сама премахваше всички прегради между тях. Какво трябваше да си мисли той? Дали тя не обичаше страшилището? Беше ли загубил играта, или може би я беше спечелил?

Ирайн колебливо положи ръка на рамото му.

— Има още много да научим един за друг, но имаме пред себе си цял живот, за да го сторим. Смутена съм, че никога не съм виждала лицето ви и се питам дали не бихте могли да се откажете от…

— Не, не мога. — Той се отвърна от нея и завлачи тежката си обувка по килима. Спря се пред камината и за един дълъг, тъжен миг се загледа в трепкащите пламъци, а после отхвърли глава назад и я раздвижи напред-назад на раменете, сякаш го измъчваше някаква болка. Сега, след като тя му се беше отдала, за него беше още по-тежко да свали маската. Ако тя го намразеше, той щеше да изгуби всичко.

— Тъй като вие ми дадохте време — каза нежно тя и гласът й проникна в мислите му, — и аз ще ви почакам, милорд.

Той се извърна към нея, за да я погледне, и видя една топла усмивка. С мъка овладя желанието си да я вземе в прегръдките си, да се освободи от маската и ръкавиците и да целува тези нежни устни, докато те се разранят под неговите. Но разумът му взе връх и той реши да дочака своя час, за да не изгуби съвършената роза на щастието, която с такъв трепет държеше в ръцете си.

— Трябва да изляза днес предобед — каза той, като внимателно подбираше думите. — Мистър Сатън ще ви прави компания на закуска. Съмнявам се, че ще се върна, преди той да потегли. Ще ме извините ли пред него, ако обичате?

Ирайн отвърна поглед от безизразната, втренчена маска и усети как отново червенина заля бузите й. Кристофър беше последният човек, когото искаше да види тази сутрин, но тя не можа да намери подходяща причина да отхвърли желанието на мъжа си. Когато се реши да отговори, кимването й беше почти незабележимо.

Само защото икономката беше настояла учтиво, Ирайн се спусна след цяла вечност по стълбите. Тя стоя дълго в банята, като се надяваше, че Кристофър ще изгуби търпение и ще си тръгне, но зад завесите Аги шеташе из спалнята и в чудесно настроение оправяше недокоснатото през нощта легло. Аги и Теси заедно подбраха една утринна рокля, украсена с дантели. Пъргавината на икономката пришпори и Теси, чиито ръце летяха, докато предано разресваше косата на господарката си. Тя светкавично прибра гъстите черни къдрици в прекрасна прическа, която подчертаваше съвършенството на извитата й шия. Най-после Ирайн беше готова да срещне човека, който коренно беше променил живота й.

Въпреки възхитените комплименти на двете жени Ирайн беше напълно неподготвена за среща с Кристофър. Тя отчаяно се надяваше да се почувства най-после сигурна в новата си роля на истинска съпруга, но имаше един мъчителен спомен, който я объркваше. А и това растящо желание да го види! Дори в горещината на любовната нощ, когато земята и небето се сляха в мига на неописуемо щастие, във фантазията й се беше появил неговият прекрасен профил.

Докато слизаше по извитата стълба, тя се поспря, за да възвърне самообладанието си, макар че нищо не можеше да успокои лудото биене на сърцето й. Сякаш беше сляпа за околния свят, мислите й кръжаха единствено около мъжа, който я очакваше в салона. Тя потрепери при представата, че скоро ще се изправи срещу него, а смущението й беше почти същото, както ако снощи беше загубила девствеността си в каретата. Бузите й се изчервиха от срам и не й идваше никаква успокоителна мисъл, която да я освободи от спомена за прегръдките му.

Когато пристъпи в стаята, го намери седнал в креслото на лорд Сакстън пред камината. Кристофър бързо се изправи, застана пред нея и я обгърна с очи. По устните му играеше леко подигравателна, но и объркана усмивка и в погледа му не се четеше онзи израз на познавач, който толкова пъти я бе карал да се изчервява.

— Аз имах… аз се надявах, че вече сте си отишли — промълви неуверено тя.

— Исках да ви видя.

Ирайн погледна встрани, обзета от нервна възбуда. Топлият му, мъжествен глас никога не пропускаше да възбуди усещанията й.

— Няма причина за това, Кристофър. Нощта отмина безвъзвратно и няма да продължи, нито ще се върне. Аз съм… аз съжалявам, ако съм ви предизвикала по някакъв начин, но имате честната ми дума, че това няма да се повтори никога повече.

— Наистина ли предпочитате чудовището пред мен, Ирайн? — попита направо той.

— Аз… харесвам лорд Сакстън — отчаяно каза тя, сълзи напълниха очите й и тя стисна юмруците си в гънките на копринената пола. Гледаше го в лицето и говореше почти умолително: — Той е мой мъж. Няма да опозоря нито него, нито името Сакстън!

Тя притисна ръка до треперещите си устни, за да заглуши едно ридание, и се обърна. Той пристъпи крачка напред, застана плътно зад нея и се надвеси над рамото й. Заговори съвсем тихо, докато тя ядосано изтриваше мокрите си мигли.

— Не плачете, сладка моя — помоли я той. — Не мога да гледам, когато сте нещастна.

— Тогава си вървете — настоя тя. — Вървете си и ме оставете сама.

Той сви вежди и угрижено сбърчи чело.

— Готов съм да дам живота си, мила, но това не мога да сторя.

— Защо не? — При този въпрос тя отново го погледна.

Той сведе глава и дълго време гледа замислено пода. Когато отново вдигна очи, погледът му беше открит и твърд:

— Защото ви обичам.

При тези думи тя се сви и го изгледа уплашено. Как беше възможно това? Той беше светски мъж с опит в ухажването, спечелил безброй победи. Не бе някой неопитен хлапак, който дарява сърцето си на първата дамичка, която му се усмихне. С какво Ирайн се различаваше от другите? Най-често я беше виждал опърничава и твърдоглава, съмняваща се в намеренията му. Как можеше да я обича?

— Нека да не говорим за това — прошепна тя в безпомощно отчаяние.

— Нима мълчанието може да успокои сърцето? — попита той. Разпалеността му растеше, докато се разхождаше нагоре-надолу из стаята. — По дяволите, Ирайн, аз ви последвах от единия край на страната до другия, направих всичко, за да ми обърнете внимание, да ме забележите като мъж, но усилията ми отидоха на вятъра. Вие все още гледате на мен като на някакъв пройдоха, който мисли само как да направи най-големи злини на семейството ви. Предпочитате да притиснете едно чудовище до гръдта си и да го отрупвате със сладките радости на брака, но не и да признаете, че съм достоен за вас. Луд ли съм? Можете ли да ми кажете защо един нормален мъж се е вкопчил в полите ви и се надява на най-дребното зрънце симпатия, докато вие давате на най-отвратителния мъж цялата пита? Ако случайно си мислите, че не ревнувам от съпруга ви, искам да ви уверя, мадам, че се лъжете! Мразя тази маска! Мразя сакатия му крак! Мразя тежкия му бастун! Той има това, което аз искам за себе си, и мълчанието не прави отровното цвете по-сладко!

Тракането на съдове издаде, че някой слуга влизаше в салона, но Кристофър се беше разгорещил и като се обърна с ръмжене към Пейн, го отпрати без церемонии:

— Разкарай се, човече!

— Кристофър! — извика тя и направи две малки крачки, за да последва смаяния прислужник, но Кристофър вече стоеше пред нея и я гледаше с искрящи очи:

— Останете там, където сте, мадам! Още не съм свършил с вас.

— Нямате право да заповядвате тук — възрази тя, а гневът й растеше. — Това е къщата на мъжа ми!

— Заповядвам когато и където ми харесва и този път вие ще останете тук и ще ме изслушате докрай!

Ирайн изстреля отговора си, още по-разгневена от преди:

— Можете да заповядвате на моряците от кораба си, мистър Сатън, но тук нямате това право! Приятен ден!

Тя сграбчи полите си, обърна се рязко и се запъти към кулата, докато чу забързани стъпки зад себе си. Внезапно я обзе паника да не би той да направи сцена, която да я злепостави пред прислугата или… пред мъжа й. Тя избърза към преддверието на кулата, прескочи локва от разтопен сняг и хукна с всички сили по стълбите. Едва беше достигнала четвъртото стъпало, когато долови подхлъзването на един крак, след това шумно падане и кратък, болезнен вик, последван от гневна ругатня. Когато се обърна, видя как Кристофър се търкаляше на земята, докато спря свит до стената. В продължение на няколко секунди тя наблюдаваше с ужас как този иначе безупречен мъж се премяташе по най-недостоен начин, но когато той вдигна глава и я погледна гневно, комичността на ситуацията я победи. Тя избухна в звънлив смях и беше удостоена заради това с мрачен стон на огорчение.

— Наранихте ли се, Кристофър? — попита любезно.

— Ами, мъжкото ми достойнство е доста наранено!

— О, това минава бързо, сър! — изкиска се тя и разстла поли, за да приклекне грациозно на стълбата до него. В очите й танцуваше весело пламъче. — Би трябвало да сте по-внимателен! Ако локва вода е в състояние да ви повали, бих ви посъветвала да не се опитвате да прекосявате океана.

— Не шепа вода ме събори, а острите бодли на една жена, която непрестанно издига прегради на пътя ми.

— Вие смеете да ме обвинявате, след като се втурнахте тук, ревейки като разярен бик? Наистина, Кристофър, трябва да се засрамите. Изплашихте Пейн, а аз за малко щях да получа сърдечен удар заради вас.

— Това е напълно невъзможно, защото сърцето ви е от камък — студено и твърдо.

— Вие просто сте бесен — подигра му се тя, — защото не паднах безчувствена в краката ви.

Лек шум от стъпки на стълбите зад нея накара Ирайн да се изправи. Аги спокойно слизаше към тях, сякаш без да забелязва мрачно гневния поглед на Кристофър. С кратко извинение тя отмина господарката си. Когато се озова до Кристофър, тя го разгледа внимателно и лукава усмивка блесна в очите й:

— Не сте ли малко стар, за да прекарвате обедната си почивка на пода, сър?

Той стрелна с вдигнати вежди Ирайн, когато тя сподави кискането си, изправи се от недостойната си поза, след което почисти панталоните за езда и ръкавите си.

— Виждам, че тук няма да намеря съчувствие, затова ви оставям и двете да бъдете на услугите на лорд Сакстън.

— Нима си тръгвате вече, сър? — започна ласкаво Аги. — Та вие дори не сте обядвали. Останете и правете компания на нашата прекрасна господарка.

Кристофър махна с ръка.

— Мисля, че в „При глигана“ ще бъда посрещнат по-любезно.

Ирайн вдигна глава. Мисълта, че той може да потърси утеха и облекчение при Моли, я разгневи и изпълни с люта ревност. Представата, че стройното му, мускулесто тяло може да лежи между бедрата и в ръцете на онази сладострастна жена, така сви сърцето на Ирайн, че почти й прилоша. Не беше по силите й да понесе той да прегръща друга, въпреки че едва преди няколко часа тя самата се бе отдала на мъжа си. Червенина гореше по страните й, докато в нея бушуваше ужасното раздвоение, и тя гневно изкрещя:

— Тогава вървете! И то веднага! Надявам се само да забравя, че някога сте съществували!

Кристофър я гледаше намръщен, докато Аги се оттегли бързо и дискретно.

— Наистина ли искате това? — попита той. — Да не ме видите никога повече?

— Точно така, мистър Сатън! — Думите се изплъзнаха в горчив бяс, но тя не искаше да ги спре. — Тъкмо това искам!

Тон изруга тихичко, преди да изръмжи:

— Щом желаете това, мадам, ще го имате — точно според волята ви.

Той рязко отвори вратата и се озова с две крачки навън. Когато се чу затръшването, очите на Ирайн се напълниха със сълзи и тя потисна едно ридание, докато се изкачваше по стълбите. В стаята си тя изхлипа и блъсна вратата зад себе си.

Необичайният за Ирайн изблик на гняв накара слугите да се спогледат уплашено, тъй като досега господарката дори не бе смръщвала вежди, камо ли пък да им се скара за нещо. Ако възникнеше някакъв проблем, тя го обсъждаше с тях спокойно, но с несъмнен авторитет. Когато сега се разчу, че е изгонила онзи гост, мистър Сатън, всички бяха удивени. На обяд Пейн й сервира яденето с въпросително изражение на лицето и не се осмели да я подкани да хапне повече. Дори Аги изглеждаше смутена, въпреки че сутринта, след като беше оправила леглото на господаря, настроението й бе превъзходно. Камериерките бяха отпратени без обяснение да свършат нещо в другото крило на къщата. Макар икономката да не им оставяше много свободно време да обсъждат събитията, между прислугата скоро се разпространиха тревожни предположения. Присъствието на мъж като Кристофър Сатън в замъка даваше достатъчно поводи за клюки, особено след като той беше изгонил Пейн от трапезарията. Но всички можеха само да се догаждат какво ли е направил, та така да разгневи лейди Сакстън. Тази напрегната обстановка прогони Ирайн навън и тя излезе да вземе малко въздух отвъд тъмните, безмълвни стени на къщата. Слънцето грееше необичайно ярко, като бързо стопяваше снега, навалял през нощта. Въпреки че между стените от жив плет се бяха образували големи преспи, младата жена успя да различи едрите камъни, които ограждаха малката, подивяла градина между замъка и разрушеното източно крило.

Ирайн се спря на пътя и леденият вятър парна бузите й. Нуждаеше се от този пронизващ полъх, за да може главата й отново да се проясни и за да събере разпокъсаните си мисли. Тя беше отчаяна, че не може да контролира чувствата си и да изгони Кристофър веднъж завинаги от сърцето си. Бореше се да си върне щастието, което беше изживяла с лорд Сакстън, но картините от нощта, прекарана с мъжа й в леглото, постоянно се смесваха със спомените от каретата и разклащаха представите за вярност, които сама си беше изградила. Неизпълнимите копнежи на сърцето се противопоставяха на волята и в душата й имаше само раздвоение и безпокойство.

Тя беше избрала пътя си в живота, пътя на честта. Но това така болезнено нараняваше бедното й сърце! И все пак тя щеше да се подчини на клетвата си. Жребият беше хвърлен. Тя бе съпруга на лорд Сакстън. Беше се отдала.

Ирайн раздразнено ритна едно камъче. То заподскача напред и когато погледът й го последва, откри малко цветно петно близо до сивия зид. То някак странно нарушаваше еднообразната белота на снега. Ирайн се загледа. Там, изгубена във вятъра, трепереше мъничка кървавочервена роза. Храстът беше нисък и хилав и въпреки това беше опазил този единствен цвят, като по чудо разкрил красотата си посред зимата.

Почти със страхопочитание Ирайн обви с пръсти нежния цвят и се приведе ниско, за да вдъхне аромата, който се долавяше сред алените листенца. Тя си спомни за времето, когато още мечтаеше за принца, даряващ любимата си с една-единствена роза, символ на вечна преданост. А после и за легендата, според която роза, намерена през зимата, означава, че си срещнал голямата, истинската любов.

Ирайн внимателно докосна малките листенца и за миг видя пред себе си рицар със сребърен шлем, под чиято блестяща броня гледаше едно, ах, толкова познато лице. В нейните мечти той се сражаваше със съдбата й и в този бой оставаше едничък победител, нейна единствена любов. За миг рицарят се приведе над нея, за да я прегърне, а после изчезна, отвян от студения вятър в градината.

Протяжна, дълбока въздишка като стон се откъсна от устните й. Сърцето й, сякаш притиснато от оловна тежест, се бореше да отхвърли този товар. Но помощ не идваше, сребърният рицар не се появяваше на смрачения хоризонт на нейната душа. Кристофър си беше отишъл и може би никога нямаше да се върне отново.

Лорд Сакстън изрично беше заповядал никой от прислугата да не го чака, ако закъснее. Когато хората му привършеха работата си, можеха да си лягат. Така беше и тази нощ, стаите утихнаха и всички вече спяха. Само няколко свещи разпръскваха тъмнината и в тяхната светлина господарят се разхождаше като призрак из къщата. Възможно най-тихо той се изкачи по стълбите и се запъти по коридора към стаята на Ирайн.

Предпазливо открехна вратата, подпря се на рамката и жадно се взря в жената на леглото. По тихото, забавено дишане той позна, че тя спи дълбоко. Ирайн лежеше на една страна, с лице към камината, пъхнала по детски ръка под възглавницата. Дългата й коса падаше от ръба на леглото и той знаеше, че когато я вземе в прегръдките си, смолистият водопад ще се излее върху него и ще изпълни сетивата му с вълшебно ухание. Тази гледка го бе преследвала през целия ден — властната женска красота, която разгорещяваше кръвта му повече, отколкото той беше в състояние да понесе.

Внимателно, за да не издаде нито звук, който би разкрил присъствието му, той се приближи към леглото и плътно затвори кадифените завеси, за да стане вътре напълно тъмно. После мина от другата страна и свали маската и ръкавиците си. Скоро се превърна в една тъмна сянка, която изчезна в леглото. Лека въздишка се откъсна от устните на Ирайн, когато се притисна до гърба й. Той дълбоко вдъхна аромата на косата й и отстрани копринените къдрици, за да целуне крехкия й врат. Ръката му търсеше под нощницата пътя към женствената й нежност.

Витаейки между сън и действителност, Ирайн се притисна към търсещата ръка, докато на ръба на съзнанието й святкаха неопределено сиво-зелени очи. Опиянението замъгли мислите й, докато топлината на стегнатото му тяло проникваше през нощницата й. Тя легна до него и шепотът му изпълни мислите й.

— Не мога вече да се отделя от вас. — Той нежно докосна рамото й с устни. — Мисълта за вас кара сърцето ми да бие по-бързо и събужда в мен желанието да утоля копнежа си или да стена от болка под неговата тежест. Вие ме оковахте, Ирайн. Чудовището е ваш слуга.

Нощницата полетя през главата й и без звук падна на пода. Ирайн мигом се събуди, когато той я притегли към голата си, корава горещина и тя усети мъжа, който, възбуден докрай, се притискаше в хладината на задните й части. От милувките му гърдите й пламнаха, бавното, спокойно галене на нежните им връхчета опъна струните на желанието й и възбудата стана нетърпима. Тялото й се топеше. Нежните му ръце следваха извивките на бедрата й, сърцето й запърха под горещите му ласки. От устните й се откъсна гърлен стон, когато той стана по-смел и решен да проникне в най-скритите дълбини на нейната женственост. Сетивата й трепереха, докато го очакваше възбудена. Тя се стапяше в топлината му, извиваше глава назад, когато зъбите му се впиваха в нежния й гръб. Той я обърна към себе си и дъхът на Ирайн секна, когато езикът му се плъзна по едната й гръд и разтрепери цялото й тяло. Целувките му се плъзгаха все по-надолу, милваха кръста и корема й и оставяха след себе си гореща пътека, чийто огън заплашваше да я изпепели напълно. Тя лежеше, искаща и готова, когато той най-сетне се надигна над нея в тъмнината. Посрещна го с разтворени крака и изохка, когато неговият огън внезапно проникна в нея. Ръцете й обгърнаха врата му и потърсиха белега, който й помогна да забрави Кристофър. С равномерни движения бедрата му удряха нейните, бавно и мощно, тя поемаше пламтящия му меч изцяло в себе си и отново се отдръпваше, докато накрая всичко се превърна в сладко, вълнуващо мъчение. С пламенна готовност тя повдигаше бедрата си срещу него и сиво-зелените му очи просветнаха, когато ръката й се плъзна по твърдите, мускулести ябълки на задните му части. В сънищата й святкащите очи блестяха триумфално, но отдавна се беше отказала да се отдава на празни мечти и се стремеше да не мисли за картините, които рисуваше фантазията й в тъмнината.

В нежното, тлеещо оттегляне на страстта Ирайн беше изпълнена със задоволство, че може да се сгуши в топлината на едрото мъжко тяло, което лежеше плътно притиснато до нея. Той се беше обърнал на една страна, с присвити колене, но отдалечил настрана десния си крак от копринено нежните крайници, които почиваха на бедрата му. Единственият звук, който нарушаваше тишината, беше звънът на далечен часовник. Тежките завеси на леглото не допускаха и най-малката светлинка, те обгръщаха двамата в уютен мрак. И все пак Ирайн беше измъчвана от видението на фино изваян профил и топли сиво-зелени очи.

— Вие сте пили — промърмори тя нежно.

— Да — отвърна той с пресипнал шепот и целуна челото й. — Пих виното на копнежа по вас.

Тя се засмя в тъмнината:

— Копнежът ви има дъх на силен алкохол.

— Той не намалява от чаша-две. Напротив, питието го прави само по-силен и изостря сетивата ми.

— Защо не се прибрахте? Чаках ви.

Мрачен смях последва думите й:

— О, да, но ако се бях прибрал по светло, щеше да е ужасно.

— Не ви разбирам — отвърна объркано тя.

— Аз съм пленник на тъмнината, Ирайн. Мога да идвам при вас, само когато нощта прикрива лицето ми, и въпреки това в мен расте копнежът да ви прегърна, когато слънцето е високо в небето и ви виждам поруменяла от страстта. Адската ми съдба е да бъда винаги нощен звяр.

Малко по-късно Ирайн се стресна от необичайното за нея присъствие на мъж в леглото. Дълбокото равномерно дишане на съпруга й я увери, че той спи. Съвсем леко, като прашец, носен от вятъра, ръката й се плъзна по хълбока му, докато усети гладък, подут белег, какъвто би могъл да остави огън. Тя не знаеше докъде се простира той, но откритието й отне смелостта да продължава търсенето по-нататък. Тя отдръпна ръка, леко потръпна и се запита дали някога ще може да преодолее притесненията си.

Седмица след бала богато украсената кола на лорд Талбот спря пред имението Сакстън. Двамата лакеи скочиха от капрата и докато единият бързаше напред, за да задържи конете, другият припряно постави малка стълбичка, преди да отвори вратата. Един крак в обувка със златни закопчалки се подаде и предпазливо докосна стъпалото. Появи се облеченият в разкошен брокат лорд Талбот. Той слезе, огледа се високомерно и преметна през рамо също така пищно украсеното си палто. Лакеят избърза напред, за да потропа с голямата халка по тежката врата, докато лордът тръгна по пътя към кулата. Той носеше пакет, увит в коприна.

Пейн отвори вратата и беше високомерно уведомен за пристигането на лорд Талбот. Лакеят не изглеждаше особено впечатлен от пристигането на Негова Светлост и го посрещна с обичайното си хладно достойнство. След като пое ръкавиците, тривърхата шапка и тежкото палто, той заведе госта в голямата зала и го помоли да почака там, докато извести господаря за пристигането му.

Макар и не така величествено като замъка на лорд Талбот, имението Сакстън издаваше блясъка на много поколения богати аристократи. Високите, прекрасно изваяни сводове и гоблените, които висяха от тавана, нашепваха за времената, когато рицарство и чест бяха властвали над страната. Стилът на помещението рязко контрастираше с облеклото на госта. Натруфеният костюм на Талбот изглеждаше неподходящ и дори малко безвкусен.

Пейн се върна, за да отведе Талбот в малкия салон, където лорд Сакстън и съпругата му щяха да посрещнат госта. Крещящо облеченият господин мина шумно по кънтящия каменен коридор, като стъпваше твърдо на високите си токове. Лакеят пристъпи напред, за да отвори вратата на Негова Светлост, а после се дръпна, правейки му път да влезе. Маскираният мъж се изправи, когато Талбот се яви пред очите му, но нито се поклони, нито дори му кимна. Ирайн седеше сковано и неподвижно, както я беше помолил мъжът й. Беше й обяснил, че по закон двамата лордове са равни, а той не искаше да влиза в противоречие с правилата. Ако пък влиянието им се мереше по богатството на притежаваните земи, лорд Талбот трябваше да отстъпи далече назад.

Талбот беше възмутен, че домакинът очевидно не се впечатлява от появата му, но успя да овладее гнева си. Той сбърчи чело и помръдна мустак. С ловкостта на дипломат се впусна в работата, която го беше довела тук.

— Трябвала се извиня, че срещата ни се осъществява толкова късно, но като оправдание за себе си мога да посоча други спешни дела, а също и неблагоприятното време.

Кухият, шепнещ глас отвърна:

— Добре дошли в Сакстън Хол. — Ръката в ръкавица посочи един стол наблизо. — Искате ли да седнете при нас до огъня?

Когато Нейджъл Талбот заемаше посоченото място, погледът му търсеше лицето на Ирайн и видимо се разгорещи, докато се любуваше на красотата й.

— Приятно е да ви видя отново, лейди Сакстън. Предполагам, че се чувствате добре.

— Много добре, благодаря. — Тя кимна сковано, докато отвръщаше на поздрава му.

Погледът на Талбот дълго се задържа на нежните възвишения на гърдите й, които се разкриваха под деколтето, и когато най-накрая се опомни и обърна очи към господаря на замъка, забеляза, че лорд Сакстън го наблюдава неотклонно в неловката тишина. Въпреки че кожената маска не показваше никакво човешко изражение, той имаше чувството, че е прекрачил някаква граница. Запита се как онзи янки успява да придружава дамата навсякъде, щом мъжът й е толкова ревнив.

— Донесох някои документи за арендата, която съм събирал по време на вашето отсъствие — обясни той и извади книжата. — Естествено трябва да знаете, че имаше разходи, които съм приспаднал, и те представляват доста внушителна сума. Наложи се да назначим някои служители да се грижат за земята и имението ви, защото иначе селяндурите биха разрушили къщата камък по камък като лешояди, а и не са много хората, които уважават чуждата собственост. Особено на един предател!

Маскираната глава рязко се изправи и дрезгавият глас прозвуча остро, когато лорд Сакстън попита:

— Предател? Какво искате да кажете с това?

— Ами, всеки знае, че баща ви е подарил благоволението си на Шотландия. Той се ожени за дъщерята на един стар предводител… — Талбот помаха с ръка, докато се опитваше да си припомни. — Как само беше името й? Било е много отдавна, страхувам се, че съм го забравил.

— Сатън — отговори остро лорд Сакстън. — Мери Сатън.

От изненада челюстта на Нейджъл Талбот увисна.

— Сатън? Искате да кажете, като името на Кристофър Сатън?

— Така е. — Господарят на къщата наклони глава. — Същата кръв тече и в нейните вени.

— Тече? — Нейджъл схвана значението на думата. — Значи майка ви е още жива? — Той стисна устни, когато маската кимна, и се опита да събере мислите си. Гласът му беше тих, когато каза: — Съжалявам, мислех, че дамата е починала.

Лорд Сакстън се облегна на тежкия си бастун и с това привлече вниманието на госта към себе си и своята заплашителна фигура.

— Въпреки че негодниците се опитаха да ни намерят и да ни убият всичките, успяхме да избягаме. Майка ми е жива.

Талбот леко сбърчи чело.

— А синовете? Какво стана с тях?

Интересът на Ирайн растеше, събуден от една дума: синове. Винаги беше смятала, че съществува само този син, но сега разбра колко малко й беше разказвал мъжът й за семейството си. Държеше всичко в тайна, сякаш не искаше да сподели с нея тази страна от живота си. Макар че само мълчаливо присъстваше на разговора, тя се вслушваше във всяка дума и се надяваше да узнае нещо, което иначе не можеше да научи от никъде.

Лорд Сакстън отговори на въпроса, като се обърна настрана:

— Те избягаха с нея.

— Вероятно вие сте първородният, щом носите титлата — отвърна Талбот. — Но какво стана с по-младия? Жив ли е още?

Засенчените очи се плъзнаха по госта.

— Предполагам, че се намира в най-добро здраве. По-късно ще имате възможност да застанете лице в лице с него.

Нейджъл Талбот се насили да кимне:

— Сигурно. Много бих се радвал.

Лорд Сакстън посочи с ръка документите:

— Говорехме за арендата, която сте събирали. Ако това тук са сметките, ще ги прегледам, когато имам време.

Талбот сякаш не изпитваше желание да му ги предостави.

— Имаше и някои разходи, трябва да подчертая още веднъж.

— Безспорно ще се наложи да ви задам много въпроси, когато прегледам сметките ви. Моят управител е водил собствена счетоводна книга и е записвал точно сумите, които арендаторите твърдят, че са изплащали. Ще ми бъде интересно да видя доколко съвпадат двете книги. Не се случва често кралски указ да упълномощи един лорд да събира арендата на друг лорд. Ако все още притежавате този документ от краля, бих желал да прегледам печатите и подписите. Управителят ми не е виждал подобен пергамент и затова ще бъде от полза, ако знаем имената на мъжете, които са го изготвили. — Лорд Сакстън протегна ръка в очакване. — Счетоводната книга, моля.

Ирайн установи, че лорд Талбот се бореше със себе си, за да успокои играещите мускули на лицето си. Той очевидно беше разстроен, но домакинът не му остави никакъв друг изход. Ноздрите му се свиха и ъгълчетата на устата му се отпуснаха надолу, когато с нежелание предаде книгата.

— Ще имам предвид, че са изразходвани пари за защитата на моите земи — рече лорд Сакстън, като бутна книгата настрана върху масата. — А ако имам някакви въпроси, вие ще сте първият, към когото ще се обърна. През това време ще изпратя мой човек да вземе от вас кралския указ…

— Аз… той се изгуби. — Лицето на Нейджъл Талбот се изчерви, докато трескаво измисляше оправдание. — След толкова дълго време не можете да очаквате, че ще си спомням къде е забутан.

— Аз съм търпелив човек — увери го лорд Сакстън почти любезно, въпреки че гласът му беше суров. — Две седмици ще бъдат ли достатъчни, за да го намерите?

Талбот заекна:

— Не съм… съм сигурен.

— Тогава един месец? Да кажем, един месец и после ще видим какво ще излезе от това. След един месец ще изпратя управителя си. Този срок би трябвало да е повече от достатъчен. — Черната ръкавица хвана ръката на госта с почти приятелски жест, когато лорд Сакстън изпращаше суетния лорд до вратата. — Ще мине известно време, докато прегледам сметките, но искам да ви уверя, че домът ни е отворен за гости, особено ако някой ден вие и чаровната ви дъщеря минавате оттук. Беше много мило от ваша страна, че приехте поканата ми, и бъдете сигурен, че ще съм много внимателен, когато преценявам какво сте сторили за моя имот. Аз съм на ваше разположение, когато пожелаете… с изключение на идущия петък, тъй като ще пътувам за Карлайл по работа.

Лорд Талбот беше толкова смутен от категоричността на домакина, че не се осмели да направи никакво възражение. В преддверието той пое връхната си дреха и напусна къщата със сковано кимване за сбогом. Лорд Сакстън се усмихна зад маската си, докато гледаше след отдалечаващата се кола. Той почти изпита съчувствие към всички, които живееха под покрива на Талбот, защото следващите дни със сигурност нямаше да бъдат приятни за тях.

— Стюарт?

При въпросителния зов на жена си той обърна глава и се заслуша в равномерното потракване на токчетата й, докато тя се приближаваше към него.

— Да, мила?

Изразът на лицето й показваше объркване.

— Защо никога не сте ми казвали, че имате по-млад брат?

Той пое ръката й в своята.

— Бихте се уплашили, мила, ако научехте всички тайни на рода Сакстън. Колкото по-малко знаете, толкова по-добре.

— Значи криете нещо от мен — възмути се тя.

— Когато му дойде времето, мадам, ще узнаете всичко за мене и за семейството ми. Дотогава ви моля да ми имате доверие.

— Играта, която играете с лорд Талбот, е опасна — отвърна му тя. — Карате ме да се страхувам, когато така открито предизвиквате този човек.

Зад маската прозвуча скърцащ смях.

— Просто му предлагам тлъст кокал, който да глозга. Това е най-добрият начин да разбера дали наистина е овца, или е вълк в овча кожа.

Ирайн се усмихна леко.

— Той наистина се облича твърде префърцунено.

Лорд Сакстън опря двете си ръце на бастуна, а гласът му се превърна в съскащ шепот:

— Да, мадам, и дори да не се окаже толкова приятно, колкото като събличам вас, имам намерението да сваля дрехите от гърба на този човек, докато остане гол и бос.

ГЛАВА СЕДЕМНАДЕСЕТА

Следващият петък каретата на лорд Сакстън спря пред една от многото безлични сгради в Карлайл. Облечената в черно фигура слезе и се обърна към Бънди, който продължаваше да седи на капрата.

— Ще имам няколко часа работа тук. Ела да ме вземеш на свечеряване. — Той потърси в джоба на жилетката си и му подхвърли две-три монети. — Това е за теб, пий няколко бири, но внимавай и не се задържай твърде дълго в една и съща кръчма.

Бънди се усмихна лукаво.

— Очаквате ли точен отчет, милорд?

Лордът отвърна с развеселен смях.

— Гледай да ги изхарчиш с удоволствие, Бънди.

— Ще се погрижа, милорд.

Лорд Сакстън се обърна и закрачи към сградата, където нетърпеливо потропа на тежката врата. Бънди междувременно леко изплющя с юздите и насочи колата в игрив тръс през тесните улички, така че минувачите спираха и дълго гледаха след нея. Той отлично знаеше къде води пътят и поддържаше темпото на прекрасните коне, докато стигна първите кръчми на пристанището. Когато слезе от капрата, вече се беше събрала доста голяма тълпа. Гербът отстрани на вратичката събуждаше почти такова вълнение, каквото и конете. Хванал в едната си ръка кана с най-добрата студена бира, Бънди подробно обясни, че конете и колата принадлежат на лорд Сакстън, който е по важни дела в техния град. Иначе нямаше какво повече да се разказва за лорда, освен че вечерта отново ще се върне в имението си.

Той остави още малко време на тези, които се любуваха на конете, преди да потегли — все още с цели две монети в джоба.

Бънди следваше наставленията на господаря си и караше към следващата кръчма или странноприемница, където колата и конете отново привличаха вниманието на всички и той отново трябваше да дава обяснения, но вече му доскучаваше. Навсякъде го черпеха с една или две чаши бира. Многословието, с което благодареше, показваше жаждата му и радостта, че може да се поперчи с великолепните коне на господаря си.

Когато уговореният час наближи и следобедът с обиколките и пиенето свърши, той почувства облекчение. Върна се при невзрачната градска къща и започна да се любува на спестените монети, когато осакатеният му господар се появи на входната врата.

— Този път не ви струваше нито пени, милорд — каза Бънди и се засмя. После показа блестящите монети и понечи да ги върне, но ръкавицата на господаря му го спря:

— Следващите обаче ще пиеш за моя сметка.

Бънди се усмихна и прибра парите:

— Много ви благодаря, милорд.

С единия крак на стъпалото лорд Сакстън се обърна още веднъж към градската къща. На един от горните етажи помръдна завеса и се видя малката кърпичка на жена, която махаше за довиждане. Той кратко вдигна ръка, качи се и затвори вратата зад себе си. Малко след това бастунът му енергично похлопа на покрива на колата. Бънди цъкна с език на конете, които потеглиха в бърз тръс.

Те напуснаха Карлайл и след няколко мили стигнаха малкото село Рий. Вън от града Бънди накара конете да вървят по-бързо и когато нощта настъпи, те вече бяха изминали много мили.

Пътят се виеше между ниски хълмове и след това надолу към тясната плажна ивица, която водеше към Сакстън Хол. Тъмните очертания на големите дъбове се издигаха с царствено величие от двете страни на пътя. Каменни стени ограждаха малки имения, където слабата светлина на свещи или фенери сочеше домовете, а от време на време колелата трополяха по грубо издялани каменни плочи, останали още от римските легиони.

Часовете летяха и по кадифената шир на обсипаното със скъпоценни камъни небе плахият полумесец играеше на гоненица с бягащите облаци. От двете страни на каретата фенерите хвърляха танцуващите си сенки и от време на време изглеждаше, сякаш бяха преследвани от глутница странни животни. Скоро минаха покрай гъста дъбрава и още не я бяха отминали съвсем, когато към трополенето на колелата се прибавиха удари на копита. Бънди хвърли неспокоен поглед през рамо и видя зад себе си неколцина ездачи, облечени в тъмни дрехи, които излязоха от гъсталака. Той силно почука на покрива на колата с дръжката на камшика и след това изплющя с дългия ремък по гърбовете на конете, за да ги накара да сменят с по-бърз бяг досегашния спокоен тръс. Колата беше удобна, но същевременно лека и бърза и четирите коня я затеглиха с нова сила. Всяко от животните знаеше задълженията си и нагаждаше хода си към този на останалите. Те се втурнаха толкова бързо, че преследващите ги ездачи с мъка можеха дори само да поддържат разстоянието. Няколко изстрела, дадени напосоки, процепиха въздуха и ездачите се впуснаха в преследването, като заудряха диво конете си, за да изстискат и последните им сили.

Четирите летящи тела в блестяща сбруя преминаха във вихрено темпо. Целта на преследвачите беше да настигнат каретата и да я накарат да спре, но тя беше достатъчно бърза и им се изплъзваше.

В далечината се виждаше тесен завой, който щеше да скрие колата от погледите на преследвачите. Ездачите удвоиха усилията си, за да не дадат възможност на плячката си да завие и да се изплъзне. Те профучаха през завоя и спряха за няколко секунди напълно объркани. В далечината още можеше да се види как каретата се носи напред, но на пътя стоеше един самотен мъж. Беше покрил главата си с качулка, а широкото му наметало плющеше на нощния вятър. Конят му беше лъскав като черен лунен камък, а дългата грива и опашката се вееха като траурни знамена. Удивлението им се смени с дива решителност да го смажат под конете си. Те пришпориха бясно животните. Съществото повдигна едната си ръка, от чийто край ги гледаше дулото на пистолет. Блесна светкавица, последвана от гръм, и един от бандитите се преметна от коня с жалостив вик. Призрачната фигура повдигна другата си ръка, в която също държеше оръжие. Второ просветване, втори гръм и още един се сгърчи на коня си и след една-две крачки се търкулна пред копитата на останалите коне.

Самотният ездач пъхна пистолетите в кобура на седлото и изтегли с пронизителен вик една войнствено просветваща сабя. Той пришпори жребеца си, втурна се право към дружината и ги погна в стремглаво бягство, размахвайки сабята си. Преди бандитите да разберат какво става, още един от тях падна, разсечен смъртоносно с един удар от рамото до бедрото. Сабята просветна още веднъж на лунната светлина и се заби в гърдите на друг ездач.

Бандитите сякаш бяха безсилни срещу призрачния конник. В съзнанието им още живееха ужасните спомени за огнения ад, за горящите палатки, от които трябваше да бягат презглава, подгонени от същия лъскав черен кон, който танцуваше на задните си крака и отвръщаше на виковете на господаря си с пронизително цвилене. Техните коне започнаха да хвърлят къчове и да се препъват, когато жребецът, пръхтейки и святкайки с копита, диво се развихри сред тях. Един от бандитите, на когото блестящата кървава сабя беше разсякла до кокал ръката, изкрещя. Безчувствената му китка изпусна юздите и той изгуби контрол над коня си. Ужасеното животно се дръпна назад и започна лудо да подскача, докато се спусна към нисък каменен зид, където, обхванато от паника, хвърли господаря си на камъните. Смъртоносният ездач, сеещ разруха, пришпори демоничния си кон, за да преследва тримата ездачи, които все още бяха невредими. Но те успяха навреме да обърнат конете си и потърсиха спасение в бягството, преди отмъщението да стигне и до тях.

Раненият разбойник се беше свил зад каменния зид и се опита да пропълзи нанякъде, когато призрачният ездач се запъти към него. Той запищя за милост, а страшното същество спря коня си и се замисли, докато оглеждаше жалката фигура. Като ястреб, който се спуска от полет, черният се плъзна внезапно на земята с широко разперен плащ, след това го сдипли отново около себе си като прибрани крила. Лицето му все още беше закрито от качулката, когато се приведе над мъжа и го хвана за яката на ризата. Рамото му беше разцепено от удар със сабя, но за смайване на ранения черният боец избърса кръвта и превърза раната. После призракът отстъпи, изтегли сабята си и опря върха й в земята.

— Живей! — Гласът беше суров и изпълнен с гняв. — Жалка съдба за нищожен страхливец като тебе, но тя ще зависи от онова, което ми разкажеш в следващите минути.

Разбойникът трепереше с цялото си тяло. Той предпазливо се огледа. По-надолу по пътя колата се беше спряла, но кочияшът нямаше намерение да се връща и страхливо се държеше на безопасно разстояние.

— Имате ли бивак? — попита призрачният ездач.

— Да, малък — отвърна мъжът с треперещ глас. Всеки момент сабята можеше да профучи във въздуха и да отнеме живота му като на Тими Сиърс. — Сега въобще няма големи. Всички сме разпръснати и само главатарят знае къде се намират провизиите. А също и плячката. Той казва, че няма да получим нищо, докато не ви хванем. — След като изрече всичко, което знаеше, той се сгуши до стената и зачака съдбата си.

— Ако си запазил още малко разсъдък, можеш да се върнеш при главатаря си — подигра го непознатият глас. — Но са ми казвали, че при вас смъртта често е отплата за предателство като твоето. Подарявам ти живота. Ако го погубиш лекомислено, това си е твоя работа. Бих те посъветвал да си хванеш кон и да се запилееш някъде на юг, където шпионите на главатаря може би няма да те открият.

Мъжът се сви, треперейки. Стисна очи и кимна с глава, при което от гърлото му се изтръгна тих, писклив звук. Когато отново отвори очи, беше вече сам. Дори и колата беше изчезнала. До него пасеше оседлан кон и той не се нуждаеше от нова подкана. Демоничният ездач беше казал истината. Сред неговите другари отдавна се шепнеше, че който пренебрегне заповедите на главатаря, никога не получава втори шанс.

Слабият пламък на свещта затрепка от течението, когато Ирайн се упъти към шкафа с книги в другия край на стаята. Беше дошла в малката библиотека, за да си вземе една книга, която беше открила преди няколко дни, когато обхождаше заключеното крило на къщата. Стаята беше почистена повърхностно, но иначе изглеждаше точно както при нанасянето й в Сакстън Хол. Призрачните форми под ленените покривала засилваха още повече гробовната атмосфера. Тревожни сенки от трепкащата светлина танцуваха по стените и тавана. Беше неуютно да се застоиш тук, още повече че леденият студ проникваше навсякъде като невидим дух.

Ирайн плътно загърна шията си с яката на пеньоара, докато погледът й обхождаше помещението, за да открие отвора, откъдето проникваше въздух. Всички прозорци бяха плътно затворени и тя се учуди, защото стените бяха толкова здрави и дебели, че през тях беше невъзможно да проникне нещо. Внезапно забеляза, че малкият пламък на свещта в ръката й вече не трепка.

Обзе я особено чувство, когато се обърна към библиотеката. Високите рафтове стояха до вътрешна стена и тя знаеше, че отзад се намира още една стая. Изглеждаше невъзможно течението да идва иззад рафтовете, но странно защо пламъкът беше трепкал най-силно пред книгите.

Тя внимателно наблюдаваше слабата светлинка и бавно вървеше напред. Когато се приближи, малкото пламъче започна да танцува нагоре-надолу и почти угасна. Сърцето й заби лудо, когато застана пред шкафа с книгите и усети как течението подхваща края на нощницата и шава в босите й крака. Тя подържа свещта на мястото, откъдето влизаше въздух, и пламъкът силно затрептя. Между вратите на шкафа беше опъната тънка мрежа, която позволяваше да се вижда във вътрешността. Ирайн закри с ръка пламъка, за да не угасне, и видя, че рафтовете на това място бяха наклонени леко на една страна. Тя отвори вратата и натисна наклонения навътре рафт. Сякаш прикрепен за добре смазани панти, той се завъртя назад и пропусна силно течение. Сърцето на Ирайн заби лудо, защото струята въздух беше ледена като зимната нощ навън.

Ирайн потисна желанието си да избяга и още веднъж бутна края на рафта. Част от стената отново се обърна и откри малка, съвсем празна стаичка, осветена само от нейната свещ. Сетивата й бяха изострени от страх, когато мина през вратата покрай книгите и пристъпи от другата страна. Като държеше свещта високо, тя забеляза стълба, водеща надолу, и колебливо сложи крак на първото стъпало. Струята въздух проникна под нощницата и я накара да потрепери. Сърцето й биеше лудо в гърдите и страшно напрежение спираше дъха й.

Тя слизаше стъпало по стъпало, докато отново се озова на равно място и вдигна свещта, за да види къде е. Сякаш се намираше в някакъв дълъг, тесен коридор, в чийто край проблясваше далечна, смътна светлина. Почти не усещаше как студеният вятър пронизва дрехите й, когато тръгна към светлината, като държеше ръката си пред пламъка на свещта заради все по-усилващото се течение. Близо до края тя забеляза, че коридорът продължава зад един завой, откъдето идваше и светликът.

Трепереща от студ и страх, тя загаси свещта и зави зад ъгъла. Спря, като не смееше да диша. Голяма, облечена в черно фигура на мъж се движеше под фенера, който беше закачен на дървен клин между гредите. Тя можеше да види само гърба му, но от вниманието й не се изплъзна, че той изцяло беше облечен в черно — от ризата с дълги ръкави до високите, тесни ботуши на краката. Мъжът се движеше с лекота, която й се стори позната, но едва когато обърна лице към светлината, тя разбра кой е насреща й.

— Кристофър! — неволно се изплъзна от устата й. Той рязко обърна глава и присви очи в светлината на фенера, за да я различи.

Запъти се към нея и попита:

— Ирайн?

— Да, аз съм — извика тя и усети как я обля вълна от силни чувства. Първо — на облекчение и радост, а после — на страх и гняв. Реши да даде предимство на гнева, за да прикрие по-нежните си вълнения. — Какво правите тук, долу?

Очите му я оглеждаха, когато тя пристъпи към светлината, и проблеснаха топло при гледката, която му се откри. Когато вдигна очи, на лицето му грееше усмивка и той отговори простичко:

— Оглеждам.

— Оглеждате? В къщата на мъжа ми? Как се осмелявате, Кристофър! Нямате ли чувство за приличие? — Тя трябваше да признае, че й беше трудно да накара гнева си да изглежда истински. Споменът за страха, че никога вече няма да го види, беше твърде пресен, за да може просто да го забрави.

— Той знае, че съм тук — отговори спокойно той. — Попитайте го, когато се върне.

— Ще го попитам.

От своя страна и той зададе въпрос:

— Как намерихте пътя дотук?

Тя се извърна от него с леко повдигане на раменете.

— Не можех да спя и отидох в старата библиотека да потърся една книга. Тогава усетих течение между рафтовете и намерих този проход.

— Трябваше по-внимателно да затворя вратата, когато минах последния път — измърмори той.

Погледът й беше съвсем учуден, когато попита:

— Искате да кажете, че тази вечер сте дошли тук по друг път?

Той се усмихна спокойно.

— Едва ли вярвате, че ще се подложа на изкушението да мина покрай вашата стая. Дойдох отвън.

Въпреки леката руменина, която обля страните й, тя не можа да се сдържи и попита:

— А поддадохте ли се на изкушението, когато минавахте покрай стаята на Моли?

Веждите на Кристофър се присвиха малко ядосано.

— Моли? Но моля ви се, мадам, та аз съм много по-взискателен!

Внезапно чувство на щастие я обля, но тя го прикри зад още един въпрос и посочи с ръка наоколо:

— За какво служи този проход?

— Зависи от случая. Майката на мъжа ви е избягала оттук с двамата си сина, когато старият лорд е бил убит.

— Но за какво служи сега? Защо сте тук?

— Мисля, че ще е по-добре за вас, ако премълча отговора на този въпрос. — Той я изгледа сериозно с вдигнати вежди. — И би било добре, ако говорите със Стюарт и с никой друг за това. — Той я погледна неспокойно.

— Крадец ли сте? — попита направо тя.

Отговорът му беше придружен от кратък смях:

— Едва ли!

Ирайн разочарована разбра, че той не искаше да сподели нищо повече с нея, и не можа да прикрие чувството на безпомощност в гласа си.

— Бих искала някой да ми обясни какво се разиграва тук!

— Това е свързано с една стара вражда — въздъхна той, — където не всички подробности са ясни.

— Но аз бих желала да ги узная, Кристофър — настоя тя. — Стюарт също не ми казва нищо, но аз имам право да науча тези неща. В края на краищата не съм дете.

Лицето му се разтегли в широка усмивка, когато я огледа.

— Колкото до това, имате пълно право, мадам! — Усмивката му изчезна и той отново стана сериозен. — Но е нужна абсолютна предпазливост. Животът ми зависи от това.

— Наистина ли смятате, че бих издала нещо, ако става дума за живота ви? — попита удивена тя.

— Вие недвусмислено ми показахте, че ме мразите, милейди, и не сте ми дали основателна причина да вярвам, че мога да ви поверя живота си.

Тя не се остави пронизващият му поглед да я обърка.

— Не искам да ви се случи нищо лошо, Кристофър.

Той дълго размишлява върху отговора й и след това попита ненадейно:

— А баща ви? Имате ли му доверие?

— Всичко, което му дължа, е вече в миналото.

— Безсърдечна сте — беше отговорът му.

Внезапната смяна на темата обърка Ирайн и тя се опита отново да се върне към предишния разговор.

— Баща ми не заслужава абсолютно нищо!… — Тогава тя забеляза накъде беше отправен погледът му. Погледна надолу и усети, че зърната на гърдите й изпъкваха, големи и твърди, под тънката нощница. Бузите й пламнаха от неудобство, тя се обърна светкавично, кръстоса ръце пред бюста си и неволно изстена, защото този човек я объркваше.

Кристофър се засмя. Той взе палтото си, пристъпи към нея и го сложи на раменете й.

— Мисля, че е по-добре да отидете на топло — рече той нежно. — Харесва ми, когато косата ви е пусната.

Ирайн мислеше, че ще се задуши в негово присъствие. Цялото й тяло трепереше от усещането за неговата близост, но знаеше, че и най-малкият знак на слабост ще доведе до катастрофа. Тя обърна глава през рамо и кратко го подсети:

— Бяхте почнали да ми разказвате нещо за тази тъмница.

Той се засмя тихичко, отстъпи крачка и потърка ръце, като започна да се разхожда напред-назад.

— Може би първо ще трябва да ви разкажа накратко историята на стария лорд. Бродерик Сакстън беше мъж, който търсеше покой, учен мъж, попаднал във враждата между шотландци и англичани. — Той замислено отиде в другия край на прохода, затвори тежката врата да спре течението и отново се върна при нея. — Преди около петдесет години имало въстание на планинците. Някои от шотландците, най-вече от южните части, останали верни на английската корона, но тези от севера, въодушевени от Бони Чарли, хванали оръжието и се заклели да освободят страната си. Много пъти границата се променяла, а Сакстън Хол лежеше точно по средата на тези боеве. Лордът се опитал да посредничи между своите съотечественици и англичаните. Неговият баща е бил англичанин, докато майка му произлизала от един клан на северните шотландци. Благодарение на верността си към английския кралски двор той запазил имението си, след като боевете приключили. Имало такива, които го презирали и му приписвали много злини. Той се оженил за Мери Сатън, също потомка на северен шотландски клан, която му родила двама сина. Преди повече от двадесет години, когато по-малкият син още не бил навършил десет години, старият лорд бил повикан от някакви мъже навън, след като семейството му вече се било оттеглило за сън. Той излязъл доверчиво и бил убит от предводителя на групата, преди още да извади меча си. Някои твърдят, че са били северните шотландци, които искали да отмъстят.

Потънал в дълбок размисъл, Кристофър замълча за миг, като крачеше нагоре-надолу и после продължи историята.

— Има обаче и други, които казват, че не са били банди от севера, а мъже с английска кръв, които мразели всичко шотландско и завиждали на щастието и мощта на лорда. Както и да е, те го убили и нападнали къщата, за да убият възможните свидетели на престъплението. Невъоръжените прислужници избягали, а Мери Сатън се скрила тук, в този проход, преди да избяга с двамата си сина.

— И какво е станало с тях? — спокойно попита Ирайн.

Той се поколеба, преди да отговори. Наля си от една кана вода, пи и сетне продължи:

— Лордът притежавал малка къща в южната част на Уелс и Мери предполагала, че момчетата ще могат да живеят там в сигурност известно време. Минали няколко месеца и бил направен неуспешен опит да бъдат отвлечени и убити двамата й сина. Тогава тя взела семейството си и това, което й било останало от имуществото, и се преместила другаде, без да споменава нито думичка за произхода си. Когато синовете пораснали, обстоятелствата не позволили на по-големия да се върне незабавно. Но при първа възможност той подал молба в кралския съд титлите и имението на фамилията да бъдат прехвърлени на негово име. Заедно със спомените си и с едно прилично състояние той се върнал в Сакстън Хол, за да поеме наследството.

— И някой се опитал да го убие? — Ирайн го погледна въпросително. — Нима е възможно същите хора, които са убили стария лорд, да са запалили и къщата, Кристофър? Та първото убийство е било толкова отдавна. Ако някой от тях е още жив, то омразата би трябвало вече да е изтляла.

— Омраза. Алчност. Ревност. Кой може да каже дали чувствата се усилват или отслабват с времето? Но този лорд Сакстън си е поставил за цел да разбере кои са виновниците, независимо дали вече се пържат в ада или не. — Изразът на лицето му накара Ирайн да потрепери, но той незабавно се отвърна от нея.

— Рано или късно трябва да има справедливост — промърмори тя.

Той се съгласи и кимна.

— Смятам, че и Мери Сакстън е стигнала до това заключение. Тя изгуби твърде много, за да понася повече тази неизвестност.

— Бих се радвала да се запозная някой ден с нея.

— Ще го сторите с Божията помощ. — Той хвана ръката й и целуна студените й пръсти. След това вдигна глава и я погледна в очите.

За един миг Ирайн усети, че времето спира. Тя не беше способна да откъсне очи от него. Той сякаш искаше да проникне в душата й и тя отново почувства опияняващата му близост. С мъка се освободи от хипнотизиращото въздействие на погледа му и прошепна смутено:

— Ще е по-добре, ако се върна горе. И бездруго ме нямаше твърде дълго.

— Мъжът ви би трябвало да се прибере скоро — промърмори той.

Тя го погледна, силно изненадана.

— Откъде знаете?

— На няколко мили оттук изпреварих колата му. И ако междувременно не е намерил друга обожателка, предполагам, че ще иска час по-скоро да се върне при вас. — Усмивката му беше лукава: — Поне такова би било моето желание, ако бях ваш съпруг.

Топлотата на гласа му я развълнува и докато вдигаше свещта, ръката й затрепери.

— Бихте ли я запалили отново. Трябва ми, за да намеря обратния път.

Той подмина молбата й и откачи фенера от стената.

— Ще ви придружа догоре.

— Не е необходимо — побърза да каже тя.

— Никога не бих си простил, ако нещо ви се случи — отвърна спокойно той.

После вдигна високо фенера, който осветяваше пътя пред тях, и зачака развеселено и търпеливо тя да тръгне пред него. Ирайн видя поканата в очите му и въздъхна измъчено. Не можеше да не приеме хвърлената ръкавица, защото иначе щеше да стане жертва на подигравките му. Против волята си тя пое предизвикателството, здраво се загърна в огромното палто и тръгна по дългия проход. Вече бяха минали известно разстояние след завоя, когато от тъмнината се разнесе шум, придружен от продължително квичене. Ирайн бързо отстъпи с приглушен писък. Тя изпитваше непреодолимо отвращение от плъхове. В следващия миг токът на обувката й се закачи на един камък. Тя си изкълчи крака и политна, но преди още болезненият вик да се изплъзне от устните й, ръцете на Кристофър я подхванаха и той използва възможността да я притисне здраво към себе си.

Ирайн се опита да го отблъсне, объркана от неудобната ситуация. Бюстът й се притискаше до гърдите му, бедрата им се допираха и тя осезателно чувстваше твърдостта на неговата мъжественост. В желанието си да се освободи от него колкото се може по-бързо тя постави крак на пода, но когато понечи да стъпи на другия, лицето й се изкриви в болезнена гримаса. Кристофър забеляза реакцията й. Без да иска позволение, той свали палтото от раменете й, подаде й фенера и я вдигна на ръце.

— Не можете да ме носите догоре! — запротестира тя. — Какво ще стане, ако някой ни види?

Очите му светеха, когато срещнаха учудения й поглед.

— Постепенно започвам да разбирам, мадам, че сте загрижена повече за благоприличието и честта, отколкото за самата себе си. Слугите сега са по леглата си и спят.

— Ами ако дойде Стюарт? — попита тя. — Вие току-що казахте, че всеки момент трябва да пристигне.

Кристофър се засмя.

— Да го срещна сега би било доста интересно. Може би дори ще ме извика на дуел, за да защити честта ви. — Той я погледна и вдигна едната си вежда. — Бихте ли съжалявали, ако ме рани?

— Не ви ли е ясно, че това е напълно възможно? — попита ядосано тя.

— Не се вълнувайте, мила моя — погали я той с усмивка. — Веднага щом чуя, че идва, ще избягам и какъвто е бавноподвижен, няма да успее да ме хване. — Той я притисна още по-силно до гърдите си и усмихнато посрещна яростния й поглед. — Прекрасно е да ви усещам в ръцете си.

— Стойте настрана, сър — скастри го строго тя и почти не обърна внимание на замирането на сърцето си.

— Опитвам се, скъпа. Наистина се старая.

Тя внимателно обви ръка около врата му и се отпусна на гърдите му, докато държеше фенера, който им осветяваше пътя. Мълчаливо се изкачиха по стълбите и въпреки че тя беше отвърнала погледа си, усещаше очите му върху себе си. Малко по-късно се озоваха в коридора, който извеждаше към страничното крило, и той уверено закрачи към спалнята й.

Ирайн не пропускаше нищо и се сети за нощта, когато той беше чакал пред вратата й.

— Изглежда, че добре познавате къщата. Дори и пътя към моите покои.

— Знам къде са стаите на лорда, а също, че и вие ги ползвате — отвърна той и я погледна.

— Страхувам се, че повече никога няма да се чувствам сигурна в тази къща — отговори тя. Трябваше да прозвучи саркастично, но не беше много далече от истината.

Той я погледна с дяволита усмивка.

— Никога не бих се осмелил да ви досаждам, милейди.

— Твърде често съм била принудена да се отбранявам, за да повярвам на това — обясни тя.

Той се спря пред незаключената врата, натисна дръжката, и с рамо отвори едното крило. Когато я внесе вътре, той спря до масата и я почака да остави там фенера. После продължи към леглото.

— Аз съм нормален мъж — каза той. — Нима можете да ме вините, че се възхищавам на жена с такава необикновена красота?

Завесите бяха дръпнати настрана и той бавно я положи на меките възглавници. Погледът му търсеше блестящите като аметист дълбини на очите й и откри в тях страх и напрегната вътрешна борба. Това го накара да се въздържи, въпреки че изгаряше от желание да й покаже всичко, което го вълнуваше. Беше изпълнен от неудържим порив да я целуне страстно и да утоли нетърпението си, докато слабата светлина на фенера осветяваше сините вирчета на очите пред него. Но щеше да изгуби твърде много, ако действаше неразумно, и той не искаше да рискува.

Кристофър галантно поднесе връхчетата на пръстите й към устните си и ги целуна нежно. После пъргаво се обърна, взе фенера и бързо напусна стаята. На Ирайн й беше необходимо доста време, докато треперещото й тяло се успокои и тя можа да се отпусне уморено на възглавниците.

Според ударите на часовника трябваше да е минал около половин час, когато Ирайн долови провлечените стъпки на лорд Сакстън в салона. Тя погледна към вратата, когато там се появи черната му сянка, и се учуди на чувството за вина, което я обзе изведнъж. Не искаше да допусне мисълта, че някой ден би се поддала на упоритите ухажвания на Сатън. И все пак в приканващия жест, с който посочи леглото до себе си, прозираше някакво объркване. Той приседна, тя се вдигна на колене, прегърна го и положи буза на рамото му.

— Ще ми се сърдите ли, ако ви кажа, че намерих вратата за прохода в мазето? — прошепна тя.

Маскираното му лице се обърна настрана, сякаш думите й го изненадаха.

— Мога само да ви помоля за дискретност, мадам. Ще бъде лошо, ако някой разбере.

— Ще пазя тайната до гроб, милорд.

— Вие сте вярна жена, моя Ирайн. Със сигурност по-добра, отколкото заслужавам.

— Ще дойдете ли сега в леглото? — попита приканващо тя, за да прогони пресния спомен за изгарящите погледи на Кристофър.

— Да, мила. Нека само изгася свещите.

— Не може ли да ги оставите да горят, за да ви опозная по-добре? — Ако светлините горяха, сигурно нямаше да я преследва лицето на другия мъж. Постепенно тя започваше да се страхува повече от собствените си видения, отколкото от това, което мъжът й криеше под маската.

— Всичко с времето си, сладка моя. И този ден ще дойде.

Много по-късно тя лежеше на гръдта му, задоволена и изтощена, но и по-раздвоена, отколкото можеше да си признае. Образът на Кристофър Сатън се натрапваше все повече в съзнанието й и я измъчваше, докато мъжът й я прегръщаше. Това, че дори в тези нощни мигове на доверие тя не можеше напълно да се отърве от мисълта за него, я плашеше.

— Стюарт?

— Да, мила? — разнесе се дрезгав шепот от тъмнината.

— Утре ще дойде Фарел, а вие му обещахте да го обучавате на стрелба с пистолет. Имате ли нещо против да научите и мене?

Мъжът й се опита да отклони молбата с въпрос.

— Но за какво ви е това, мила моя?

— Много бих искала да се науча да стрелям… за всеки случай, ако някой поиска да ви отвлече насила. Искам да съм способна да ви защитя.

— Ако това е вашето желание, мадам, то със сигурност няма да навреди. Поне ще можете да се защитавате, ако нещо ви се случи.

— Ще се науча ли да стрелям добре като вас? — попита въодушевено тя.

Силен смях отекна сред кадифените завеси на леглото.

— И някой ден, когато вече няма да можете да ме понасяте, ще ме погледнете през дулото на пистолета си? — Той направи пауза, но му стана ясно, че намеренията й са сериозни. — Това изкуство, мадам, се научава само чрез дългогодишен труд и горчивата нужда да можеш да защитиш живота си. Аз мога да ви науча единствено как да си служите с пистолет и как да се грижите за него. Всичко останало трябва да свърши времето. — Той нежно целуна шията й. — Както при любовта: можеш да спечелиш само след упорити усилия.

През следващите дни ушите на Ирайн почти постоянно пищяха от силните изстрели. Ръцете и раменете я боляха от тежестта и отката на пистолетите. Всяка сутрин и следобед тя се упражняваше да зарежда, да се прицелва и да стреля. Фарел не напредваше по-бързо от нея, тъй като трябваше да си служи само с лявата ръка. Ирайн учеше упорито, но й беше трудно да се прицели така, че да улучва мишената. Едва когато лорд Сакстън заставаше зад нея и подкрепяше раменете й, тя постепенно започна да схваща как да си служи с оръжието, за да се прицелва точно, и колко беше важно да има здрава опора, когато натиска спусъка.

Към края на третата седмица куршумите й вече попадаха доста близо до целта. Фарел се беше върнал предишния понеделник в Маубъри, така че следващите дни тя можеше да се наслаждава на цялото внимание на съпруга си. Едната му ръка обхващаше талията й, докато й помагаше да се прицели, а отзад усещаше тялото му, докато ръката му подкрепяше нейната. Този плътен допир показваше повече от всичко удоволствието, което изпитваше той от нея, а и тя не чувстваше вече нито страх, нито вътрешна съпротива, когато силните му ръце я милваха. Само натрапчивият образ в душата й не можеше да се махне и да я остави на мира.

С течение на времето любопитството й към тайния проход растеше. Обяснението на Кристофър не я задоволи. В дните, след като го откри, тя постоянно мислеше, че Кристофър й беше разказал само кратък откъс от семейната история и беше избягнал въпросите за сегашното предназначение на прохода. Когато се опита да научи за това от лорд Сакстън, той само повдигна рамене и я увери, че скоро ще узнае повече.

Един ден той беше излязъл някъде, а прислугата беше заета в друга част на къщата, когато мисълта за тайния проход пак я отведе в библиотеката. Този път се беше приготвила по-добре: носеше фенер и един дебел шал. Бързо се промъкна през вратата рафт и затвори тайния отвор след себе си.

Макар че беше едва около два часът следобед, във вътрешността на прохода цареше пълна тъмнина. Извън кръга от светлината на фенера имаше само неизвестност. Едно прошумоляване в далечината стопи смелостта й, но тя знаеше, че трябва да потисне страха си, ако иска да научи нещо повече за прохода.

Като слезе по тесните стълби, тя достигна долния коридор и зави към мястото, където беше срещнала Кристофър. Сега коридорът беше празен, но внимателното му проучване не извади нищо по-интересно на бял свят, освен няколко конски сбруи, които висяха на стената, един заключен сандък и чифт черни ботуши. Ирайн се разходи из помещението и разгледа вратата, която видя да затваря Кристофър. Тя беше направена от дебели дъски и се заключваше само с едно обикновено резе, което се вдигаше и от двете страни. Под вратата проникваше тънък слънчев лъч и я изкушаваше да отвори.

В първия миг гледката я обърка, защото пред очите й се откри само непроходим гъсталак. Почти нямаше място да се мине край него, но когато се притисна до стената, тя успя да стигне през дивите, гъсти храсти до началото на една горичка отстрани на склона, който се спускаше от замъка към долината. Над короните на гъстите дървета тя видя високите комини, които се издигаха над острите покриви на Сакстън Хол. Под дърветата храсталакът скриваше от чужди погледи всяка пътека, която би могла да води през гората. Всъщност Ирайн не искаше да напуска замъка, но пресните отпечатъци от стъпки в една ивица разтопен сняг показваха, че някой е бил тук неотдавна. Следите бяха твърде къси и широки, за да са оставени от Кристофър, а тъй като не бяха и на мъжа й, тя реши, че има още някой, който знае за тайния проход.

Ирайн любопитно протегна глава и внимателно огледа околността. Не можа да открие нищо необикновено: един покрит с дървета хълм, малка, разклоняваща се на ручейчета река, която пресичаше долината, и на едно място огладени от времето скали. Тя напрегнато се вгледа между дърветата и отначало не беше сигурна дали не я лъжеше въображението й. Но тогава пак видя, този път по-ясно, един мъж в дрехи със землист цвят, който притичваше от храст на храст и беше почти напълно закрит от дърветата.

Сърцето й заби по-бързо. Тази набита фигура й изглеждаше отнякъде позната и любопитството й нарасна. Тя прибра полите си и забърза надолу по наклона. Хлъзгаше се и се пързаляше по мократа земя, а студеният вятър проникваше под вълнения й шал и зачервяваше страните й. Клони се закачаха в дрехите й и измъкваха къдрици от прическата й. Мъжът продължи тайнствения си път, без да я забележи. В края на гъсталака Ирайн се скри зад един по-голям храст, когато човекът спря и се огледа. Той погледна през рамо и дъхът на Ирайн секна, когато през плетеницата от клони разпозна лицето на Бънди. Тя сложи ръка пред устата си, приведе се и се зачуди какви ли тайни занимания го бяха довели тук и защо не беше при мъжа й. Беше готова да се закълне, че двамата бяха тръгнали заедно с колата.

Бънди продължи пътя си и прегази плитката рекичка, която се виеше между дърветата. Сега Ирайн видя накъде води пътеката. В полите на хълма се забелязваше малка къща, така скрита сред дърветата, че можеше да се забележи само оттук. От едната й страна имаше огромен храст, а иззад другия ъгъл можеха да се видят колелата на карета. Тясна малка пътека водеше през дърветата и свършваше при колата.

Бънди се промъкна през гъстия храсталак. Ирайн с удивление чу пронизително цвилене и биене на копита, сякаш някакъв кон бе изненадан от появата на мъжа. После Бънди се изсмя високо и скръцна някаква врата. Объркана, Ирайн напусна скривалището си и затича към рекичката. Там спря за малко, докато намери брод, където да я прекоси, без да намокри краката си.

С всяка следваща крачка тя ставаше по-предпазлива. Вървеше по-бавно и много внимаваше къде стъпва. Въпреки това от пръхтенето и пронизителното цвилене на коня можеше да се разбере, че животното беше усетило присъствието й.

— Какво става с теб, Сарацин! — попита Бънди. — Успокой се най-сетне!

Конят отново изцвили и нервно удари с копита.

— Да де, знам какво е наранило гордостта ти. Господарят те е оставил в конюшнята и е взел съперника ти, а? Добре, добре, няма защо да се чувстваш обиден, красавецо. Той те пази за най-специалните случаи, бъди сигурен. В това няма съмнение.

Ирайн погледна през храсталака и видя великолепна гледка, която нямаше да забрави никога. Един черен жребец нервно отмяташе глава и танцуваше насам-натам в малко, оградено място. Царствено същество с горд поглед, какъвто имаха много малко коне! Гривата и опашката го обвиваха като мантия на принц, облечен в черно. Той грациозно стъпваше с лъскавите си копита и обикаляше в широка дъга. Когато се спря за момент, ушите му се наостриха, а ноздрите му се разшириха, докато будните му очи шареха в посока към нея. Със силно пръхтене той продължи да подскача насам-натам, а дългата му опашка цепеше въздуха.

Ирайн откъсна поглед от великолепното животно и огледа обграденото от храстите място. Имаше две отделни конюшни, свързани помежду си с проход. До къщата се намираха шест отделения, две от които бяха свързани с всяка от конюшните. Четири грижливо подбрани коня стояха в по-малките отделения, докато по-голямото отделение и конюшнята срещу тази на Сарацин бяха празни.

Челото на Ирайн се напрегна в размисъл. Макар да беше обиколила земите на мъжа си, до днес не бе имала никаква представа за съществуването на тази къща. Бънди сякаш я познаваше добре, както и животните, които бяха държани тук.

Ирайн се отдръпна от храсталака и се спусна към рекичката. Тъй като не се съмняваше във верността на Бънди, нямаше нужда да се тревожи за него. Лорд Сакстън със сигурност знаеше за това място, а тя искаше да се увери, че всичко, което вършеха той и Кристофър Сатън, беше в рамките на закона.

Трябваше й известно време, за да намери отвора към тайния проход. Два пъти се връща по следите си, докато разпозна храстите, които криеха входа. Малко след това вече беше в спалнята си и съблече мръсната рокля. После облече друга и когато след един час й съобщиха, че каретата на мъжа й приближава към къщи, тя отиде да го посрещне. Застана пред кулата и наблюдаваше как се приближава колата с четирите коня. Колкото по-близо идваха, толкова по-голямо ставаше учудването й: плавно движещите се пред каретата коне много приличаха на тези, които беше видяла пред къщата. Въпреки че не беше огледала внимателно колата зад ъгъла, стори й се, че и тя много прилича на тази.

Погледът на Ирайн се вдигна към кочияша и изведнъж тръпки полазиха по гърба й, защото на капрата седеше Бънди. Мислите в главата й съвсем се оплетоха. Тя търсеше логично обяснение, но не можеше да го намери. Лорд Сакстън беше отсъствал целия следобед. Как тогава беше възможно Бънди да е заедно с него?

Усмивката, която беше приготвила за мъжа си, изчезна и тя беше толкова объркана, че очите й помръкнаха. Тъй като знаеше, че щеше да й бъде много трудно да издържи погледа му зад дупките на маската, тя се извърна, щом лордът приближи. Остави го да сложи ръката си на талията й. Едва ли беше възможно да има тайна любовница, но все пак нещо не беше наред. Отделните парчета не си пасваха добре и тя можеше само да се чуди на странната история, в която бяха заплетени той, Бънди и Кристофър Сатън.

ГЛАВА ОСЕМНАДЕСЕТА

В Сакстън Хол даваха празненство, за да повикат нежните пролетни ветрове. Празник на радостта, на хубавото хапване, на танците. Без разлика дали господар или господарка, слуга или фермер — всички бяха радостни и безгрижни. В същото време се провеждаше един вид годишен панаир, на който селяните можеха да продават или да разменят стоките, които бяха изработили през зимата. Простички сергии и бараки изникваха до украсени павилиони и палатки, където се излагаха стоките. Вълнени изделия, дантели и най-различни други неща можеха да се купят там много изгодно.

Всички се надяваха на хубаво време, защото никакъв облак не биваше да помрачава такъв празник — и то наистина беше хубаво. Слънцето правеше усмивките още по-топли, смеха — по-гръмък. Похабени от работа, мазолести ръце пляскаха весело, докато пъргави танцьори се люлееха в такта на музиката. На места пред сергиите се образуваха малки групи, които разглеждаха предлаганите стоки. За няколко пенита жонгльори и акробати показваха изкуството си, смешници в костюми на рицари от стари времена яздеха дървени коне и забавляваха хората с грубичките си шеги.

Лорд Сакстън и жена му наблюдаваха пъстрата тълпа. Те се спираха от време на време, за да разгледат някоя стока, да послушат музикантите или да погледат танцуващите. Тълпата им правеше място, за да се затвори веднага след тях, но където и да се спираха, шумната веселба поутихваше, селяните застиваха с полуизпитите си халби в ръка и неприкрито зяпаха страховитата външност на лорда. Децата бързо потърсваха закрила зад полите на майките си и предпазливо надничаха, когато страшилището с неподвижна маска и зловеща походка се приближеше. Въпреки че арендаторите говореха за него с уважение, най-честата тема на тези разговори бяха ужасите, които се криеха под маската, и смелостта на жена му, която нощ подир нощ трябва да търпи образа на чудовището. Преувеличени истории за това, как той обърнал в бягство група разбойници, се носеха сред хората. Разказваше се също, че наказал безмилостно други местни бандити. Но също така лордът беше идвал с управителя си в къщите им да се осведоми за тяхното състояние и беше поискал да му кажат, дали арендата е справедлива или не. След тежките задължения, с които ги беше натоварил лорд Талбот, те бяха изненадани и благодарни, когато Сакстън намали сумите, които трябваше да плащат, с повече от половината.

След завръщането му новината се беше разпространила светкавично — лордът на Сакстън Хол е отново тук. Надеждата, че ширещата се неправда ще бъде премахната, ставаше все по-голяма. Възроди се ново чувство за справедливост. Нямаше да има вече произволно увеличаване на данъците. Правилата бяха строги, но честни, и те можеха да живеят с тях. Нямаше вече непредвидими ходове, които ги разсипваха, нямаше алчни ръце, които да искат подкуп. И всички по някакъв начин бяха доволни от новия ред.

В много отношения лорд Сакстън беше престанал да е за тях непознато чудовище. Бяха го признали за господар и той се радваше на всеобщо уважение. Никой не вярваше на измислиците, че нощем лети като огромен прилеп. За тях той наистина беше станал почти герой и те приемаха като обида, ако някой го критикуваше несправедливо.

Но при цялата им вярност и уважение нищо не беше стопило толкова бързо недоверието им, колкото дамата до него. Те вече не си спомняха, че преди време Ирайн е била една от тях и са я срещали на пазара. Сега я познаваха само като господарката на Сакстън Хол и приветливостта и тихото достойнство, с които тя придружаваше мъжа си, много спомогнаха страховете им да намалеят. Те плахо и безмълвно я наблюдаваха, когато се смееше с него и мило му говореше. Начинът, по който слагаше ръка на рамото му, непринудеността, с която приемаше докосванията му, и доверчивият шепот между двамата много допринасяха за изчезването на напрежението.

Към това се прибавяше и фактът, че Ирайн беше приятна и милостива господарка. С доволни усмивки майките наблюдаваха как тя гали някое дете и после се навежда, за да целуне друго. Тя раздаваше лакомства на сирачетата и често се спираше, за да привика най-малките при себе си. Жените с голямо вълнение наблюдаваха как прегръщаше някое бебе и го притискаше към гърдите си. По-късно си разказваха, че лордът се радвал на смеха на децата и им подавал по един пръст от кожената си ръкавица, за да си поиграят.

Когато денят клонеше към своя край, първоначалната плахост отстъпи място на веселото доволство. Макар и сегашният лорд да изглеждаше като роден в ада, а не само като преминал през него, арендаторите знаеха, че са по-добре от всякога с господар като него и с хубавата му жена за господарка. Някои се почувстваха по-уверени в това убеждение, когато кметът на Маубъри реши да придружи сина си при едно от посещенията му в Сакстън Хол. Младият Флеминг искаше да участва в състезание по стрелба, а по-старият се въртеше само около масите за хазартни игри. А те бяха за всеки вкус — от скриването на камъче под три чаши до малка игра на карти. Залаганията бяха в дребни монети, тъй като арендаторите не можеха да си позволят повече, преди да спечелят достатъчно през лятото. Въпреки това Ейвъри много внимаваше да не попадне в полезрението на домакина, докато играеше.

След известно време кметът дотолкова беше обхванат от своята страст, че изобщо не забеляза как дъщеря му го наблюдаваше отблизо с изпитателен поглед. Изненада се, когато тя го повика. Той припряно мушна печалбата си в джоба, за да я скрие от нея. След това се сбогува с малката групичка мъже и уверено се запъти към дъщеря си, сякаш никога не му бе идвало на ум, че при играта може и да се послъгва мъничко.

Ирайн леко наклони глава, докато го гледаше хладно:

— Надявам се, татко, не сте забравили, че сте гост тук и фактът, че сте роднина на господаря, не ви дава никакви привилегии.

Ейвъри се наду и започна да ръкомаха като развълнуван пуяк.

— Какво искаш да кажеш, момиче? Да не би да смяташ, че не мога да се държа на положение? Стоя тук пред теб, почти в края на дългия си живот, а ти искаш да ме поучаваш. Какво си въобразяваш! Аз съм общувал с херцози, графове и лордове, много по-знатни от твоя лорд Сакстън. А сега трябвало да внимавам дали се държа добре с някакви глупави селяни. Да те вземат дяволите!

— Дяволите ще вземат вас — отвърна Ирайн с гневен шепот, — ако сте ограбили хората на мъжа ми. Само да чуя една думичка за това, че и тук сте приложили своите номера, ще се погрижа сянката ви повече да не падне наоколо.

Лицето на Ейвъри стана тъмночервено. Той пристъпи по-близо до нея и процеди през зъби:

— Ах, ти, двулично змийче! Да не искаш да кажеш, че вярваш повече на думите на някой от тези безмозъчни негодници и ще съдиш баща си, без да му дадеш дори правото да се защити? Само защото сега носиш скъпи фусти и имаш благородническа титла, не е нужно да се държиш толкова надменно с мене. В крайна сметка аз зная много добре откъде идваш.

— Само няколко думи! И ги запомнете добре! — предупреди рязко Ирайн. — Няма да търпя да мамите хората тук!

Очите на Ейвъри искряха, когато вдигна ръка да я заплаши:

— Забранявам ти да ми говориш с такъв тон, момиче! Няма да позволя някоя като тебе да ме нарича измамник!

В гнева си той не забеляза втрещените лица на стоящите наоколо селяни, а и не усети как черното лице на една маска се приближи към него. Вдигнатата му ръка внезапно беше стисната в желязна хватка. Той се обърна, за да види кой се осмелява да го докосне, и сърцето му падна в петите. Преглътна, готов да побегне и да се скрие, но краката му не искаха да го слушат. Стоеше като вкопан в земята.

— Нещо не е наред ли? — попита строгият и суров глас. Студените, черни като абанос дупки на очите приковаха мъжа на мястото му.

Кметът машинално отвори устата си, но тя беше прекалено суха, за да произнесе дори една дума. За Ейвъри беше невъзможно да се измъкне от тази ситуация.

Без да знае точно защо, Ирайн изпита съчувствие към баща си, макар че той никога не беше се държал особено добре с нея.

— Просто стар спор между нас, милорд — отговори Ирайн вместо баща си. — Разгорещихме се малко.

Лорд Сакстън не сваляше поглед от тъста си.

— Искам да ви посъветвам, кмете, преди още веднъж така лекомислено да предизвикате съдбата. Мислете за крехкостта на тленното си тяло. Дъщеря ви сега е под моя закрила и аз ви забранявам да я обиждате.

От гърлото на Ейвъри все още не можеше да се изтръгне никакъв звук и той трябваше да се задоволи с едно колебливо кимване.

— Добре! — Лорд Сакстън разхлаби хватката си. — От сега нататък очаквам от вас да се отнасяте към жена ми с подобаващо уважение и да внимавате какво вършите в моите владения. Ако не спазвате приличието, ще съжалявате горчиво.

Ейвъри се отдръпна безмълвно и затърка насинената си китка, докато лордът отвеждаше Ирайн. Много добре знаеше, че ако някой от двамата научи как беше измамил селяните, той щеше да изгуби повече, отколкото беше спечелил. Естествено, това бяха само няколко дребни монети, но дори и да искаше да върне парите, той не знаеше кого точно беше излъгал.

Привечер на следния ден Ирайн стоеше до кулата и наблюдаваше потеглянето на каретата. Тя се запита къде ли отиват този път. Това я занимаваше толкова, колкото и тайната на скритата къща и великолепния черен жребец. Много предположения кръжаха в главата й. Обвиненията на шерифа и на лорд Талбот за призрачния ездач отново изплуваха в съзнанието й. Въпреки доверието си тя не можеше да прогони образа на Бен, който лежи проснат в собствената си кръв, и на една маскирана черна фигура, надвесена над него с окървавен нож. Това видение я караше да се страхува и разколебаваше доверието, което досега хранеше към мъжа си.

Когато колата се скри, желанието й да прозре загадката стана непреодолимо. Трябваше сама да се убеди дали той наистина ще спре при скритата къща. Може би мъжът й, ако го намери там, ще й обясни играта, която водеше, и тя щеше да забрави страховете си. Искаше да е сигурна по някакъв начин. Каквато и да беше истината!

Тя отново взе фенера и вълнения си шал, преди да влезе в тайния проход. Познаваше пътя и бързо стигна до завоя. От стаята, където беше срещнала Кристофър, струеше светлина. Тя стана по-предпазлива, изгаси фенера си и бавно се промъкна покрай стената. Проходът беше празен и тя тъкмо искаше да пристъпи в осветеното помещение, когато долови драскане отвън по вратата, и видя, че резето се движи. Ирайн отново се скри в тъмнината, плътно се прилепи до стената и затаи дъх. Вратата се отвори. За малко не извика от изненада, когато видя да влиза Кристофър. Носеше същите черни дрехи, с които го беше видяла последния път. Той очевидно много добре знаеше какво търси, защото веднага се запъти към заключената ракла, коленичи пред нея и пъхна един ключ в ключалката. Ирайн почти не смееше да диша, докато наблюдаваше как той извади чифт пистолети и измъкна дълга сабя в богато украсена ножница. Запаса колана със сабята около тънкия си кръст и пъхна пистолетите в кожените кобури. Със същата бързина той заключи раклата и отново изчезна през вратата. Ирайн облекчено се подпря на стената.

В главата й мислите съвсем се объркаха. Оръжията, които Кристофър извади от раклата, не предвещаваха нищо добро. Те бяха сигурен знак за бой. Но с кого? С още някой като Тими Сиърс? Или с пропаднал стар пияница?

Внезапно Ирайн почувства ледена студенина в сърцето си. Призрачният ездач беше облечен в черно и препускаше в тъмнината, за да убива със сабя жертвите си, които после оставяше в локва кръв. Кристофър притежаваше сабя и беше облечен с черни дрехи. И в скривалището си държеше прекрасен черен жребец, който можеше да препуска като вятър. Кристофър и нощният ездач напълно си схождаха.

Ирайн излезе от тъмнината, запали отново фитила на фенера и забърза обратно по прохода. Ако искаше да види какво е намислил Кристофър, нямаше време за губене. В случай че тръгнеше пеш към къщата, той сигурно щеше вече да е изчезнал с жребеца, докато тя пристигне. Сама трябваше да се увери дали страховете й имаха основание.

Едва когато влезе в конюшнята, за да изведе кобилата си Моргана, тя се сети, че ще е глупаво да препусне в нощта, облечена като жена. Докато разсъждаваше над това, погледът й попадна на някакви дрехи, които бяха прострени да съхнат на едно въже пред конюшнята.

Оскъдният избор се състоеше от риза, къс жакет и чифт момчешки панталони до коленете, всичко приблизително за нейния ръст. Без съмнение те принадлежаха на Кийтс, но нямаше начин да го попита. Най-добре бе да използва дрехите му без негово знание. Тя ги свали от въжето, притича до един празен ъгъл в конюшнята и мигом смъкна роклята и ризата си. Потрепери, когато усети студения въздух по голата си кожа, и със светкавична бързина навлече дрехите. Не й стигна време да закопчае ризата, която остана отворена доста под гърдите й. Покри ги с жакета и взе от роклята си една копринена панделка, за да върже с нея панталоните. Те стигаха точно до под коляното й и откриваха прекрасната гледка на краката й, обути в бели копринени чорапи. Обувките й бяха с нисък ток, така че можеше да остане с тях, но беше принудена да скрие косата си, свободно пусната по раменете, с една мръсна тривърха шапка, която висеше зад вратата. Направи гримаса, докато я нахлупваше, и се запита какви ли паразити си докарваше с нея.

Остави дамското си седло и взе едно мъжко. С помощта на бурето се качи на коня и се опита да налучка правилната стойка. Да чувства седлото непосредствено под себе си, беше съвсем ново за нея и тя не беше сигурна колко време ще издържи така. Или седлото беше прекалено кораво, или тя — прекалено чувствителна, но във всеки случай стойката не беше много удобна.

Тя впи токовете си в хълбоците на кобилата, напусна конюшнята и заобиколи с широка дъга замъка в посока към скритата къщичка. Залезът беше потопил земята в тъмночервени отблясъци, но сенките на настъпващата нощ алчно поглъщаха и последната светлинка. Изведнъж съзря облечен в черно ездач на тъмен кон, който яздеше на известно разстояние пред нея. Ирайн не се усъмни, че това е Кристофър Сатън и реши да го проследи. Не искаше да го настига и изпреварва и не вярваше, че това е възможно, ако се стигне до гонитба. Само искаше да види какво е намислил и дали наистина той беше всяващият ужас отмъстител на нощта.

Светлата луна се отдели от оковите на земята, бавно се изкачи на небето и потопи околността в сребриста светлина, достатъчно ярка, за да може да различава черната сянка пред себе си. Ирайн следваше ездача по петите като дивеч, през хълмове и долини, ручеи и блата. Понякога тя го виждаше само как препуска по някой отдалечен хълм. Разстоянието между тях постепенно нарасна и когато го изгуби от погледа си, тя се уплаши, че повече няма да може да го настигне. Пътят се виеше покрай плитката река. За да спести време, Ирайн подкара кобилата си направо през водата. Когато ударите на копитата по каменистото дъно закънтяха между дърветата на брега, тя разбра, че решението й е било много глупаво, тъй като този, когото преследваше, може би чакаше в сянката.

Кристофър вдигна глава, когато долови тропота на копита. От известно време беше усетил, че някой го следи. Сега беше моментът да приключи с това. Той обърна черния си жребец и препусна по пътя надолу към едно място, където можеше да подготви подобаващо посрещане за негодника. Ирайн предпазливо излезе от водата и насочи кобилата си нагоре по хълма. Беше изгубила черния ездач от погледа си и мисълта, че той може да е поел по друг път, я караше още по-настойчиво да пришпорва животното. Премина през едно място с ниски дървета, когато внезапно от храстите излетя черна сянка. Твърдото тяло се удари в нея, тя изкрещя и падна от седлото.

При удара Кристофър усети, че е сбъркал нещо, защото това, което държеше в ръцете си, беше толкова леко и нежно, че можеше да бъде само жена. Още във въздуха той се опита да се извърти и да предпази крехката фигурка от удара на падането. В същия миг гневно цвилене прониза нощта, тъй като юздите бавно се изплъзваха от ръцете на Ирайн и се впиваха в тялото на кобилата. Кристофър тъкмо беше паднал в прахта на пътя, когато погледна нагоре и видя размаханите копита на подплашената кобила. Той позна белите чорапи и веднага разбра кой беше неканеният гост. От страх да не би пръхтящото животно да я нарани в объркването си, той се хвърли върху Ирайн. Кобилата го прескочи грациозно и запрепуска с тропот натам, откъдето беше дошла.

Малкото зверче, което беше хванал, веднага привлече цялото му внимание. В отчаяните си опити да се освободи тя дращеше лицето му с нокти и се опитваше да изскубне косата му от главата. Доста трябваше да се потруди, за да се предпази, докато най-после здраво хвана мятащите се ръце, притисна я плътно до земята и задържа лейди Сакстън под тежкото си тяло.

Ирайн беше заловена и прикована по средата на пътя. От схватката косата й се беше разпиляла, а дрехите й се бяха отворили доста предизвикателно. Раздърпаният жакет откриваше голата гръд, която бе притисната до твърдите му гърди. Тънките панталони й позволяваха да чувства все по-усилващия се натиск върху бедрата си. Без да може да помръдне, тя лежеше лице в лице със своя укротител. Въпреки че главата му бе в сянка, нямаше съмнение нито кой е, нито че й се смее иронично.

— Кристофър! Звяр такъв! Пуснете ме! — Тя гневно се опитваше да се изскубне от него, но това не му правеше никакво впечатление.

Зъбите му светнаха в тъмнината, когато лицето му се озари от широка усмивка.

— Разбира се, че няма да ви пусна, мадам. Трябва да ми се закълнете, че ще сдържате чувствата си. Страхувам се, че иначе красотата ми може да пострада от натрапчивото ви внимание.

— Точно така! И ще бъде съвсем справедливо, сър! — изсъска тя в отговор.

Той въздъхна с престорено разочарование:

— Изключително приятна поза.

— Забелязах това! — отвърна тя хапливо, без да се замисля. После прехапа език, като се надяваше забележката й да не бъде разбрана.

Но той не й достави това удоволствие. Беше осъзнал по какъв начин му въздейства леко облеченото й тяло и отговори, смеейки се:

— Макар и да не се възползвате от моите страстни желания, мадам, не може да се отрече, че те се събуждат много бързо.

— Точно така! — съгласи се подигравателно тя. — От всяка фуста, която се развее покрай вас!

— Готов съм да се закълна, че в момента това, което ме съблазнява, не е фуста! — Той задържа ръцете й с една ръка, а другата прокара по бедрото й и отвърна със замислен глас: — По-скоро прилича на момчешки панталон, при това до коленете. Но как е възможно? Нима съм нападнал някакво конярче?

Това, че Кристофър я опипваше спокойно, сякаш имаше пълното право да го върши, отново разпали гнева на Ирайн.

— Слезте от мене, вие… вие… магаре! — Това беше най-обидната дума, която й хрумна в момента. — Пуснете ме!

— Магаре, казвате? — попита той подигравателно. — Мадам, позволете ми да отбележа, че магаретата съществуват, за да бъдат яздени, а в момента вие сте тази, върху която почива моето тяло. Освен това знам, че жените са създадени, за да носят най-често мъжете си или тяхното семе. Но не бих се осмелил да твърдя, че имате дори и далечна прилика с фигурата или муцуната на това животно.

Тя изскърца със зъби, защото той беше свикнал да подхваща и най-обикновените й забележки и да ги преиначава с хумора си. Не можеше да търпи нито секунда начина, по който я беше възседнал.

— Ще ме оставите ли най-после да стана?!

— Но, разбира се, мила моя. — Кристофър се подчини, сякаш желанието й беше закон за него, помогна й да стане и грижливо започна да изтупва гърба й от прахта.

— Достатъчно! — изкрещя тя. Платът на панталоните дотолкова бе изтънял от времето и многото носене, че не й даваше особена закрила от настойчивостта на ръката му.

Той се изправи, но не погледна очите й. Погледът му беше насочен по-надолу и тя бързо забеляза, че отворената риза откриваше бялата й гръд. Уплашено затаи дъх, загърна широко отворения жакет около тялото си и се опита да го закопчае. Погледът му се плъзна още по-надолу и той изненадано и учудено се загледа в краката й.

— А сега ще ми кажете ли, моля ви се, защо се намирате тук в това странно облекло?

Ирайн ядосано отстъпи назад и продължи да се изтупва, след като беше решила проблема с ризата.

— Има хора — отвърна тя остро, — които нощем нападат жените и се надявах да ги избягна, като се преоблека в мъжки дрехи. Естествено, не можех да предположа, че имате навика да се нахвърляте върху безобидни минувачи като побъркан.

Погледът на Кристофър нежно обходи добре оформените й задни части и се възхити как панталонът се опъна, когато тя се наведе, за да вдигне шапката си.

— Вие не минахте просто така, мадам — отбеляза той, — вие ме преследвахте. Защо?

Ирайн рязко се обърна, за да го погледне.

— Точно така! Това е вярно и след всичко, което научих, е нужно някой да ви следва, за да разбере какво зло пак сте намислили.

— Да съм намислил нещо зло? — Гласът му звучеше невинно и изненадано. — Как ви хрумна, че имам нещо лошо на ум?

С широко движение на ръката тя посочи черното му облекло.

— Черен жребец? Черни дрехи? Нощна езда? Изглежда, че имате еднакви навици с призрачния ездач.

Кристофър се засмя иронично.

— Тогава естествено знаете също, че убивам бедните и честни хора, докато спят.

Ирайн остро го погледна в очите.

— Точно това исках да ви попитам. — Тя дълбоко пое въздух, за да успокои гласа си. — Ако вие сте нощният ездач, защо убихте Бен?

Той й отвърна с въпрос:

— Ако бях нощният ездач, защо ще бъда толкова глупав да убивам онзи, който познава враговете ми? Смятате ли, че това е мъдро? Аз наричам това глупост. Но ако принадлежах към онези, за които той говореше, тогава бих имал основателна причина да го приспя завинаги, преди да е разказал историите си.

Ирайн не се задоволи с това, защото в списъка на убитите имаше и други имена.

— Ами Тими Сиърс?

— Той ли? — попита Кристофър. — Крадец! Убиец! — Той повдигна рамене. — Може би дори един от тези, които запалиха Сакстън Хол.

— Вие ли го убихте? — попита тя.

— Ако бях призрачният ездач, щях да съм глупак да убия човек, който донасяше за враговете ми случки, места и имена. Което впрочем също не е много умно, мадам. Мисля, че Тими е направил грешката да разкаже прекалено много на приятелите си. И тъй като те не са светци, са го пратили на по-висш съд.

— А другите убити? — продължи да упорства тя.

— Ако аз бях призрачният ездач, мадам, бих убил само онзи, който иска да отнеме моя живот. Но това не е убийство.

— Вие сте призрачният ездач, нали? — каза убедено тя.

— Мадам, да предположим, че шерифът дойде при вас със същия въпрос, какво ще му отговорите?

Ирайн се вгледа в него и изведнъж се почувства объркана. Тя не беше в състояние да понесе мисълта, че може да го обесят. Тази мисъл така я уплаши, сякаш ставаше въпрос за собствения й живот. Може би дори повече.

— Повярвайте ми, мадам, аз няма да направя признания.

— Да, но вие и не отричате нищо — отвърна тя.

Той се усмихна и невинно разпери ръце.

— Имах да свърша някои работи в селото и тъй като се носят толкова слухове за разбойници, които бродят по тези места, взех някои мерки, за да не ме забележат. И си избрах бърз кон. Какво повече можете да предявите като обвинение срещу мене?

— Няма нужда да си хабите думите, мистър Сатън. Убедена съм, че вие сте този, когото шерифът търси. Все още не разбирам основанията ви, но се надявам те да са честни. — Тя почака, но не получи потвърждение на думите си и й стана ясно, че няма да чуе нищо повече. Докато изтупваше праха от тривърхата си шапка, Ирайн се огледа за коня си, но не можа да го открие никъде.

— Вие така уплашихте кобилата ми, че тя избяга. Как ще се прибера сега в къщи?

Кристофър вдигна глава и изсвири пронизително. В тишината се дочуха удари на копита и Ирайн се изплаши, когато видя лъскавия черен жребец да препуска към тях. Той галопираше право към нея и тя не знаеше дали ще успее да спре. За по-сигурно пристъпи към Кристофър и колебливо се хвана за ризата му, когато конят се подхлъзна леко пред тях и се закова. Нямаше много доверие в жребците и в техния характер, затова дъхът й секна, когато Сатън я вдигна и я сложи на седлото. Близостта на мъжа зад нея я успокои. Изведнъж усети, че й е приятно да я притиска до топлото си тяло, и не я интересуваше много, че тънките й панталони не й предлагаха сигурна защита.

Тя нахлупи тривърхата си шапка и тръсна косата си, за да я събере на кок отдолу. Кристофър се закашля престорено силно и тя му хвърли въпросителен поглед през рамо. В ярката лунна светлина видя една лека усмивка.

— Мисля, мадам — покашля се той, полузадушен, — че сте донесла малко прах от пътя. Когато се приберем, и двамата ще се нуждаем от хубава баня.

Ирайн повдигна вежди и усмивката му стана още по-широка.

— В отделни бани, разбира се. Нищо не е толкова далеч от мене, колкото мисълта да опороча девическата ви чистота с гледката на гол мъж.

— Не съм девствена! — изплъзна се от устните на Ирайн и тя веднага се ядоса на съчувствения му смях. Опита да се скрие под шапката, обаче в бързината тя се изплъзна от ръката й и падна на земята.

— Тогава сигурно не бихте имали нищо против да седите с мене в една вана? — попита развеселен той. Приведе се към ухото й и топла тръпка я полази, когато той прошепна: — Намирам, че е много съблазнителна мисъл.

Тя почувства топлина, която едва ли беше предизвикана само от изчервяването й.

— А вие, сър, имате много лоши мисли!

— Съвсем не, мадам — възрази той, — просто малко фантазия. И не виждам нищо лошо в това.

— Очевидно лесно е… — Тя се спря и потърси по-точен и подигравателен израз от „да тичате по фустите…“.

— Лесно е да бъда възбуден? — попита той.

Ирайн преглътна.

— Разбира се, че не!

— Променили сте мнението си? Току-що казахте, че трябва само да ми се мерне някоя пола…

— Много добре знам какво съм казала!

— Изглежда, че този въпрос много ви занимава, мадам.

— Защо ли? — отвърна тя с недвусмислена ирония. Много ясно усещаше с тялото си, че зад нея седи мъж.

— Защото силно ме желаете? — попита той с престорена невинност.

От гняв Ирайн пое дълбоко дъх.

— Аз съм омъжена, сър!

Той въздъхна шумно.

— Значи пак започваме тази песен!

— О, вие, подигравчия такъв! Защо не ме оставите на мира?

— Нима съм ви карал да препускате след мене? — отвърна той.

Тя изстена отчаяно.

— Съжалявам, че го сторих.

— Наранихте ли се? — Той я прегърна по-плътно. — Аз поне не чувствам нищо такова.

— Кристофър, ако не изпитвах такъв страх от коня, щях да ви зашлевя шамар — заплаши го тя.

— Но защо? Просто се осведомих за вашето здраве.

— Защото отново си отпускате ръцете! Престанете с това! — Тя ядосано отблъсна ръката, която удобно се беше настанила на бедрото й. — Никога ли не ви омръзва да играете на съблазнител?

— Това е спорт, който ме стопля и ми дава необходимото вълнение, мадам — каза той и приглушено се изсмя в ухото й.

Ирайн вече беше отворила уста за хаплив отговор, но размисли, защото той сякаш имаше подходящо възражение за всяка нейна забележка. Макар че не й беше лесно, тя прекрати разговора и те продължиха мълчаливо ездата.

Луната сипеше сребърната си светлина над хълмове и долини, а погледът на Кристофър обхващаше друга прекрасна гледка. Все по-често поглеждаше надолу, където постепенно разхлабващият се жакет откриваше нежните бели хълмове и дълбоката долина между тях.

Под някакъв предлог той сложи ръка на бедрото й и промени положението й. Беше изключително доволен от резултата, тъй като сега му се предлагаше още по-добър изглед и се откриваха съблазнителните тъмни полумесеци.

Ирайн беше толкова ядосана от безпомощността си срещу този безсрамен сладострастник, че не обръщаше внимание на облеклото си. Той явно се чувстваше много добре така, притиснат до нея. Но каквито и усилия да полагаше, тя не можеше да го изгони от съзнанието си. Вече се приближаваха към Сакстън Хол, когато Ирайн отново заговори:

— Оставих роклята си в конюшнята — призна му тя. — Трябва да отида още веднъж там и да си я взема.

— Аз ще донеса дрехите ви — предложи той. — Само ми кажете къде точно се намират.

Ирайн всъщност не виждаше основание да се кара с него по този въпрос и му обясни точно къде беше скрила роклята си.

— Оставете ги в прохода, а аз ще си ги взема по-късно.

Не след дълго тя отново беше в стаята си, във вана с топла, благоуханна вода. Аги беше освободила Теси за тази вечер, затова сама остана да оправи леглото. Икономката остави две кофи с топла вода до ваната. Искаше да донесе още няколко кърпи и да се върне, когато Ирайн започне да си мие главата.

Ирайн чу как вратата се затвори след жената и след това като далечно ехо долетяха ударите на часовника, който биеше дванадесет. Тя изненадано се надигна. Струваше й се, че вечерта беше минала светкавично. Лорд Сакстън можеше да се прибере всеки момент и как тогава щеше да му обясни късното си къпане? Трябваше ли да споменава Кристофър? Но тя се страхуваше, че очите й щяха да издадат възхищението, което изпитваше към този мъж.

Тя се разбърза, намокри косата си и я натърка с уханен сапун. В очите й залютяха няколко капки, които се бяха стекли по веждите й. Наплиска с вода в лицето си, за да премахне ужасното парене. Здраво стиснала очи, тя потърси на ръба на ваната пълната кофа, когато чу, че вратата се отваря и затваря наново.

— Аги, ела, моля ти се, и ми помогни — извика тя. — Влезе ми сапун в очите и не мога да открия кофата с вода, за да си изплакна косата.

Дебелият килим в стаята заглуши приближаващите се стъпки и тя усети само, че някой пристъпи до ваната. Кофата бе повдигната и тя се приведе напред и зачака топлата вода да се стече по косата й. Докато траеше това, тя разстла насапунисаните си къдри под струята. Изля още една кофа, преди да протегне ръка за ленената кърпа, която уви около главата си. С въздишка вдигна лице и най-после отвори очи, за да срещне развеселената усмивка на Кристофър Сатън.

— Кристофър! — Уплахата й се превърна в безгранична паника, когато с една ръка прикри гърдите си, а с другата се опитваше да закрие скута си. — Разкарайте се оттук! Вървете си!

Той посегна към пеньоара й.

— Изглежда, бяхте в безпомощно положение, мадам, и аз си помислих, че се нуждаете от съдействие. — Като нещо съвсем естествено той държеше пеньоара й в ръка. — Да ви подам ли това тук?

Макар че отново трябваше да открие за момент голотата си, Ирайн го изтръгна от ръцете му и го сложи пред гърдите си. От очите й хвърчаха искри, когато посочи с една ръка към вратата.

— Вън! Изчезвайте! Веднага!

— Но Аги е в коридора — опита се да възрази той и се усмихна. Огледалото му откриваше съблазнителната гледка на един изключително добре оформен гръб. — Аз ви носех дрехите, когато тя се качи по стълбите, и бях принуден да се скрия тук, за да не ме забележи.

— Нали ви казах да ги оставите в прохода! — процеди тя през зъби.

— Но там има плъхове и други животинки, мадам. — Очите му светеха развеселено, когато я подсети за отвращението й към тези гадини. — Не исках да си направят гнезда в дрехите ви.

Ирайн сметна обяснението му за разумно, защото дори самата мисъл, да намери някоя от онези животинки в дрехите си, я караше да потръпва.

— Ами ако Аги ви завари тук?

Широките му рамене се повдигнаха с жест на спокойно безразличие.

— Заключих вратата. Тя сигурно ще предположи, че е дошъл мъжът ви, и ще се оттегли.

— Ами ако Стюарт се върне? — попита гневно тя. — Тогава няма да имате друг избор, освен да се срещнете отново с него при дуел с огнестрелно оръжие.

Той се усмихна безсрамно и наново се наслади в огледалото на прекрасните извивки на бедрото й и на хубавите й задни части.

— Ще мисля за това, когато му дойде времето.

Малко несигурна, Ирайн се обърна назад и уплашено задържа дъх, когато видя гърба си в сребърното огледало. С приглушен вик на гняв и свити юмруци тя се обърна, но той със смях хвана китките й и попречи на опитите й да се освободи.

— Сега ви хванах, мадам. — Очите му светеха и той се усмихна широко. — И този път няма да ви изпусна, преди да съм казал всичко, което имам да казвам.

— Нима вярвате, че можете да нахълтвате тук като някой ненормален, без да спазвате каквото и да било благоприличие, и да ме карате да ви изслушам?! — Мисълта, че може би той я смята за лесна плячка, направо я вбеси. — Да не би да си мислите, че след това, което стана в каретата, можете да идвате тук и да се натрапвате в стаята ми? В никакъв случай, сър! Нямам желание да слушам каквито и да било обяснения от ваша страна. Държа да изчезнете оттук, преди да ви е открил Стюарт!

Тя излезе от ваната, възмутено навлече пеньоара си и щеше да напусне банята, ако силните му ръце не я бяха задържали и въпреки съпротивата й не я бяха притиснали плътно до стегнатите му гърди.

— Ирайн, чуйте ме — каза той и стана сериозен.

От синьо-виолетовите й очи изскачаха искри. Нямаше да отстъпи, дори само от страх, че това, което се беше случило в колата, може да се повтори, и този път да има много по-опустошителни последствия.

— Ако моментално не напуснете стаята, Кристофър, ще започна да викам. Кълна ви се!

Мускулите на скулите му се стегнаха и пак се отпуснаха, когато погледите им се срещнаха. Кристофър разбра, че това, което имаше да каже, трябва да почака до някой по-спокоен момент, но имаше нещо, което трябваше да бъде изяснено веднага.

— Ще ви сложа на свещеното легло, мадам — изръмжа той, — но преди това има нещо, което искам от вас, и ще си го получа!

Устата му се приведе към нейната и се отвори, а сърцето на Ирайн внезапно подскочи, когато разбра намерението му. Опита се да се възпротиви, защото знаеше как силите й чезнеха под целувките му, но погледът му сякаш я беше парализирал. Изведнъж устните му се озоваха върху нейните с влажна, гореща страст, която я прониза като комета и подпали огън в нея. Беше дива, страстна целувка, която напрегна всеки нерв в тялото й и задуши слабата й съпротива под огромната тежест на неутоленото желание. Устата му се спусна и проникна в топлите и влажни дълбини на нейната, докато тя усети как всичко вътре в нея изгаря до последната фибра. Крайниците й започнаха да треперят, решителността и волята й чезнеха, а целувките му нямаха край.

Сякаш беше минала цяла вечност, когато той най-после вдигна глава. Очите му горяха, вперени в нейните, и той безмълвно я понесе към леглото. Ирайн усещаше слабостта си и се съмняваше, че ще бъде в състояние да вдигне ръка и да го спре, ако сега я пожелаеше. Сиво-зелените му очи сякаш проникваха в душата й и тя почти не усети как той я постави на леглото. Чувствата й бяха смесени: огромно облекчение и една следа от разочарование. Не искаше той да си отива, но не можеше и да го помоли да остане. Но само миг след това той беше до вратата и си излезе.

Ирайн придърпа одеялото до раменете си и се сви под него на стегната и отчаяна топчица. Тази вечер напълно беше объркала усещанията й и тя не можеше да успокои треперещото си тяло. То беше като опънат лък, който още трепти от изстреляната стрела. Тя стисна зъби и се опита да се възпротиви на обърканите си чувства, но дори и най-голямото усилие не помагаше.

Отчаян вик се изплъзна от устните й, тя рязко стана, махна кърпата от главата си и я хвърли на пода. Студенината на косите й, все още мокри, я накара да потрепери и тя изтича към камината, за да приседне на топло. Отпусна глава на коленете си и изложи дългите си къдрици на топлината на огъня, докато ги решеше с четката, за да изсъхнат. Въпреки че силната топлина леко зачерви кожата й, тя не можа да успокои нервите си.

Върна се в леглото и се опита да мисли за нещо отрезвяващо. Един тъмен силует изплува в съзнанието й, тя извика пред вътрешния си взор едрата, куцаща фигура на мъжа си и с непоклатима воля разруши илюзията за Кристофър. Образът на осакатения проникна бавно в мислите й и треперенето й се успокои. Тя искаше да продължи отрезвяването си и започна да си спомня месеците и отделните си срещи с лорд Сакстън досега. Спомените заплуваха в съзнанието й, появиха се размазани, неясни картини и се смесиха с тях, докато накрая се сляха в объркан безпорядък от събития, които нямаха нищо общо с действителността. Като през плътна мъгла тя видя широко зейнала паст, а после фонтани от вода, които плискаха зад препускащи копита. Една фигура в черно наметало се плъзна от танцуващия жребец и започна да си пробива път през водните струи към нея.

С лека въздишка Ирайн се отпусна в сигурните прегръдки на съня, който я обхвана. Сънищата продължиха в същата посока, в която ги беше тласнала чрез съзнателните си мисли. Тя се намираше сред веещи се кърпи и наметала, загубена в безкрайните им дебри. Луташе се нагоре-надолу объркана, но нежните цветове на копринените платове я държаха в плен. Тогава през меката мъгла една облечена в черно фигура закуцука към нея. Тя се опитваше да избяга, обаче не можеше да намери изход, а той се приближаваше все повече и повече, докато накрая всичко около нея се превърна в бездънна чернота. Тя се унесе, безпомощна и зашеметена. Искаше да седне или да стане, да крещи, но беше като парализирана в един отвъден свят, неспособна да се движи.

Силни ръце се протегнаха към нея, за да й дадат опора и да я изтръгнат оттам. Тя почувства живителната топлина на мъжко тяло, което се допираше до гърба й. Никога преди това не беше изживявала толкова живо някой сън и с мъка се опита да се върне към действителността. Въпреки че очите й още виждаха тъмнината на съня, сетивата й подсказваха, че реалността се беше върнала при нея под формата на мъж. Но нишките на разума все още бяха тясно оплетени с фантазията, така че едното преминаваше в другото, и тя можеше да разпознае мъжа в тъмнината, топъл и изпълнен с живот, но без определено тяло или ясно лице. Обхвана я внезапен страх да не би натрапникът, който така я беше измъчвал, да се е върнал да легне до нея. С приглушен вик на ужас тя се изправи рязко. Но тогава се появи една ръка, която я задържа, и се чу дрезгав шепот, който я успокои.

— Не, не, никога не си отивай, любима. Ела при мене и си почини в прегръдките ми.

Облекчена, Ирайн се притисна до него и не оказа съпротива, когато той се обърна към нея. Той приведе глава и дъхът й секна, когато един горещ език опари гърдите й. Мъчително бавно той се плъзгаше по нежните хълмове и оставяше гореща следа. Сетивата й се изгубиха в див и шеметен вихър, който спираше дъха й. Действителността се разми и различните образи се смесиха в съзнанието й — страстен любовник, съпруг с белези и фигура в широко черно наметало, която я изтръгва от ноктите на хищната глутница.

Усети как той се надига над нея. Ръцете му бавно и нежно се плъзнаха по гърдите и замилваха вътрешната страна на бедрата й. Цялото тяло на Ирайн трепереше. Дълбоко в нея растеше желание, което все повече настояваше за удовлетворение. Тя го придърпа в прегръдките си и дланта й се плъзна по къдравите косми на гърдите му. Под ръката си усети силни, стегнати мускули и треперещите й пръсти изследваха едрото му тяло, възхищаваха се на това, което обикновено оставаше скрито за очите й… Тя се изправи на колене, за да го погледне, и бавно започна да се движи между бедрата му, силно притиснала ръце до тялото му. Целуна го по врата, при което гърдите й леко галеха неговите. Разпуснатата й коса падаше по раменете й, ръцете й страстно обгръщаха врата му и телата им се сляха. Дъхът му секна и сърцето му заудря като чук, докато се наслаждаваха на блаженото, чисто удоволствие.

— Целунете ме — помоли тя с шепот. Силно желаеше той да изгаси спомена за Кристофър по устните й, да я засити със своите целувки, така че мисълта за друг мъж вече да не стои между тях.

Устните му се спуснаха по раменете й, той я бутна обратно на леглото и започна да целува гърдите й. Тя изпита леко разочарование от това, че той избягваше устните й, но тогава чувствата й бяха отнесени от горещите и страстни целувки, които галеха тялото й. Той се движеше над нея и тя го пое в себе си без никакъв страх. Ръцете и тялото я боляха от желанието да го притисне плътно до себе си и да му даде всичко. Главата й се зарови в гръдта му и тя усети как той приближава връхната точка. Жарта на неговата страст, която тя усещаше дълбоко в себе си, така разгоря пулсиращото й желание, че тя си помисли, че ще се пръсне. С върховете на пръстите си потърси познатия белег и ноктите й нежно се плъзгаха по гърба му, докато с влюбени стонове движеше бедрата си. Тя прошепна едно име и за миг времето сякаш спря. Надигна се срещу него, когато той искаше да се отдръпне, и отметна глава, така че косата й се посипа по леглото като див водопад от разрошена коприна. Той целуна тънката й шия и отново започна да я приближава до този изпепеляващ всичко миг на изпълването, докато с въздишка на екстаз дъхът й заплаши да секне.

Действителността бавно започна да се връща и Ирайн отново се спусна към земята. Усети, че нещо се движи до нея, и ръката й нежно погали гърба му, когато той се надигна от гнездото на любовта им. С последни сили тя се търкулна на осветената от камината половина на леглото и отдръпна настрана завесите, когато вратата се хлопна.

— Стюарт! — Гласът й се беше превърнал в шепот. Тя се взираше в танцуващите пламъци и се питаше какво го беше накарало да си тръгне. Обикновено той оставаше при нея и тя се нуждаеше от топлината му. Преживяването на тяхната близост беше прекрасно, а и тази нощ не я беше преследвало друго лице, образът на…

Студени тръпки полазиха гърба на Ирайн и внезапен ужас я обзе, когато се сети за името, което беше прошепнала. То не беше Стюарт.

Тя отчаяно се обърна, зарови лице във възглавницата и усети как кръвта се качи в главата й.

— О, Стюарт! — изстена тя. — Какво направих?

ГЛАВА ДЕВЕТНАДЕСЕТА

Утрото наближаваше. Ирайн по-внимателно от всякога се занимаваше с тоалета си, за да успокои нервите си. Би предпочела да остане по-дълго в стаята си, но не искаше да изглежда страхлива. Избра една матовосиня рокля и вплете панделки в косата си. Така тя предложи много приятна гледка на мъжа си, докато плахо се приближаваше през големия салон. Той чакаше до стола си при камината и Ирайн изтълкува втренчения му поглед като лош признак. Усмихна му се леко и несигурно, когато седна на стола срещу него. Не беше в състояние да го погледне в очите и затова се вгледа в огъня на камината.

Ако беше очаквала невъздържани укори, той я разочарова. Потискаща тишина цареше в помещението. Тъй като знаеше, че няма да избегне обясненията, тя се приготви за решителна защита. Пое дълбоко дъх, вдигна поглед към него и беше готова смело и открито да му отговори на всеки въпрос, който й зададе.

— Добро утро, мила. — Дрезгавият глас прозвуча почти весело. — Трябва да ви се извиня, че снощи така внезапно ви напуснах.

Ирайн беше учудена. Не можеше да намери обяснение за доброто му настроение. Със сигурност беше чул как тя прошепна името на братовчед му и не можеше да му е убягнало, че макар и несъзнателно тя желаеше друг мъж, докато той й даваше любовта си.

— Помислих си, че днес един излет до Карлайл би ви доставил удоволствие. Съгласна ли сте?

— Но, разбира се, милорд.

— Добре. Тогава след закуска ще тръгнем.

— Трябва ли да се преоблека? — попита колебливо тя.

— Разбира се, че не, мадам. Така, както сте, изглеждате много добре. Рядък скъпоценен камък, на който се радват моите очи. Искам да ви запозная с някои хора, но за това ще говорим по пътя. Време е, мадам, да уредя някои неща.

Ирайн се обезпокои, страхуваше се, че тази забележка крие нещо лошо, следователно въпросът, от който се опасяваше, още не беше приключен.

Лорд Сакстън се извърна към масата, която беше сложена за нея.

— Елате, Ирайн. Сигурно сте полумъртва от глад.

Тя искаше да възрази, но замълча навреме. Мисълта, че ще трябва да се изправи срещу Стюарт, беше отнела апетита й, а освен това нямаше смисъл да отлага предстоящия разговор. Но все пак няколко хапки щяха да се отразят добре на стомаха й.

Готвачът беше хвърлил много усилия и Ирайн не можеше да вини за лошото си настроение съблазнителните ястия, наредени пред нея. Въпреки това тя не можа да преглътне повече от една-две хапки. Когато Пейн се появи, за да съобщи на господаря, че Бънди иска да говори с него в кабинета му, тя облекчено прие това като повод да бутне настрана чинията си. После се върна при камината и бавно отпи от чая си, докато чакаше мъжа си.

Ударът на часовника отбеляза четвърт час, когато лорд Сакстън се върна в големия салон. Той спря до стола й, за да се извини.

— Съжалявам, мадам, но трябва да отложа посещението ни в Карлайл. Току-що ми съобщиха за една много спешна работа, която се налага незабавно да уредя, колкото и да ме наскърбява фактът, че ще трябва да ви оставя сама. Не зная и кога точно ще се върна.

Ирайн се замисли над щастливия случай, който я предпази от очаквания разговор. Тя изпи чая си и усети как напрежението започва да изчезва. Колата потегли. Тя чу как се отдалечи шумно и продължи да седи в тишината като някой, на когото още веднъж се беше разминал пътят към ада.

Когато се отпусна, тя постепенно започна да усеща умората. Сети се, че последната нощ беше спала много малко, и се изкачи по стълбите към стаята си. Там свали роклята си, сви се под завивката и веднага заспа.

Когато Ирайн се събуди, по небето на запад вече се бяха появили първите розови ивици. Тя се почувства прекрасно освежена и изпълнена с желание за действие, много по-голямо от скромните й задължения като господарка на къщата. Сети се за кобилата Моргана и въпреки че нямаше намерение да повтаря глупостта със следенето на Кристофър, мисълта за една малка разходка на кон я блазнеше.

Без да се колебае, тя си облече костюма за езда. Преобличането в панталони беше излязло неудачно и затова беше по-добре да запази преимуществото и уважението, които онзи негодник дължеше на една дама. Но се сети за срещата си с Тими Сиърс и взе два пистолета за всеки случай.

Тя пъхна една монета в ризата на конярчето и взе дрехите със себе си, когато тръгна към конюшнята. Скри всичко под тъмносивото палто, което беше наметнала, и беше сигурна, че ще може да ги върне незабелязано. Когато отиде в конюшнята, Кийтс тъкмо беше при чешмата, за да вземе вода. Тя използва възможността и скри дрехите под едно седло, където той трябваше да ги намери. С престорена невинност се възхити на кобилата, когато той се върна, и любезно го помоли да я оседлае.

— Мадам, господарят строго забрани да излизате на езда без придружител. Не знам, но не мога да ви оставя така сама да тръгнете. Искате ли да дойда с вас?

Ирайн тъкмо понечи да се съгласи, когато забеляза един ездач, който препускаше по пътя към къщата. Тя пристъпи навън и се вгледа във фигурата на коня, докато различи стойката на брат си. Да види отново Фарел на кон беше радостно. Първо, защото го беше купил със собствени пари. Но най-вече я радваше това, че той отново се осмеляваше да язди.

— Брат ми е тук — съобщи тя на Кийтс. — Ще го питам дали иска да ме придружи.

— Добре, мадам. Кобилата ей сега ще е готова.

Когато Фарел се приближи до кулата, Ирайн го повика и му помаха за поздрав. Той й отвърна и насочи коня по пътя, който водеше към нея.

— Добър вечер — поздрави го весело тя. — Нуждая се от придружител и тъй като лорд Сакстън не е в къщи, питах се дали мога да те помоля да ме придружиш на една малка разходка?

— Лорд Сакстън не е в къщи? — повтори той и гласът му издаде голямото му разочарование. Беше се надявал, че отново ще пострелят заедно, и беше донесъл скромната си сбирка от огнестрелни оръжия.

Ирайн се разсмя, когато видя на седлото му един дълъг мускет и три пистолета.

— Зная, че съм само твоята сестра и затова сигурно ще съм лош заместник на този, когото искаше да видиш тук.

Фарел кимна кратко с глава в посока на пътя и се засмя развеселен.

— Хайде, идвай. Това е най-малкото, което мога да сторя за сестра си.

Тя пое ръката му, за да й помогне при качването на кобилата, оправи полите на палтото си и накрая му кимна. Той препусна малко напред и избра пътя, след което й позволи да го настигне и се обърна засмян към нея.

— Ти вече си сигурен в себе си, нали? — попита усмихнато тя. Беше горда с това, което беше постигнал, и знаеше, че трябва да е благодарна на Стюарт, който отново беше събудил жизнеността на брат й.

— Какво ще кажеш за едно малко надбягване? — опита се да я предизвика той.

Ирайн се огледа. Тя знаеше, че се намираха на пътя, който води на юг. Лъчите на залязващото слънце гаснеха пред настъпващата вечер. След преживяванията от предишната нощ тя вече не смееше да се отдалечава толкова много от къщата без закрила. Знаеше се, че разбойниците безмилостно нападаха безпомощните, и тя не искаше да става жертва на каквото и да било насилие.

— По-добре да се връщаме — отвърна тя. — Бях забравила, че вече е толкова късно.

— Нека тогава да се състезаваме само до върха на хълма — настойчиво помоли брат й. — След това ще се върнем.

Ирайн заби пети в хълбоците на кобилата и смехът й закънтя през рамо, когато животното бясно препусна. Фарел извика войнствено, когато я последва. Непринудената й веселост се сля в една мелодия с тропота на копитата и с вятъра, който свистеше покрай ушите й. С цялата си душа тя се отдаде на надбягването и пришпорваше Моргана с леки пляскания на камшика си. Фарел я настигна и беше с половин дължина пред нея, когато стигнаха върха на хълма.

Внезапно въздухът беше процепен от изстрел, последван от още няколко оглушителни експлозии. Миг по-късно Ирайн спря, макар и малко несигурно. Те стояха абсолютно безмълвни, за да се ослушат, докато очите им се опитваха да пробият здрача. Вик на ужас прониза тишината, после премина в хлипащо, умолително: „Не!“ — и още един изстрел изтрещя над хълма. Той беше придружен от тънък, отчаян вик, значително по-слаб от първия, който внезапно замлъкна.

Косата на Ирайн настръхна. След бърз поглед към Фарел те предпазливо насочиха конете си в сянката на редица дъбове, които ограждаха пътя, и продължиха да яздят към върха на хълма. На следващото възвишение видяха облечен в черно мъж, който от коня си наблюдаваше пътя. Фарел й направи знак и Ирайн изчака със затаен дъх, но ездачът не даде никакво предупреждение. Малко по-късно един глас повика мъжа и след кратка размяна на реплики той препусна към придружителя си и изчезна.

Облекчените им въздишките се смесиха в тишината. Под закрилата на тъмните дървета те бавно се придвижиха напред, докато достигнаха гребена на хълма, откъдето можеха да наблюдават долината. На пътя беше спряла кола, около която в светлината на един фенер се суетяха група облечени в черно мъже. Един кон лежеше мъртъв до колата, а останалите тъкмо биваха отвеждани. Вратите бяха широко отворени и Ирайн уплашено затаи дъх, когато видя богато облечен мъж, чието тяло наполовина висеше от колата. Кочияшът и прислужниците лежаха проснати на пътя. Една млада жена беше единствената оживяла. Те бяха вързали ръцете й за двете напречни летви, така че тя беше принудена да възседне лежащия на земята ок. Бандитите се забавляваха да й свалят украшенията и да я опипват грубо. Хлипащите й молби бяха заглушени от силния смях на мъжете.

Фарел бутна Ирайн още по-навътре в сянката, съвсем извън светлината на луната. Шепотът му настояваше:

— Те ще я убият… или още по-лошо… не мога да чакам помощ!

— Но те са повече от дузина, Фарел! Какво можем да сторим срещу толкова бандити?

— Можеш ли да доведеш шерифа? Аз ще се опитам да ги задържа… по някакъв начин.

— Би било лудост да се намесиш сам — възпротиви се Ирайн.

— Дай ми пищовите си — прошепна той и протегна ръка, за да ги поеме. Когато тя се поколеба, той направи нетърпелив жест. — По-бързо!

Ирайн имаше собствен план:

— Фарел, може би ще успеем да ги задържим заедно. Виждаш ли дърветата до колата? Ще ги заобиколим и ще се скрием там. Ако успеем да се приближим по този начин, ще можем да улучим един или двама негодници, а другите вероятно ще избягат, преди да успеят да сторят нещо на момичето. Не можеш да стреляш и едновременно да държиш юздите.

— За съжаление си права — промърмори той. — Само с една ръка не ме бива за нищо.

— Нямаме време за това сега, Фарел — настоя тя. — Момичето има нужда и от двама ни.

— При този шум, който вдигат разбойниците, цяла войска може да се приближи през дърветата, без да чуят нещо. — Той се засмя тихо. — Готова ли си, Ирайн?

— Да! — прошепна тя в отговор и насочи коня си назад към гребена на хълма, докато достигнаха дърветата и гъсталака.

Едно малко възвишение в близост до колата им предлагаше добра позиция. Те слязоха от конете, за да се скрият зад дърветата и скалите. Отдолу чуваха приглушения плач на момичето и смехът и виковете на разбойниците. Бандитите я бяха оставили за малко на мира, докато разкъсваха багажа и грубо претърсваха труповете на мъжете.

— Ирайн, чуваш ли ме? — попита Фарел, шепнешком.

— Да.

— Ако успеем да прогоним разбойниците, аз ще препусна надолу и ще освободя момичето. Ти ще останеш тук и ще ги държиш настрана, докато я взема. Тогава ще препуснеш, колкото сила имаш, и ще се махнеш оттук. Разбра ли?

— Не се притеснявай — увери го тя. — Точно така възнамерявам да направя, да яздя, сякаш ме гони дяволът. Имаш ли нож, за да я освободиш?

— Да, и този път бъди смела. — Гласът на Фарел почти не се чуваше, но тя разбра шеговития намек.

Ирайн стисна зъби, за да не затракат, и внимателно провери оръжията си. Беше благодарна на брат си, че е донесъл всичко необходимо за зареждане. Със своите оръжия сега те можеха да рискуват и да извършат едно нападение, за да освободят момичето. Планът му беше да приближи колата и да създаде впечатлението, че са повече от двама.

Спирана от полите си, тя бе принудена да остане на място. Оръжието, което притежаваха, наистина беше скромно в сравнение с въоръжението на разбойниците, но с малко късмет може би щяха да успеят да прогонят убийците и да се измъкнат тримата невредими.

Фарел бавно се придвижи напред, за да се прикрие зад едно дърво, и Ирайн зачака той да даде сигнал с първия изстрел. Беше толкова развълнувана, че се съмняваше дали изобщо ще уцели нещо, въпреки многобройните уроци на мъжа й. Ужасите, които беше видяла в последните минути, й създадоха представа за това, с което трябваше да се бори Кристофър по време на нощните си набези. Макар той да не беше признал, че е призрачният ездач, доказателствата бяха повече от ясни и тя се закле пред себе си в бъдеще да проявява повече разбиране към неговите действия.

Сигналният изстрел на брат й изтрещя през долината и пръстите на Ирайн стиснаха пищова, докато търсеше целта си. Тя изпита отвратително чувство в стомаха, когато изведнъж видя две фигури да се свличат на земята до фенера. Един от разбойниците изкрещя и всички изтичаха извън кръга на светлината. Но недостатъчно бързо. Ирайн не се забави много с разсъждения, знаеше, че животът на момичето зависеше от това, колко бързо тя ще изпразни втория си пищов. Опита този път да не отвръща поглед при изстрела, но това беше всичко, което можеше да направи, за да задържи оръжието. Когато видя още един мъж да пада, тя беше толкова изненадана, че за малко не се обърна назад, за да види да не би Фарел да е стрелял по същата цел. Тогава чу отстрани неговото движение и разбра, че той зарежда отново. Тя прокара език по сухите си устни и също започна да зарежда. Трепереше от страх и възбуда, но си наложи да се успокои, за да изпълни задачата. Оглушителният трясък от мускета на Фарел прониза въздуха и последвалият вик смръзна кръвта й. Отново се опита да намери някаква цел, но бандитите сякаш бяха изчезнали в тъмнината. Тя напрегнато се опита да различи нещо, докато откри слабо движение под възвишението. Погледът й се впи в тъмнината, когато от сенките започна да се отделя силуетът на мъж, който се катереше към нея. Тя бавно се изправи, здраво стисна дръжката на пищова си и се взря в наближаващата фигура. Негодникът вдигна глава да се огледа, но тя натисна спусъка, здраво затворила очи. Изтрещя оглушителен изстрел и въпреки пищенето в ушите тя чу добре как тялото се търкулна надолу и се удари в земята. Прогони кървавото видение от мислите си и видя как Фарел се закатери към коня си.

Ирайн светкавично зареди отново и зачака в парализиращата тишина, докато очите й претърсваха всяка сянка в околността. Чу как зад нея конят си проправяше път в гъсталака и малко след това Фарел застана в полезрението й. Той изскочи от тъмнината и със светкавична скорост препусна към колата, а когато стигна до момичето, скочи от коня и го задърпа с лявата ръка за юздата, втурвайки се към нея. Наведе се и бързо започна да прерязва дебелите въжета, с които я бяха завързали. Ирайн внимателно оглеждаше околността за всяко движение, което би могло да стане мишена за прицела й. Без да чуе някакъв шум или да забележи някакво движение, тя внезапно усети, че я нападат изотзад. Една ръка посегна през рамото й към пищова, а после я притисна до твърда като камък гръд. Преди да може да извика, ръката в тъмна ръкавица затисна устата й и един груб глас заговори рязко и приглушено:

— Вие, глупава немирнице, какво търсите тук? Възсядайте проклетия си кон и изчезвайте, докато не са ви убили!

Ръката рязко я завъртя назад и тя беше свободна. Сърцето й заседна в гърлото, когато видя мощната фигура пред себе си. Покриващото всичко наметало се сливаше с абаносовия мрак и въпреки че се опитваше да различи нещо в тъмната сянка под качулката, тя не намери доказателство, че там въобще имаше лице.

— Кристофър? — Името прозвуча колебливо.

— Хайде, вървете! Веднага се махнете оттук! — заповяда той.

Главата с качулката се обърна към поляната. От гората бяха излезли две фигури и се приближаваха изотзад към Фарел. Той почти беше освободил момичето и по нищо не личеше, че забелязва опасността.

— По дяволите!

Ругатнята се изплъзна от качулката и в следващия миг нощният ездач беше изчезнал. Ирайн тъкмо беше се препънала назад към укритието си, когато той се появи на гърба на голям черен жребец. Двамата изскочиха от тъмнината и сякаш летяха, когато профучаха покрай нея. Под копитата на коня изскачаха искри от осеяния с камъни хълм. Тя чу дълбок, войнствен вик и студени тръпки полазиха по гърба й. В протегнатата ръка на ездача проблесна светкавица, последвана от трясъка на пищова. Един от разбойниците се свлече, крещейки, на земята, притиснал с ръка гърдите си. Тогава се появи ездачът, който държеше дълго острие от стомана. Сабята изсвистя във въздуха и още веднъж се разнесе бойният вик. Конят скочи напред, вторият бандит изпусна ножа си, бързо изтегли пищова и зареди. Сабята изсвистя надолу, когато сянката мина бързо покрай него. Пистолетът падна от ръцете му, преди негодникът да се свлече на земята след няколко препъвания.

Ездачът с черното наметало се спусна по хълма и спря до Фарел, който се обърна, размахвайки в здравата си ръка смешно късо острие. Без да му обръща внимание, нощният ездач закачи един от фенерите с върха на сабята си и го хвърли на пътя, където той се счупи на парчета и изгасна. Последва го другият, който падна на същото място и подпали изтеклото масло. Нощният ездач изчака малко и погледна Фарел. После посочи към момичето, чиито ръце все още бяха вързани за колата.

— Отвържете я и изчезвайте оттук! — Сабята посочи върха на хълма, а гласът звучеше заповеднически. — И не забравяйте глупавата си сестра, като тръгвате.

Черният жребец се запъти към колата и сабята за сетен път профуча във въздуха. Последният фенер прелетя във въздуха и се счупи на пътя. Само луната и малките езичета на пламъците от разсипаното масло осветяваха полянката. Фигурите в близост до колата оставаха в сянка.

Миг по-късно Фарел беше развързал момичето и се помъчи да я качи на коня си. След няколко напразни опита той пръв се метна на коня, тогава освободи едното стреме за момичето и провеси осакатената си ръка надолу.

— Ръката ми не я бива за нищо. Хванете се за нея и аз ще ви издърпам. Използвайте стремето.

Момичето веднага разбра и бързо се озова зад него на коня. Нямаше нужда да й казва, че трябва да се държи, защото тя сама обгърна талията му.

Фарел пришпори коня и той подскочи. Един изстрел, даден от гората, профуча далече настрани. Когато пристигна на мястото, където беше оставил Ирайн, той намали хода на коня и се провикна. Призрачният ездач го беше последвал и му изкрещя кратка заповед с тон, който не търпеше възражения.

— Напред! Изчезвайте оттук!

Ирайн вече се беше оттеглила няколко крачки в гората и се качи от един полуизгнил пън на кобилата си. Тя се приведе и се отдалечи в галоп под дърветата. Нощният ездач пришпори жребеца си и последва бягащата фигура, но се задържа на осветения от луната път. Ирайн можа да го види, когато хвърли кратък поглед през рамо. Щом се скриха зад хълма, той се спря и обърна коня си, за да предотврати всякакво преследване. Докато чакаше, спокойно зареди пищовите си и плъзна поглед по откритото място, което беше отминал току-що.

Нощта се изпълни с тихи шумове, когато разбойниците започнаха да се показват иззад храстите. Една фигура се появи до огъня, после още една. Ездачът наблюдаваше как жертвите му се събираха като изплашени птици отново до хранилката.

— Точно така — промърмори той на себе си. — Наистина трябва да прогоня тази пасмина веднъж завинаги.

Той рязко вдигна сабята, пришпори жребеца и нададе бойния си вик. Като видяха тайнственото същество да се спуска като ястреб с блестяща сабя в ръка сред оглушителен грохот на копита, разбойниците изгубиха ума и дума. Един от бандитите изкрещя предупредително, докато сам си търсеше сигурно убежище. Другите се запрепъваха един през друг, когато пак побягнаха към гъсталака. Всички, с изключение на един.

Този неустрашим разбойник изтегли с лявата си ръка пищова, а с дясната сабята и я размаха срещу призрака, който летеше към него. Беше опитен войник, който не обръща гръб по време на боя.

— Глупаци! — изрева разбойникът. — Той е съвсем сам. Ако сте прекалено страхливи да се биете, аз ще се заема с него!

— Той ви принадлежи, главатарю! — отвърна един глас.

Съвсем близо до него големият черен кон заби задните си копита в земята и спря. Разбойникът отвърна погледа си и се взря в заплашителния отвор на пищова, който противникът му държеше в ръка.

— Е, призрако — дръзко го предизвика той, — оловните куршуми ли да говорят? — Леко повдигна оръжието си. — Или стоманата? — И той поздрави противника си, като кратко размаха острието във въздуха.

Въпреки че бандитът беше закрил лицето си с кърпа, нощният ездач позна кратките реплики и особения акцент на мъжа срещу него.

— Най-после се срещаме, шерифе!

— Значи ме познавате, приятелю. — Подигравателният тон премина в саркастичен смях. — Това ще ви струва живота. Какво ще бъде? Сабята ли?

— О, не, аз имам друго оръжие за вас — отвърна шепнещият глас.

Първо сабята, а после и пистолетът изчезнаха в ножницата и кобура. Призрачният ездач обърна коня настрана, за да се предпази от изстрел, и слезе. Едва след като Алън Паркър прибра пищова си, той изпрати жребеца с леко потупване по главата към близката полянка. После изтегли тънък меч, студеният метал на който проблесна в сребристосиво, когато го размаха за небрежен поздрав в лунната светлина.

Черният ездач хвана с ръка зад гърба си долния край на наметалото и го уви около ръката си. По такъв начин той имаше нещо като щит, с който можеше да отблъсне всяко острие. Когато Паркър разбра намеренията му, трябваше да признае, че противникът му съвсем не беше новак, а човек, който отлично умее да борави с оръжие. Забеляза също и малките пистолети, затъкнати в колана на мъжа, които му подсказаха, че боят наистина ще е на живот и смърт.

Оръжията се сблъскаха сякаш на игра, но още след първия удар шерифът стана по-предпазлив. Първите му атаки бяха отблъснати с лекота и противниковите отговори следваха толкова бързо и сигурно, че той трябваше да се погрижи за собствената си защита. Нямаше съмнение, че непознатият се биеше много ловко.

Откъм качулката се разнесе кратък смях. Дрезгавият шепнещ глас не издаваше кой стоеше зад нея.

— Малко сте притеснен, а, шерифе?

Алън се засмя, като отблъсна внезапното нападение на противника с меча, но камата му само разряза въздуха, докато призрачният ездач избягна заплахата с малка крачка настрани.

— Още не ви познавам, приятелю, но не след дълго ще видя лицето ви.

Той отново нападна, но беше принуден да отскочи бързо, когато атаката му с лекота беше парирана от непознатия, чието острие заплаши слабините му.

— Не е толкова лесно както при Тими Сиърс, а? — попита подигравателно черният.

Паркър за малко да се препъне, но веднага се овладя.

— Как…

— При кого можеше да отиде Тими, след като го посетих онази нощ? Вие сте главатар на разбойниците и естествено бяхте първият, към когото се обърна той, за да разкаже за срещата си. И е бил достатъчно глупав да каже всичко, което е издрънкал. Това му струва живота.

Ударите на синьото острие зачестиха и въпреки че шерифът полагаше огромни усилия, върхът на меча се приближаваше все повече към него като гладен език. Внезапно остра болка прониза лявата му ръка и един удар отхвърли камата във високата трева.

Изведнъж Паркър осъзна, че тази неумолима сянка можеше да го убие, когато си поиска. Щом разбра това, лицето му заблестя в студена пот и горната му устна затрепери страхливо.

— А после и Бен — продължи нощният ездач. — Твърде слаб, недостоен противник за човек с вашата ловкост.

Паркър дишаше тежко, но не отговаряше. Дясното рамо започна да го боли, когато трябваше да отбива удар след удар.

— Той много ли се съпротивляваше? — подигра се мъжът с качулката. — Или го заклахте, докато спеше?

Шерифът пъшкаше. Пот покри слепоочията му. Знаеше, че за пръв път в живота си е изправен пред противник, който може да го убие.

— Твърде млад сте, за да сте този, когото търся. Има още някой, който иска да измие ръцете си в невинност, докато вие вършите мръсната работа вместо него. Може би лорд Талбот?

— Вие, ку… кучи сине! — Паркър едва си поемаше въздух. — Бийте се като мъж! Покажете лицето си!

— Това означава смърт за вас, шерифе. Не ви ли е ясно? — Той му се подиграваше с ироничен смях.

За един кратък миг Паркър се загледа зад противника си и се усмихна. Той набра нова смелост и се спусна с див гняв към него. Острието на камата му режеше, кълцаше и пронизваше, но не попадаше на мека плът.

Внезапно прокънтя вик и двама разбойници, които се бяха промъкнали от сянката, се спуснаха в нападение. Черният боец се приведе светкавично, за да се предпази. Една от размаханите ръце смъкна качулката от главата му, преди двамата бандити да се сблъскат с трясък във въздуха и да паднат на земята зад него. Той стоеше лице в лице с шерифа, който сега го позна.

— Вие! — извика Алън.

Кристофър се изсмя в лицето на мъжа.

— Вие ще умрете, шерифе. Но по-късно.

Той го блъсна с всичка сила и шерифът се препъна назад, като повлече още четирима нападатели след себе си на земята. Мечът на Кристофър зловещо изсвистя над купчината хора. Едно остро, пронизително изсвирване прониза нощта и жребецът запрепуска към тях. Кристофър пъхна меча си в ножницата, прехвърли едната си ръка през седлото, когато конят спря до него, отскочи леко от земята и се метна горе.

Шерифът бавно се изправи на крака и с неразбираема ругатня изтегли пищова си. Той наклони мушката на оръжието и изпрати един оловен куршум след призрачния ездач, като го преследваше с всички сили, но напразно. Един друг мъж коленичи на земята и се прицели с дълъг мускет в беглеца. Алън го изтръгна от ръцете му и стреля сам.

Още преди да чуе гърма на мускета, Кристофър усети пареща болка отдясно. Юздите се изплъзнаха от безчувствената му ръка и той се килна напред. Светът пред очите му се разми и беше готов да го погълне, но той с всички сили започна да се бори с припадъка. Вкопчи лявата си ръка в гривата на коня и с последни сили се вдигна отново. Скоростта на животното сякаш понамаля, когато се отпусна на гърба му.

Шерифът извика дрезгаво и забута хората си към конете.

— Следвайте го, глупаци такива! Не го изпускайте!

— Бягай, Сарацин, бягай! — изстена гласът на Кристофър, докато всяка крачка му причиняваше остра болка. — Покажи им копитата си, момче! Бягай!

Жребецът препускаше без управление, но не загуби пътя. Отзад се разнесе вик и един куршум изсвистя близо до тях. Сарацин подскочи и направо полетя, докато шерифът подканваше хората с пресипнал глас.

Зад хълма пътят водеше надолу, виеше се през долината и свиваше наляво, преди да започне да се промъква сред ниските възвишения. Щом преследвачите изчезнаха от погледа му, Кристофър укроти животното и забави хода му. Приведе се напред и успя да хване първо едната, а после и другата юзда — така отново можеше да управлява коня. Остави го да повърви спокойно и после го насочи в бавен тръс надолу по един склон към храсталака. Скри се под закрилата на дърветата и здраво уви палтото си около лепкавия си, пламнал крак, за да не остави капки кръв, които лесно можеха да се проследят на дневна светлина.

Ирайн нарочно беше пуснала Фарел напред и беше изостанала зад него. Когато забеляза, че фигурата с дългото наметало вече не ги преследваше, тя спря коня си на едно възвишение. Огледа пътя, по който току-що беше дошла, с надеждата, че той ще се появи скоро. Сега беше сигурна, че зад плаща на черния конник се крие този, който предполагаше. Тази нощ той се беше показал като защитник на едно добро дело и се беше противопоставил на сеещите смърт бандити. Това, което беше видяла, беше достатъчно, за да я убеди, че той се бореше в името на доброто, а не на злото.

Кобилата беше минала през вода, мокри от росата полета и прашни пътища, така че върху белите й глезени се беше наслоила мръсотия. Тя нервно пристъпваше, тъй като чакането не й харесваше. Но Ирайн не обръщаше внимание на коня. Тя трябваше да вземе решение. Над тресавищата се беше разнесло ехо от пистолетен изстрел, последвано от глухия гръм на мускет. Вторият изстрел я обезпокои, тъй като нощният ездач нямаше такова оръжие. Трябваше ли да се върне, за да му помогне? И щеше ли да успее? Не е ли по-добре да стои настрана и да му даде възможност да се погрижи сам за себе си?

Тя напрегнато огледа пътя долу и се опита да различи в ниските облаци сянката на кон и ездач. За момент сякаш очите й я излъгаха и тя помисли, че забелязва конник, но когато лунната светлина отново огря пътя, от тях нямаше и следа. Тя повдигна глава, когато в далечината долови тропот, който скоро се превърна в грохот на приближаващи ездачи.

Ирайн сграбчи юздите на кобилата и толкова силно заби токовете си в хълбоците й, че тя литна в галоп, който развя палтото й. Когато бандитите изкачиха възвишението, те закрещяха радостно. Пред тях препускаше фигурата с черната дреха. Един изстрел профуча в нощта, но куршумът прелетя покрай нея, без да я уцели.

По-напред по пътя Фарел дръпна юздите на коня си и го обърна. Никъде не виждаше сестра си. Изстрелът беше доста далечен, но глухият, равномерен грохот, който го последва, го накара да се оттегли в тъмнината. Той преметна юздите през осакатената си ръка и провери дали бяха заредени оръжията. Тогава предупреди момичето зад себе си да внимава и зачака.

След известно време Ирайн се появи и когато се показаха преследвачите й, той приготви пищовите си. Натисна спусъка, даде един изстрел и с това накара веднага цялата група да се спре в огромен облак прах. Фарел захвърли пищова и сграбчи дългия мускет. Положи го върху осакатената си ръка и внимателно се прицели. Изстрелът изтрещя и улучи. Един разбойник се сгърчи със силен вик. Той се олюля на седлото си, но после успя да обърне коня и да препусне назад по пътя. Другарите му също решително и бързо се отказаха от преследването. Всички, освен храбрия шериф, който закрещя след тях:

— Връщайте се, глупаци такива! Възможно е да загубим един или двама, но ако се сплотим, ще го хванем! Казвам ви, връщайте се!

Един от бегълците възрази с груб тон:

— Ти самият си глупак, ако мислиш, че ще продължим нататък и ще се оставим онзи негодник да ни прострелва един по един! Оправяй се сам!

През това време Фарел беше хванал другия пищов и стреля наново. Куршумът прелетя съвсем близо до ухото на Паркър и подкрепи убеждението му, че разумното отстъпление е част от смелостта. Реши, че наистина е глупаво да се опитват да заловят призрачния ездач, докато той е така добре въоръжен и не се знае с колко пищови и пушки разполагат придружителите му. Тази нощ нямаха късмет, но ще дойде часът, когато отново ще се изправят лице в лице. Поне той си обеща това.

Ирайн видя и последните разбойници да изчезват в нощта. Обзе я чувство на облекчение, когато забеляза, че ездачите се бяха отказали от преследването. Но тя все още не знаеше къде се намира Кристофър? Ако убийците преследваха него, защо го нямаше? Нуждае ли се от помощ?

Фарел яздеше до сестра си, докато стигнаха познатите околности на Сакстън Хол. Тогава тя му махна с ръка да продължи да язди напред.

— Заведи момичето в къщата — помоли го тя. — Аги ще се погрижи за нея. Аз ще дойда след малко.

— Не те ли е страх? — попита той. — Може би призрачният ездач е още наоколо.

— Погрижи се за момичето, Фарел — нареди Ирайн строго. — Бързо!

Щом той изчезна от погледа й, Ирайн обърна кобилата към гората и препусна към скритата къща. Лунната светлина падаше през голите клони, рисуваше тъмни, объркани шарки по покритата с листа ивица трева и размиваше пътя. Ирайн внимателно наблюдаваше сенките и беше подготвена да посрещне всяко движение. Прозорците бяха плътно затворени и през дъските не се процеждаше никаква светлина, която да подсказва присъствието на обитатели. Нищо не помръдваше. Колата на мъжа й също не се виждаше. Мястото изглеждаше напълно изоставено.

Тя яздеше по тревата, за да приглуши ударите на копитата, заобиколи предната част на къщата и мина отзад. В една от конюшните се разнесе уморено пръхтене, което събуди любопитството й. Ако Сарацин беше тук, то и Кристофър трябва да е наблизо, така че тя няма за какво да се тревожи. Тя се спусна от коня си и си проправи път през храстите.

Вратата издаде тих, скърцащ звук, когато тя я отвори, и конят, който стоеше срещу клетката на Сарацин, наостри уши. Животното я наблюдаваше напрегнато и изцвили тихо, когато подаде муцуна през преградата. Ирайн го дари с желаното внимание, като го потупа по врата. Беше прекалено тъмно, за да разпознае цвета му, и тя се огледа за светлина. На стената на конюшнята висеше фенер, а когато прокара ръка по полицата до него, намери и огниво. Малко по-късно на върха на една клечка затрептя пламъче, което постепенно се разгоря. Успя да види, че това беше кафявият жребец на Кристофър. Клетката на Сарацин беше празна. Това потвърди нейното подозрение кой беше нощният ездач, но не разсея опасенията й. Където и да се намираше Кристофър, тя искаше да бъде сигурна, че той е в безопасност.

Жребецът внезапно се размърда в клетката си. От другата страна на храсталаците му отговори кобилата с нервно тъпчене на място и с пръхтене. Тогава и кафявият кон стана неспокоен. Той гледаше към храстите с изправени уши, повдигната опашка и разширени ноздри. Макар че вероятно кобилата беше причината за безпокойството му, Ирайн прецени, че може да е и нещо друго.

Тя си проправи път през гъсталака с фенер в ръка и откри кобилата, която се беше втренчила в тъмнината. Върху най-предните дървета падаше бледа светлина, но по-нататък цареше пълен мрак. Когато Ирайн продължи навътре, нещо тъмно се раздвижи и една кафява сянка изпръхтя. Кобилата вирна опашка зад Ирайн и задърпа повода настрани. Тъй като не успя да открие нищо застрашително, Ирайн доби кураж и се приближи до дърветата.

— Кристофър? — прошепна тя. — Вие ли сте?

Въпросът й остана без отговор. Може би той лежеше някъде ранен или мъртъв и някой от бандитите се беше върнал, за да я последва?

Страхът й за Кристофър я накара да продължи напред. Все едно кого щеше да срещне в гората, тя щеше да го търси, докато го открие.

Беше навлязла само няколко крачки сред дърветата, когато спря със секнал дъх и се хвана ужасена за гърлото. Черният жребец се приближи доверчиво. На гърба си носеше увито в палто едро тяло, което се поклащаше застрашително в седлото.

— О, не — изстена тя.

Не беше необходимо да вижда кръвта, за да разбере, че е ранен. В светлината на фенера различи изкривеното от болка пепелявосиво лице. Клепачите се бяха спуснали над очите и засенчваха обичайния им блясък.

Кристофър се опита с мъка да се усмихне, за да разсее безпокойството й.

— Добър вечер, мад…

Това усилие окончателно изчерпа силите му, светът около него сякаш рухна и стана тъмно. Ирайн захвърли фенера и се втурна с ужасен вик напред, когато той бавно се свлече от седлото. Тя обви ръцете си около него, но тежестта му я повали на земята. Един миг, който й се стори безкраен, тя държа главата с разрошените кичури притисната до гърдите си, като хлипаше:

— О, любими мой Кристофър, какво са направили с тебе?

Обстоятелствата я принуждаваха да бърза и треперещите й ръце задействаха чевръсто. Тя изправи отново фенера и започна да търси под палтото му раната, като издърпа прилепналата от кръвта риза над панталоните му. Побиха я студени тръпки, когато погледът й попадна върху голямата рана, която изстрелът беше пробил над хълбока му. При по-внимателен оглед тя откри и мястото, откъдето куршумът беше излязъл. Стисна зъби, за да се пребори с паниката, тъй като знаеше, че ако припадне сега, това съвсем нямаше да му помогне. С треперещи от страх ръце тя откъсна ивица от фустата си. Притисна плата, смачкан на топка, върху разкъсаната плът, за да спре кръвта, и го превърза с друго парче от роклята си.

Откъм къщичката долетя тихият, скърцащ шум на отваряща се врата и Ирайн се огледа. Оттам излезе един мъж с фенер в ръка. През светлината на своя фенер той забеляза мъждукането на нейния и протегна глава, за да види какво става между дърветата. После извика тихо:

— Вие ли сте, господарю?

— Бънди! Бънди! Елате да помогнете! — извика тя, когато разпозна гласа му. — Мистър Сатън е ранен. Бързо!

Светлината затанцува сред мрака, когато прислужникът притича към тях. Той не зададе никакви въпроси, когато видя лежащия в безсъзнание Кристофър, а коленичи до него на земята. Само повдигна леко сънените си клепки, като огледа превръзката, която тя беше направила, след което скочи на крака.

— По-добре да го занесем веднага в къщата, там Аги ще се погрижи за него — каза припряно той. Хвана юздите на Сарацин, вдигна Кристофър на ръце и внимателно го положи на седлото.

— Ще го внеса през тайния вход, за да не го види никой от прислугата — обясни той и я погледна. — Ще дойдете ли с мене, мадам? Или първо ще отведете коня си в конюшнята? Но ако искате, мога да се върна по-късно и да го прибера.

— Ще дойда с вас — каза Ирайн без колебание.

Бънди пое по пътя между дърветата към замъка и тя го последва, като наблюдаваше загрижено Кристофър. Пред тежката врата, през която се влизаше в тайния вход, прислужникът пое изпадналия в безсъзнание мъж на рамо. Тя влезе преди него, за да осветява с фенера пътя през коридора. На Ирайн й се стори, че мина цяла вечност, докато стигнаха библиотеката на другия край на прохода.

— Ще проверя дали е чисто — прошепна и забърза към входа на библиотеката.

Остави фенера настрани, свали палтото си и прокара пръсти през косите си, преди да излезе от прохода. Откъм стаите за гости, които бяха разположени зад помещенията, които заемаше лорд Сакстън, се дочу сподавен плач и някакви други шумове. Горният коридор, който водеше към източното крило на къщата, беше спокоен, а не се виждаха и никакви прислужници. Ирайн бързо се върна в библиотеката и махна на Бънди:

— Побързайте, преди да ви е видял някой.

— Повикайте Аги, мадам — помоли я той. — Тя знае какво трябва да се направи за мистър Сатън и на нея може да се разчита.

Краката й литнаха надолу по стълбите. Във входното помещение тя спря рязко, защото видя Фарел, който стоеше изправен до камината на голямата зала. Опита се внимателно да мине край него, без той да я забележи, но не й се удаде.

Фарел замислено премести погледа си от нея към главния вход. Не беше чул отварянето на входната врата и му се щеше да изясни случилото се:

— Как влезе? Аз те очаквах, а когато не дойде, реших, че трябва да изляза още веднъж, за да те потърся. А сега изведнъж се оказва, че си тук. Как стигна догоре, без да те видя?

Ирайн не искаше да му издава тайната и се опита да отклони разговора:

— Вероятно в този момент ти си се занимавал с момичето. Всъщност как е тя?

— Горкото дете. Тези негодници са убили баща й и тя сега е неутешима. Аги й даде нещо да пие и я отведе в леглото. Каза, че щяло да й помогне да заспи.

Мозъкът на Ирайн заработи трескаво. Ако Фарел намери ранения Кристофър в къщата, вероятно шерифът щеше да научи тази новина. Може би приспивателното на Аги ще разреши този проблем. След като залогът беше толкова висок, Ирайн сметна, че е важно Фарел да не разбере какво става.

— Защо и ти не опиташ от питието на Аги, Фарел? Ще ти помогне да заспиш и ще успокои нервите ти. На сутринта ще бъдеш бодър и ще си добре подготвен за срещата с момичето.

Фарел се изчерви. Не му беше убягнала привлекателността на девойката. Големите й тъмни очи и разкошните й червеникави къдрици бяха гледка, която не се забравя лесно.

— Тя се казва Джулиана Бейкър — промърмори несъзнателно той. — Едва на седемнадесет години е.

Ирайн копнееше да се завърне при Кристофър.

— Ако нямаш нищо против да вечеряш сам, Фарел, ще помоля някого от прислугата да ти донесе нещо за ядене в стаята. Самата аз съм още твърде разстроена, за да ям, и ще се оттегля възможно най-скоро.

Последните думи тя изрече през рамо, докато бързаше към кухнята.

— Лорд Сакстън върна ли се? — извика Фарел след нея.

— Мисля, че още не — отвърна тя, без да спира. — Във всеки случай не съм го виждала.

— Ако се върне, моля те, кажи му, че утре бих искал да взема колата, за да откарам момичето при майка му. Те живеят в Йорк.

— Сигурна съм, че ще уредим това, Фарел. Трябва само да кажеш на Пейн, и Танър ще те закара, когато поискаш.

Вратата на кухнята се затвори зад гърба й, но тъй като не успя да открие Аги, Ирайн мина отново през залата, без да я е грижа, че Фарел се слиса от нейната припряност. Накрая намери икономката в западното крило, на излизане от една от стаите за гости, в която бяха настанили момичето.

— Мис Бейкър е вече много по-добре, мадам — заяви Аги. — Имала е късмет…

— Аги, нуждая се от помощта ви — прекъсна я Ирайн притеснено. — Мистър Сатън е ранен, а Бънди каза, че вие знаете какво трябва да направите.

— Тежка ли е раната? Видяхте ли я, мадам? — попита Аги угрижено, докато бързаше редом с господарката си през коридора.

— Пронизан е отстрани на кръста. Раната изглежда доста опасна — отвърна младата жена тревожно. — Куршумът е преминал отзад напред, и той сигурно е загубил доста кръв.

Аги не се бави повече с въпроси. Прибра полите си, затича се и спря задъхана едва пред стаята на лорд Сакстън. Вратата беше полуотворена и Ирайн се изненада, когато жената влезе без колебание. Учуди се също, когато намери Бънди, наведен над Кристофър, който лежеше на леглото. Завесите бяха спуснати, а под кървящата рана бяха поставени кърпи. С изключение на една кърпа, която покриваше долната част на тялото му, той беше гол. Черното наметало и другите дрехи лежаха нахвърляни на купчина до ботушите за езда на пода.

Бънди отстъпи една крачка, когато икономката приближи до леглото, развърза временната превръзка и заоглежда раната. Ирайн остана назад, но сърцето й се сви от мъка, когато опипващите пръсти разбудиха притъпените му нерви и от бледите му устни се откъсна стон. Той се загърчи от болка. Ирайн сподави едно отчаяно ридание. До този миг, в който стоеше така безпомощна и слаба, тя никога не беше осъзнавала истински колко много чувства изпитва към него. Той винаги беше толкова силен и самоуверен и човек никога не би предположил, че се нуждае от някого. Искаше той да почувства нейната любов и страдаше от това, че не беше възможно да го докосне нежно и да му прошепне думи, с които да му каже, че го обича.

— Куршумът е минал през него — установи Аги, — но раната, изглежда, е чиста.

Тя отми кръвта от ръцете си и посочи към камината.

— Ще ни трябва котел с гореща вода и чисти ленени кърпи.

— Не е ли по-добре да отнесем мистър Сатън в друга стая — попита Ирайн загрижено.

След като при любовната игра беше прошепнала името на Кристофър, тя се притесняваше, че лорд Сакстън би могъл да завари своя съперник в леглото си. И тя не беше сигурна дали лордът нямаше да приложи насилие и да нарани още повече братовчед си.

Бънди размени бърз поглед с икономката, прокашля се и предпазливо заговори:

— Лорд Сакстън вероятно ще отсъства няколко дни. Но съм убеден, че не би имал нищо против, ако мистър Сатън използва през това време стаята му. Пък и тук е по-сигурно за него. Останалите от прислугата ще смятат, че негова светлост е болен, и няма да тършуват из къщата. По-добре е да действаме внимателно и да не будим излишни подозрения.

— Но ако лорд Сакстън е заминал, защо тогава вие не сте с него? — попита Ирайн замислено. — И къде е каретата?

— В конюшнята, мадам. Докарах я преди няколко часа. Господарят ще остане при приятели, където ще получи всичко, от което се нуждае, и затова каретата не му е необходима.

Обясненията на прислужниците не разсеяха подозренията й, но в този миг отсъствието на лорд Сакстън беше добре дошло. Така тя можеше по-незабелязано да дари Кристофър с грижите и вниманието, от които той се нуждаеше, без лордът да стане свидетел на нейните тревоги. Оставаше само Фарел, който трябваше да бъде заблуден, и тя реши веднага да се заеме това.

— Брат ми изпитва остра неприязън към мистър Сатън — обясни тя. — Възможно е да разкаже някому за ранения янки, ако го открие тук. При тези обстоятелства, Аги, мисля, че би било най-добре, ако му приготвите от приспивателното питие.

Жената се съгласи с кимане.

— Веднага ще се погрижа за това, мадам. Може би вие ще наглеждате мистър Сатън, докато ме няма. Трябва да взема от кухнята билки и целебен мехлем.

Бънди излезе заедно с икономката, за да донесе един железен котел, и остави Ирайн сама с ранения мъж. Тя разкъса на ивици една стара кърпа и внимателно отми кръвта от краищата на раната. После потопи силните, жилести ръце една след друга в легена и изми кръвта от дългите му пръсти. Тя ги целуна и очите й се насълзиха, докато държеше ръката му в своята. Сега вече беше сигурна в любовта си към него. Макар и да не беше в състояние да каже кога точно бяха разцъфтели първите цветове на тази обич, тя изведнъж осъзна с дълбока увереност, че от дълго време обича Кристофър Сатън. И въпреки това изпитваше топла, сърдечна привързаност към мъжа си.

Мисълта, че в този момент сърцето й принадлежи едновременно на двама мъже, беше обезпокояваща, тъй като тя ги обичаше по различен начин. Но съществуваха и онези мигове, когато не можеше да ги отличи един от друг. Кристофър беше храбър, очарователен, решителен — мъж, който е в състояние да привлече всяка жена. И все пак лорд Сакстън, който не притежаваше нито едно от тези качества, беше спечелил нейното благоволение.

Тогава… любовта към съпруга й просто съчувствие ли беше? Тя побърза да отхвърли това предположение. Беше изпитвала съчувствие към Бен, но едва ли би могла да твърди, че го е обичала. Стюарт Сакстън я уважаваше като съпруга и ласкаеше нейната женственост. И въпреки всичко, когато той я любеше, тя изпитваше огромни затруднения да отхвърли Кристофър от съзнанието си. При любовните игри с мъжа си понякога образът на другия я нападаше с такава настойчивост, че тя трябваше да опипва отново белезите по гърба му, за да се убеди, че този, с когото лежеше, беше Стюарт, а не Кристофър. Само по този начин можеше да си обясни защо нарече мъжа си, който я беше обладал в тъмното, с името Кристофър. Силният копнеж по другия я беше накарал да се изтърве, виждайки пред себе си лицето му.

Аги и Бънди се върнаха и Ирайн стоеше близо до леглото, докато жената промиваше раната. Засъхналата кръв беше отстранена, а раната беше наложена с дебел слой мехлем и беше превързана с няколко пласта ленени кърпи, които минаваха през гърдите и раменете. Отстрани и отдолу под тялото на ранения подложиха меки възглавници.

Най-сетне изпитанието на нервите приключи и Ирайн се отпусна изнемощяла в един стол до леглото, благодарна, че всичко беше свършило. Тя се възпротиви на молбите на двамата прислужници да се оттегли в стаята си и да си почине до сутринта. Решително им обясни:

— Тази нощ ще спя тук.

Аги разбра, че няма смисъл да я убеждава, и накрая й предложи:

— Мадам, аз ще го наглеждам, докато се измиете и се приготвите за нощта, а вие ще се върнете, когато сте готова. — Тя посочи с ръка изпоцапаните дрехи за езда на господарката си. — С чиста риза и един пеньоар ще ви е много по-удобно, отколкото с тия дрехи.

— Той добре ли е? — подхвана Ирайн, вложила цялата си тревога в тези думи.

— Ще се оправи, мадам — увери я икономката, като погали успокояващо ръката й. — Той е здрав и силен, и с малко грижи ще се изправи на крака.

Ирайн се остави да я отведат, но на вратата обеща:

— Веднага се връщам.

И наистина се върна след малко и седна на стола до леглото, за да прекара дългите часове на нощта. Присви крака под себе си, положи раменете и главата си върху дюшека на леглото и заспа под приятната топлина на едно одеяло.

На изток вече се развиделяваше, когато Кристофър се размърда. Тя веднага се събуди и надигна глава. Той я наблюдаваше. Погледите им се срещнаха като че за цяла вечност и тя почувства бавните удари на сърцето си, когато й се стори, че погледът му достигна дълбините на душата й.

— Жаден съм — прошепна дрезгаво той.

Тя му донесе чаша вода и подложи ръка под раменете му, докато той утоли жаждата си. Когато отмести чашата, той повдигна ръка, за да я помилва по бузата и да прокара пръсти през гъстите й къдрици.

— Обичам ви — прошепна той.

Очите им се срещнаха в дълъг, страстен поглед, след което той се отпусна с въздишка назад и затвори очи. Пръстите му потърсиха ръката й, за да я обхванат с леко стискане, и по този начин казаха повече, отколкото всички негови думи. Сълзи навлажниха миглите на Ирайн. Чувствата й отново бяха поставени на голямо изпитание. Беше благодарна, че мъжът й отсъства. Той веднага щеше да забележи колко много означаваше за нея този мъж.

Кристофър се събуди повторно и отново потъна в дълбок сън. Денят се превърна в нощ и слънцето изгря на следващия ден. Когато зорницата избледняваше на изток, той постепенно дойде на себе си. Аги донесе силен бульон и оправи възглавниците, докато придържаше със сръчните си ръце гърба му. Той не позволи да го хранят и се настани така, че да може да изяде супата, без много да се напряга. Междувременно Аги се зае да почисти стаята. Той изпи бульона от паницата, като наблюдаваше Ирайн, която беше останала, за да помага на Аги при почистването. Той въобще не полагаше усилия да прикрива интереса си към нея, като с това даде нов повод на Ирайн за притеснения относно неговата дискретност. Тя знаеше добре, че Аги много държи на господаря си и залага много на семейството му.

Кристофър проспа почти целия ден и нощта след него, като се събуждаше само от време на време, за да пие вода или бульон, които му носеха Аги и Ирайн. На третия ден той вдигна температура. Ирайн много се разтревожи, но Аги веднага я успокои, че това било обичайно за ранен човек. Икономката я помоли да обтрива кожата му с хладка вода, за да облекчи треската. Тя предостави тази работа изцяло на господарката си, сякаш изобщо не се притесняваше от факта, че изискваше от нея твърде близък контакт с мъж, който не беше нейният съпруг. Докато той спеше, това занимание се стори твърде вълнуващо на Ирайн. Тя безпрепятствено можеше да наблюдава голото му тяло, можеше да го докосва и със смущение забеляза, че погледите й все по-често бяха привличани от широките му рамене, от стройния, стегнат кръст, от плоския му корем. Не се осмеляваше да го отвие от кръста надолу, защото само мисълта за това я караше да се изчерви, макар че беше сама в стаята.

Сдържането на чувствата й, когато той се събуди, беше още едно психическо натоварване за нея, макар че съзнанието му беше замъглено от треската. Скулите му бяха зачервени, очите му излъчваха някакъв странен, топъл блясък, когато той се взря в нея. Тя ясно осъзна резултата от грижите си, когато погледът й неволно попадна там, където ленената кърпа покриваше тялото му. Кръвта изведнъж нахлу в лицето й, но когато погледът й се плъзна нагоре, той я гледаше спокойно и открито.

Тя побърза да излезе от стаята и когато стигна до своята спалня, отвори широко прозорците и охлади почервенелите си бузи на свежия въздух. Бореше се с чувството си за вина, защото в последните дни цялата му мъжественост се беше врязала дълбоко в съзнанието й. Тя усещаше неговата неприкрита чувственост и лудия поток на възбудата, която се криеше зад всяка размяна на думи и погледи или излизаше наяве при всяко тяхно докосване.

Някога тя го мразеше по причини, които смяташе за основателни, но постепенно горчивината се беше стопила. Особено важно беше това, че той бе заложил живота си, за да спаси Фарел и момичето. Омразата, която я възпираше, беше изчезнала и я беше изоставила безпомощна на произвола на крехките й чувства. И тогава се появи любовта — тази опасна, всеобхватна страст, която се беше настанила като див тигър дълбоко в душата и сърцето й, откъдето постоянно застрашаваше решителността й.

През останалата част от деня тя не посети нито веднъж стаята на господаря и остави Бънди и Аги да се грижат за ранения. И двамата я увериха, че температурата спада и раната заздравява удивително бързо. Когато падна нощта, тя беше толкова уморена от борбата на чувствата, които бушуваха в нея, че се отпусна полупарализирана на леглото си. Молеше се съпругът й да се върне скоро, за да влезе по-силно отпреди в мислите й и да прогони веднъж завинаги Кристофър оттам.

Унесена от топлината на огъня, тя отново видя пред себе си спомените — ясни или по-размити. Събитията от последните дни извикаха в съзнанието й отново онази фигура, облечена в широко наметало, застрашително поклащаща се върху седлото на неспокойно тъпчещия черен жребец. Но после се яви отново облечената в черно фигура на мъжа й, който я изваждаше от ледените води на реката. Зад него стоеше същият онзи черен кон и изведнъж кожената маска се превърна в черна качулка.

Уплашена, Ирайн затаи дъх, обърна се по гръб и с широко разтворени очи се втренчи в балдахина на леглото си. Умът й заработи трескаво. Владееше ли изобщо мислите си? Или сега страстта й беше предизвикала образи, които преди изобщо не бяха съществували? Сън ли беше? Или желание, породено от луда страст?

Мисълта й затърси яснота в размитите спомени. Не й се удаде да възстанови точния образ или фигурата на този мъж, който я беше извадил от водата. Беше останал само смътният спомен за ездача, скочил от уплашения си кон, но в този миг тя се сети, че никога не беше виждала Стюарт на кон. Съмнението, че може да е бил Кристофър, постави пред нея нов въпрос. Какво беше видяла същата вечер до камината? Осакатеният силует на един обезобразен мъж? Или просто един нормален мъж, който се беше маскирал като обезобразен? Ако Кристофър е бил онзи нощен ездач, както и този, който я беше измъкнал от водата, какво още беше тогава той? Вероятно нещо повече от нахалния женкар, на който постоянно се преструваше.

У нея се надигна страх, но тя отхвърли мисълта като абсурдна. Макар че Стюарт винаги я беше обладавал на тъмно, тя си беше изградила за него представа, която може би не отговаряше напълно на действителността, тъй като лицето му оставаше винаги скрито за нея, но все пак беше съвсем определена: един осакатен крак, гръб, набразден от белези, дрезгав глас — всичко това бяха детайли от един образ, който нямаше нищо общо с елегантния Кристофър Сатън.

Тя се опита да сглоби в съзнанието си цялостна картина от отделните части, но нямаше и два детайла, които да подхождат един на друг, за да добие поне малка представа за реалното състояние на нещата. Сложната игра на сглобяването на фактите, както и умората я унесоха в тежък сън, в който не я преследваха кошмари, а само едни и същи въпроси, страхове и съмнения.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТА

Утрото настъпи с обичайна за този сезон пролетна буря и студен, проливен дъжд. Ледените капки се блъскаха в кристалните прозорци и обсипваха стъклата със ситни малки бисери, керемидите на покрива потропваха, а водостоците виеха при всеки напън на вятъра.

Ирайн се надигна освежена и бързо се зае със сутрешния си тоалет. Тя тъкмо решеше косите си, когато отново я обзеха тревожни мисли. Ръката й спря насред път, когато объркването заби острите си, настойчиви нокти в съзнанието й и с това определи настроението й за целия ден.

Решението да разнищи загадката из основи се надигна у нея, тя напусна стаята си и се запъти към спалнята на господаря, където искаше да застави Кристофър да й разкаже още веднъж случая със спасяването й от реката. Тя спря смутено пред вратата. Отвътре се чуваше гласът на Аги, който преминаваше дори през дебелите стени. Гласът й беше глух и не се разбираше добре какво говори, беше настойчив, като че се мъчеше да го убеди в нещо, но се долавяше и умолителна нотка. Ирайн се възмути веднага от ролята си на подслушвач и сложи бързо ръка на дръжката на вратата, като се постара да я завърти с възможно най-голям шум.

Когато отвори вратата и огледа присъстващите, тя съзря весела усмивка върху устните на Кристофър, който, макар че още лежеше сред възглавниците, изглеждаше много по-добре от предишния ден, а Аги стоеше откъм страната на краката му с почервеняло лице и с ръце, подпрени на хълбоците. Когато я забеляза, Кристофър се изкашля тихо зад ръката си и икономката побърза да отнесе подноса със закуската. Но устните й останаха здраво стиснати и скулите й поруменяха. Ирайн се отказа да мисли за техния спор, но беше ясно, че жената е мъмрила Кристофър, задето се е изложил на опасност и се е заел с непозволени действия, които поне в очите на Аги не можеха да бъдат оправдани с нищо.

— Сега ще отида в кухнята и ще донеса топла вода, за да промия раната, милейди. — Тя натърти на обръщението си към нея, като хвърли заповеднически поглед към мъжа. — Ще бъдете ли така добра да снемете старата превръзка, докато съм долу.

Ирайн кимна, но смущението й се усили. Гневът на икономката явно беше поотминал, но тя така и не намери обяснение за поведението й. Това ревност заради лорд Сакстън ли беше? Но защо тогава й беше възложила тази деликатна задача?

Аги й подаде малка ножичка и с едно последно сърдито кимване в посока на болния изчезна бързо. Още преди вратата да се затвори зад нея, Ирайн усети погледа на Кристофър върху себе си, а когато се огледа, тя откри в очите му глад, който нямаше нищо общо с глада на стомаха му. Това накара сърцето й да забие силно и тя побърза да потисне тази реакция, като го смъмри:

— Ако искате да се грижа за вас, мистър Сатън, тогава настоявам да наложите малко по-строг контрол по отношение на чувствата си към мене, поне в присъствието на външни хора. Бедната Аги е дарила верността си изцяло на Стюарт и едва ли би търпяла дълго вашата нежелана страст.

Необезпокоен от нейните думи, Кристофър задърпа превръзката си.

— Сигурна ли сте, че стомахът ви ще понесе гледката?

Ирайн седна на ръба на леглото, отляво на болния.

— Достатъчно дълго се грижих за ръката на Фарел. Уверявам ви, че по същия начин ще се справя и с това тук.

Болезнена усмивка повдигна крайчетата на устните му.

— Във всеки случай искам да ви предупредя да стоите мирен, защото мога да реша да си взема парче от кожата ви за отмъщение.

— Както заповядате, мадам. — Той разпери ръце и се отдаде изцяло на нейните грижи, но уж случайно отпусна едната си ръка върху нейния хълбок, когато тя се наведе напред, за да разреже кърпата, която минаваше през рамото му и придържаше превръзката. Когато усети пръстите му, тя спря работата, хвана ръката му за китката и решително я положи върху дюшека, където тя не представляваше особена опасност.

— И хлапашките ви шеги не ми допадат особено, мистър Сатън — постави го тя на място.

На устните му заигра лека усмивка.

— Вие сте прекалено скована, мадам. Може би имате нещо против името ми?

— Просто не искам да ви насърчавам във вашето очевидно незачитане на моето положение на омъжена жена, това е всичко — отвърна закачливо тя. — Вие сте прекалено настойчив в присъствието на Аги и очевидно това е причината за нейното лошо настроение.

— Искате да кажете, че ще намалите страстта ми към вас, като ме наричате „мистър Сатън“? — попита я той, докато погледът му я галеше. — Знаете твърде малко за мене… или за мъжете изобщо… ако смятате, че голите думи могат да потиснат чувствата ми към вас. Това не е обикновено желание, Ирайн, това е един постоянно изгарящ копнеж да ви имам във всеки миг до себе си. Да чувствам вашата нежност под търсещата си ръка и да ви наричам моя. О, не, нищо не е в състояние да угаси моя огън.

Тя втренчи поглед в него, онемяла от изумление. Той с такава страст беше изиграл ролята на влюбен, че тя можеше да възприеме думите му само като трик, с който той искаше да стопи дистанцията помежду им и да я включи по-късно в списъка на своите завоевания. Но в същото време той събуди в душата й задрямалата страст и тя усети, че я обзема възбуда. Той беше при нея, когато и да затвореше очите си, той я преследваше със своето присъствие и тя копнееше да я прегърне, да я целува — без да съществува никаква пречка между тях.

Сега погледът му потъна в нейния, без да трепва, като й обещаваше повече, отколкото тя беше склонна да приеме. Въпреки външното й спокойствие мислите й бяха тревожни и тя съвсем забрави, че всъщност го желае. Ръцете й трепереха, когато се зае със задачата да вкара острата ножица под превръзките. Побиха я леки тръпки, когато зърна почернялата рана, върху която лепнеха парчета от превръзката. Платът трудно се отлепваше от кожата. Тя го отстраняваше много внимателно, за да не започне раната отново да кърви. И макар че го правеше грижливо и с огромно търпение, знаеше, че отлепването на превръзката му причинява болки. Но по него не трепна нито един мускул и всеки път, когато го погледнеше, в очите му се четеше онзи бездънен поглед, който, струваше й се, потъва дълбоко в душата й, и една загадъчна усмивка трептеше на устните му.

— Обърнете се към мене — заповяда тя и се протегна, за да го хване през кръста. Той се подчини безпрекословно. Тя сне превръзката от гърба му, избута я колкото беше възможно по-надолу, преди да почисти засъхналата кръв. Легенът с топла вода стоеше до него на кревата и докато той лежеше настрани, тя се пресегна да изстиска кърпата. В следващия миг той вдигна ръката си и я натисна леко между раменете, така че тя падна върху него и той можа да достигне устните й със своите. Тя изгуби равновесие и не можа да се отдръпне веднага, получавайки една гореща целувка, която хвърли факела в хладната й въздържаност и я накара да пламне под жарта на неговата страст. Полуотворените му устни се плъзнаха с копнеж, който търсеше отговор от нейната уста. Прониза я неудържимо желание да отвърне на неговата възбуда, но внезапно пред нея се яви видението на една черна, втренчена маска и тя се изправи рязко с ужасен стон. Застана до леглото с почервеняло от срам лице, укоряваща се за безумната си страст.

Кристофър я предизвика със саркастична усмивка:

— Трябва да сте прочели мислите ми, мадам. Това беше подаръкът, за който така дълго мечтаех.

— Вие сте достатъчно нахален, за да си позволите подобни своеволия в къщата на моя съпруг — каза тя, останала без дъх. — Със сигурност ще си навредите сам, ако продължавате да се държите по този начин. — Упрекът й, изглежда, само го развесели, защото устните му се разтегнаха в още по-широка усмивка, и това я накара да се усъмни, че изобщо имаше някакъв смисъл от упреци при отблъскването на напористите му атаки. Тя постепенно успя да възвърне самообладанието си и му посочи с все още трепереща ръка:

— Сър, бъдете така добър да се обърнете на другата страна. Искам да сваля превръзката ви.

Кристофър се надигна от дюшека, за да може тя да го подхване отдолу. Дори и в този миг й беше трудно да пренебрегне близостта на тялото му и да успокои неравномерните удари на сърцето си. След като няколко секунди безпомощно се опитваше да открие превръзката, тя я напипа и я махна. Тъкмо хвърляше боклуците в легена, когато на вратата се почука тихо. На поканата й вратата се отвори и влезе Бънди.

Появяването му даде възможност на Ирайн да се извини и да предостави грижите за ранения в нечии други ръце. Беше благодарна за това прекъсване и побърза да потърси покой в стаята си. Когато затвори вратата зад себе си, чувството за онова разкъсващо, смущаващо безпокойство я напусна, но тя не можеше да си обясни причината. Въпреки всичко, което й беше минало през ума, тя беше успяла да разпознае личността на призрачния ездач. Беше доволна, че мотивите на Кристофър са справедливи, но образът на лишената от лице сянка, която я беше спасила от реката, я измъчваше. Тя не можеше да продължава да си мисли, че това е бил съпругът й. Плашеше се от представата, че Кристофър заемаше мястото на Стюарт дори и в тази случка, а не само през тъмните, обвити в тайнственост часове, когато беше в ръцете на съпруга си.

Тук, на леглото, беше мястото, където нощем тя се отдаваше на мъжа си, и когато погледът й се плъзна по кадифените завеси, мислите й се объркаха окончателно. Тя отскоро беше започнала да мечтае за Кристофър, докато правеше любов със Стюарт. Нещо в неговите страстни прегръдки й напомняше за Кристофър, а сега тези прегръдки смесваха отдавна изградени понятия с преплитащи се видения на двамата братовчеди. Това ли беше проклятието, което тегнеше върху семейство Флеминг? Можеше ли тя да остане някога някому вярна? Щяха ли собствените й страсти да отведат сърцето й към някой друг, докато мъжът й я даряваше с любов, която почти я убиваше със своята пламенност? Тя видя образа на празната кожена маска, която се навежда над нея, сякаш искаше да я целуне, и както много пъти преди маската се превърна отново в лицето на мъжа, който постоянно я преследваше.

Съзнанието на Ирайн се разбунтува и веднага след това я обзе друга мисъл — едно прозрение, което спря дъха й с внезапния си проблясък.

Сатън! Сакстън! Братовчеди? Или братя? Семейство Сакстън имаше двама сина. Стюарт беше по-големият, но какво беше станало с по-малкия? Можеше ли наистина той да е същият, когото тя познаваше като Кристофър Сатън? Каква по-хитра уловка можеха да измислят за онези негодници, които бяха изгорили имението, от тази, да ги хванат в капан, като единият играеше лорд, а другият разиграваше маскарад. Ако бяха братя, те вероятно действаха заедно, за да отмъстят за обезобразяването на единия: Кристофър, по-подвижният от двамата, кръстосваше нощем със сабя и пищов, докато по-големият брат всяваше страх в сърцата на разбойниците дори само с факта, че все още съществуваше. Виновниците за изгарянето на къщата се бяха надявали и той да изгори в нея, но бяха измамени в очакванията си.

Ирайн се усмихна самоуверено, като реши, че е намерила отговора на загадката. Кристофър имаше свободен достъп до къщата и я познаваше в такива подробности, та човек можеше да предположи, че е роден в нея.

Тя се сви в долния край на леглото и мислите й се понесоха в безцелен поток. Имаше още нещо, което се мяркаше в представите й — едно предположение, което като че не беше съвсем на място. Побиха я студени тръпки и у нея внезапно изплува споменът за мига, в който беше посегнала за превръзката. Дясната й ръка несъзнателно погали дланта на лявата — така нежно, като че ли галеше гърба на Кристофър, и в този миг разбра какво беше докоснала тогава: един дълбок белег на рамото му. Само преди няколко нощи тя беше напипала този белег върху гърба на Стюарт, когато той я беше понесъл към висините на взаимната им страст.

Един сподавен вик на отрицание се откъсна от устните й, когато се досети каква всъщност беше истината! Съпругът й беше пъхнал в леглото й друг мъж! Пред очите й бавно се заточиха видения и спомени: милувките, които бяха си дарили, когато ръцете й се бяха плъзгали с женствено, изпълнено с нежност любопитство по тялото му, и онази страст, с която неговите опитни ласки бяха изтръгвали от устните й въздишки на върховна наслада — така, както тогава в каретата с Кристофър.

Ирайн се извърна и скри лицето си в завивките на леглото. С мъка потисканите й ридания бяха задушени от одеялото. Болката в гърдите й беше непоносима. Не можеше да открие спасение от ноктите на срама, който изпитваше. Бяха я измамили! Бяха злоупотребили с любовта й! Сякаш железни клещи бяха стегнали гърлото й. Плачейки, тя се сви на топка и бавно се плъзна на колене на пода пред леглото. Придърпа завивката на главата си, сякаш искаше да се предпази от ехото на смеха, който звучеше в главата й. Бяха злоупотребили с нея! Бяха я използвали за тяхната мръсна игра. О, глупачка такава! О, нещастна глупачка!

Тя нямаше сили да се пребори със срама, който изпитваше, и в този миг като че я блъсна студен зимен вятър. Тя придърпа плътно завивката към тялото си, заклати се напред-назад, повдигна лицето си към небето и започна бавно да търка с чаршафа кръста и бедрата си, като че искаше да се почисти, но не беше в състояние да се отърве от онова, което беше останало от него в нея. Тази измама я разкъсваше.

Тя коленичи отново, притисна завивката до устните си и захлипа. Какво право имаха те да се гаврят с онова, което принадлежеше единствено и само на нея? Да си я подхвърлят един на друг, без да ги е грижа за нейната чест?

Тя се изправи, защото пламъкът на гнева лумна в душата й. Щеше да погледне онзи негодник в очите и когато се върне съпругът й, щеше да застане и срещу него лице в лице, да го накара да й признае всичко и да се изяснят. Край на маскарадите! Край на нейните унижения! Беше решила да действа и у нея не съществуваше съмнение, че ще се справи със ситуацията.

С тази желязна решимост тя оправи покривките на леглото и наля от каната вода в легена, за да отмие кървавите петна от ръцете си. После изля мръсната вода в една кофа и сипа чиста. Този път намокри една кърпа и освежи лицето си. Под въздействието на хладната вода тя изпита известно разбиране към печалните причини, които бяха подтикнали съпруга й към тези действия. Ако Стюарт наистина до такава степен е бил обезобразен от огъня, че да не може да изпълнява съпружеските си задължения и затова я беше хвърлил в прегръдките на брат си, той можеше поне да бъде сигурен, че наследникът му ще бъде от същата кръв. Но това обяснение не беше достатъчно, за да разсее болката, която я измъчваше. Те се бяха отнесли безмилостно към нейната чест и към нейните чувства.

Тя долови шум откъм коридора. Приближи се до вратата и се заслуша. Бяха Бънди и Аги, които идваха откъм стаята на господаря. Те снишиха гласовете си, когато преминаха край стаята й. Онзи нещастник сега беше сам и не можеше да избяга, а и тя нямаше да му позволи да шикалкави пред въпросите й. Беше решила твърдо да разплете възела и моментът беше много подходящ. След няколко секунди тя беше вече в залата на път за покоите на господаря. Заключи вратата след себе си, за да попречи на всяка намеса. После скри ключа в деколтето си. След това се извърна и погледна в лицето мъжа, от когото трябваше да изтръгне признание.

Кристофър се беше изправил в леглото и пиеше от една купа горещо бренди с мед. Тази смес беше специалитет на Аги, за да успокои болката, която предизвикваше новата превръзка. Той беше вперил очи в Ирайн над ръба на съда. След малко отпусна купата и бодрият му поглед заигра върху нея.

— Ключът на сигурно място ли е, мадам?

Във въпроса му се долавяше достатъчно подигравка, за да предизвика гнева на Ирайн. Но тя положи усилия и застана до леглото му.

— Трябва да уточня едно-две неща с вас, сър, за които смятам, че са от значение. — Гласът й прозвуча съвсем безучастно.

Усмивката слезе от лицето му — толкова се учуди на сухия й тон.

— И аз трябва да говоря с вас, мадам. — Той се усмихна и надигна малката купичка, за да отпие още една глътка от питието.

— Аз знам кой сте — каза остро тя.

Ръката му увисна във въздуха, устните му останаха отворени.

— Знам, че вие и Стюарт сте братя. — Сега, след като началото беше поставено и темата беше подхваната, тя се впусна презглава в нея. — Не мога да обясня как, но зная някои неща за вас. Вие, изглежда, сте нещо много повече от онова нощно създание, поне доколкото на мене ми беше известно досега. Но все още не ми е ясно защо моят съпруг ви е накарал да ми доставяте телесни удоволствия вместо него. Не мога да разбера и това, че всяка нощ сте идвали при мене и под прикритието на тъмнината сте ми направили едно копеле.

Кристофър внезапно се задави, купата затрепери в ръката му, докато я поставяше на масичката пред себе си. Той се изкашля, за да възвърне гласа си, след това повдигна едната си вежда и я погледна накриво.

— Мадам, вашата вест радва сърцето ми, но бих ви помолил да обърнете малко повече внимание на начина, по който ми я съобщавате. Едва не ме задушихте с тази новина.

— Да внимавам! — извика тя, като забрави за доброто си поведение. — Вие внимавахте ли с мене, като играехте играта си?

— Хайде, хайде, Ирайн, скъпа моя, любов моя!

— Не съм ви никаква любов! — беснееше тя. — Негодник такъв! Вие сте подъл крадец на женска чест! Вие ме измамихте! Вие ме получихте, докато съм ви мислила за друг.

— Мила моя — каза гальовно той, — ако ми позволите, ще ви обясня всичко!

Той тъкмо се накани да продължи разговора, когато по коридора се чуха тежки стъпки, последвани от силни удари по вратата, които го накараха да спре.

— Спешно е, трябва да говоря с вас — изрева Бънди отвън.

Погледът на Ирайн потъмня от гняв и в нея се надигна упорита решителност.

— Няма да го пусна да влезе — изскърца със зъби тя.

Юмрукът на Бънди отново заудря по вратата.

— Шерифът идва!

Кристофър с мъка се претъркулна към края на леглото.

— Ирайн, сладка моя, отворете вратата. По нашия въпрос ще разговаряме по-късно… насаме. Давам ви думата си.

Тя разбра, че трябва да отстъпи, бръкна в деколтето си и затърси ключа, след което с нежелание отвори вратата.

Бънди се стрелна край нея, мърморейки небрежно:

— Извинете, милейди.

— Къде са? — попита бързо Кристофър.

Задъхан, Бънди застана до ръба на леглото.

— Само на миля оттук. Кийтс излезе да разтъпче един кон и ги е видял да идват.

— По дяволите! — просъска Кристофър през зъби и изкриви лице, когато се опита да се раздвижи.

— Трябва да го скриеш, Бънди — настоя Ирайн. — Заведи го в тайния проход.

— Тя е права. Не мога да се бия с тях — обясни Кристофър. — Паркър би се погрижил да не доживея края на седмицата, а дори и лорд Сакстън не е в състояние да доведе подкрепление толкова бързо. Дрехите ми, Бънди! Веднага!

Той отхвърли завивките, направи гримаса от болка, когато стъпи на крака, и не обърна никакво внимание на факта, че под превръзките си беше съвсем гол. Ирайн не можа да понесе това. При вида на стройното тяло с тесни хълбоци и широки рамене бузите й почервеняха. Тя се обърна и побърза да напусне стаята, като затръшна вратата зад себе си. Срамуваше се, че той се беше отнесъл така небрежно към нея пред погледа на слугата, и просто не можеше да потисне смъртното чувство на свян, което отново я обзе. Мисълта й заработи усилено. Тя се приюти в несигурното убежище на стаята си и неспокойно закрачи напред-назад.

Стресна се, когато се сети, че трябва да приеме шерифа в отсъствието на лорд Сакстън. От това, колко добре щеше да успее да прикрие смущението си пред него, за да не разбере каква игра се играеше тук, зависеше сигурността на Кристофър. Опита се да подреди обърканите си мисли и пое дълбоко въздух, като си представи образа на кралица и го задържа пред очите си, докато сама влезе в този образ. Брадичката й леко се повдигна и тя си заповтаря, че е лейди Ирайн Сакстън, господарката на замъка, която не би се оставила да я притесняват в собствения й дом.

Тя още веднъж отвори вратата и изтича към помещенията на господаря, но там беше само Аги, която бързаше да сложи леглото в ред и да подреди стаята. Когато застана на вратата, на Ирайн й хрумна мисълта, че вероятно прислужницата знаеше историята на замъка и неговите обитатели по-добре от всеки друг. Тя реши да изясни един от многото въпроси веднага.

— Аги?

Жената бързо се извърна към нея.

— Да, мадам?

Ирайн посочи с ръка към дебелия, подвързан с кожа том, който лежеше върху писалището на съпруга й.

— Вие веднъж ми казахте, че в тази книга се записва всяко раждане и всяка смърт в тази къща и в принадлежащите към нея земи. Ако сега погледна в нея, ще намеря ли името на Кристофър, записан като по-малък син на семейство Сакстън?

Силно объркана, Аги скръсти ръце и загледа някъде настрани.

В поведението на жената Ирайн прочете отговора и се постара да облекчи очевидните й мъки.

— Е, добре, Аги. Разбирам твоята вярност към семейството и не те моля да ми разкриваш нещо, което отдавна всъщност подозирам.

— Моля ви, мадам — неспокойно каза икономката. — Изслушайте първо господаря, преди да помислите нещо лошо за него.

— О, непременно ще го изслушам — увери я Ирайн, но точно според опасенията на Аги, тя вече таеше много сериозни подозрения към господаря на замъка.

Ирайн остави жената сама и пое към стълбите. Пейн вече стоеше в очакване на портала и тя му кимна сдържано, докато минаваше край него. С грациозно развети поли тя прекоси арката, която водеше към голямата зала — и замръзна. Цялото й достойнство сякаш се изпари, а вместо него я обзе объркване, защото в креслото си до камината седеше, спокоен и отпуснат, лорд Сакстън, прибрал десния си крак зад здравия, обърнал поглед зад маската към вратата и скръстил пъхнатите в кожените ръкавици ръце върху бастуна си. Макар че беше осакатен и обезобразен, той наистина представляваше внушителна гледка на един истински мъж.

Ирайн заекна смутено, извинявайки се:

— Милорд… не знаех… не бях известена, че сте се върнали.

— Нашите гости приближават. — Дрезгавият шепот не прозвуча враждебно, беше само равен, безчувствен. — Елате и седнете до мене. — Лявата му ръка посочи един стол, преди да се отпусне отново върху дръжката на бастуна.

Тя отиде до предложения й стол и седна на самия му край. От изправената стойка обаче коленете й само се разтрепериха още повече. Нервите й бяха опънати като струни, затова тя стана и се изправи до него, наполовина скрита зад креслото му, като отпусна ръка върху богато украсената с дърворезба облегалка. И така, те зачакаха мълчаливо — лордът и неговата бледа, скована лейди, докато махалото на часовника в голямата зала късаше нервите им, отмервайки едва точещите се секунди.

Ирайн леко трепна, когато навън се чу тропот на конски копита, който приближаваше по главната алея и замлъкна пред вратата на кулата. Пейн завъртя дръжката на вратата, но още преди да успее да я отвори, тя беше блъсната силно от шерифа Паркър, следван непосредствено — наистина твърде непосредствено — от Хагарт Бентуърт, този достоен за уважение и прекалено усърден приятел. Цяла орда здравеняци ги следваха отблизо и нахълтаха в помещението. Когато видя, че вратата към гостната беше отворена, шерифът високомерно отмина Пейн, но изведнъж бързо отскочи настрани, защото оголената сабя на Хагарт го убоде в гърба. Той изкрещя, извърна се и блъсна застрашителната стомана с ръка, при което сабята мина близо до елека му и се насочи опасно към неговата мъжественост. В очите му заблестя гневен пламък, пронизващ Хагарт, който глуповато се изхили и взе да си играе от неудобство с оръжието си.

— Скрий това, глупак такъв! — изсъска Паркър през стиснатите си зъби.

Добрият Хагарт закима усърдно и със замах скри сабята в ножницата, след което леко трепна и засмука палеца си, където се беше появила капка кръв.

Пейн вирна брадичка, пое дълбоко въздух и успя да каже, като потисна усмивката си:

— Лорд Сакстън ви очаква в приемната зала.

Алън изсумтя още нещо към Хагарт и мърморейки тихо в брадата си, пое с широки гневни крачки през арката. Той продължи напред, влезе в помещението и не обърна внимание на сцената, която се откри пред него, а придаде пресилено служебно изражение на лицето си. Кимна кратко на господаря и господарката на къщата и махна на един сержант да се приближи.

— Сержант, наредете на хората да претърсят къщата и поставете пазачи на тази врата. След това обърнете внимание на онези там отвън…

Думите му бяха заглушени от две изщраквания и той, както и сержантът се обърнаха, за да огледат внимателно своя домакин. Те видяха широките дула на два пистолета, насочени към тях. Едва ли можеше да има съмнение, че са заредени и готови за стрелба. Умението на лорд Сакстън да борави с огнестрелно оръжие беше известно в цялата страна и никой от тях нямаше желание да го изпита отблизо.

— Никой няма да претърсва моята къща, освен ако няма заповед от мен или от краля. — След миг прегракналия глас на лорд Сакстън отново заеча из голямото помещение. — Аз не съм издавал такава заповед, но ако кралят е издавал, тогава искам първо да я видя.

Двамата мъже старателно държаха ръцете си настрани от кобурите, докато Паркър, променил коренно поведението си, побърза нетърпеливо да поиска извинение и се зае да дава обяснения.

— Моля за извинение, милорд. — Той свали шапка, за да отдаде почит на дамата, и ощипа сержанта по хълбока, докато оня не последва примера му. — Нямам заповед за обиск от короната, но искам да ви помоля за разрешение. Ние търсим призрачния ездач. Преди няколко дни е било извършено подло престъпление и имаме доказателства, че извършителят е Кристофър Сатън. Той е пратил ескуайър Бейкър в гроба, брутално е пребил кочияша му и е отвлякъл младата му дъщеря.

Ирайн пристъпи крачка напред, за да възрази, но действията й бяха спрени от ръка, покрита с кожена ръкавица, която беше стиснала пистолет. Тя възмутено погледна надолу към мъжа си.

— Но това не е…

— Тихо. — Приглушеният му шепот беше предназначен само за нейните уши. — Спокойно, мила. Имай ми доверие.

Тя се върна на мястото си, но когато отново положи ръка върху облегалката на стола му, така здраво я стисна, че кожата върху кокалчетата й побеля.

Вниманието на лорд Сакстън се насочи отново към шерифа, който продължи:

— Този човек е обвинен и в убийството на Тими Сиърс и Бен Моуз, да не говорим за обвиненията в по-малки престъпления. — Той плъзна превързаната лява ръка зад гърба си. — В града се носи мълва, че бил ваш роднина.

— Тези обвинения доказани ли са, шерифе? — В глухия глас като че се долавяше присмех. — Кристофър Сатън и пистолети — това добре. Но той е несръчен като магаре, когато трябва да държи сабя.

Паркър мушна лявата си ръка под палтото и продължи:

— Достатъчно сръчен е да се справи с един пияница или с някой побойник, който не умее да си служи със сабя.

Откъм безизразната маска се долови горчив смях:

— И с един здрав земевладелец, който е отбранявал дъщеря си ли? — Дълбокият дрезгав глас придоби нотка на загриженост. — Какво ви е на ръката, сър? Наранили ли сте се?

Шерифът леко се изчерви и промърмори извинително:

— Аз… аз се порязах. Няма нищо — просто малка драскотина.

Лорд Сакстън свали пистолетите и ги прибра.

— Ще позволя на вашите хора да претърсят къщата. Само им кажете да побързат. Икономката ми не може да понася да се разхождат тук хора с толкова мръсни ботуши.

— Разбира се, милорд. — Паркър кимна на сержанта: — Хайде, напред!

Сержантът застана начело на хората си, като размахваше ръце във всички посоки, докато раздаваше нарежданията си. Когато те се разделиха на групички, лордът пое нагоре по стълбите и остави шерифа сам в стаята за гости, за да претърси всички ъгли.

По-късно лорд Сакстън се отпусна внимателно в едно кресло и насочи вниманието си към Ирайн:

— Мила моя, ще бъдете ли така добра? Налейте едно бренди за шерифа.

Ирайн безмълвно тръгна към шкафа. Трябваше да се бори с нервното напрежение, което парализираше крайниците й. След като наля няколко капки от едно шише, тя се върна с чашата в ръка, но мъжът й отново направи жест към нея:

— Малко повече, мила. Днес е доста студено и шерифът ще има нужда от известна подкрепа.

Паркър се загледа в женствената й снага, докато поемаше чашата от нея, и се запита как може това момиче да е доволно от съпруг като този. Той си спомни за Ирайн, която изпитваше затруднения с намирането на жених, когото да хареса, но трябваше да признае пред себе си, че момичето вероятно се разбира много добре с маската, която я обожаваше.

Оттатък, в стаята на Ирайн, Аги наблюдаваше мъжете, които безсрамно ровичкаха в тоалетната масичка, завираха се зад завесите, които отделяха стаята от банята. Сърцето й се сви, когато сабята на Хагарт, която се подаваше от ножницата на кръста му, се заудря в мебелите и подложи на опасност скъпите вази и лампи. Лицето му грейна, когато премина край тоалетката на Ирайн и той се спря, за да се наслади на прекрасния дъх от нейната пудра. С любопитство взе с дебелите си пръсти едно кристално шишенце и внимателно отвори запушалката му. След това напъха дългия си нос в отвора и помириса. По лицето му се изписа унесен израз и за миг забрави света, в който живееше.

— Вие не сте ли…?

Хагарт трепна и изпусна шишенцето, което се завъртя във въздуха, а съдържанието му обилно опръска дрехите му. Той размаха ръце, като се опита да задържи шишенцето, и въздъхна с облекчение, когато успя да го притисне до гърдите си. Накрая срещна пронизителния поглед на жената, която му се усмихваше притеснено.

— Не трябваше ли да търсите някакъв мъж? — напомни му Аги.

Изглежда, едва сега нещо започна да просветлява в ума му и лицето му се проясни. Хагарт веднага постави шишенцето на мястото му. После се огледа и обърса ръцете си, доволен, че никой не се беше скрил в тази стая. Той кимна на другарите си и изчезна към залата. След като беше напуснал стаята, Аги размаха ръка под носа си, погледна нагоре и отправи съчувствена молитва към небето за тази несръчна маймуна.

На шерифа беше предложена втора чашка и той с удоволствие я беше приел, когато хората му се върнаха в салона. Хагарт се усмихваше с невинно задоволство, защото беше на мнение, че е изпълнил задачата си добре. Той не долови скептичните погледи на другарите си и прекоси залата, за да се изпъне до шерифа, който допиваше остатъка от брендито си, когато в носа го удари острата миризма на парфюм. Като се закашля, за да си поеме дъх, Паркър се огледа и очите му се насълзиха. В дъното Аги се усмихна ехидно, доволна, че може да наблюдава израза на лицето му в този миг.

— Няма признаци тук да се крие ранен мъж, сър — заяви сержантът.

— Доволен ли сте, шерифе? — попита лорд Сакстън.

Мъжът кимна колебливо.

— Съжалявам, ако съм ви създал неприятности, милорд. Ще трябва да потърсим този веселяк на друго място, но ако се появи тук, ще ви моля да го задържите и да изпратите някой, който да ни извести…

Изпод маската не дойде отговор и шерифът избута Хагарт пред себе си навън. Ирайн остана на място и се заслуша в отдалечаващия се тропот на копита, докато в къщата се възцари пълна тишина. Лорд Сакстън направи знак на Аги да се приближи и заговори тихо с нея. Жената изправи глава, хвърли странен поглед към господарката и бързо напусна помещението.

Когато останаха сами, лорд Сакстън бавно се надигна от креслото и се обърна към жена си:

— Бих искал да поговоря с вас по един личен въпрос, мадам. Ще бъдете ли така добра да ме последвате в моята стая?

Сега, когато беше настъпил часът на истината, Ирайн вече не изпитваше същата самоувереност. Когато си помисли, че Кристофър едва преди малко беше напуснал стаята, тя се запита дали не е по-добре да отведе съпруга си в друга стая. Но предположението, че Аги вече му е разказала всичко, я накара да замълчи. Потисната, тя тръгна през помещението и спря на входа, който водеше към кулата. Тя изчака Стюарт тук, защото ходенето сега като че ли му беше по-трудно от всякога. Когато се качи по стълбите, той изглеждаше преуморен. Ирайн тръгна напред, за да му отвори вратата, и се изненада, като видя, че леглото му беше приготвено и завивките отгърнати. Очевидно Аги вече се беше постарала да подреди стаята. Ирайн не можа да преглътне въпроса си, когато лорд Сакстън премина край нея с тежка и бавна стъпка:

— Болен ли сте, милорд?

— Заключете вратата, Ирайн — каза той с дрезгав глас и без да обръща внимание на въпроса й, бавно се насочи към стола до леглото.

Ирайн превъртя ключа и се огледа неуверено. Тя се запита какво ли щяха да й поднесат следващите мигове. Суровото поведение на съпруга й не предвещаваше нищо добро и тя не таеше надежда, че ще успее да насочи разговора към загадката на техния брак, без да издаде смущението си. Тя колебливо се насочи към писалището му и небрежно разгърна няколко страници от подвързаната с кожа книга, докато размисляше как да заговори по този въпрос.

Лорд Сакстън придърпа един стол така, че да може да наблюдава жена си.

— Налейте ми едно бренди, мила.

Тази молба я обърка, тя му хвърли любопитен поглед, посегна към запушалката на шишето, което стоеше редом с няколко кристални чаши на сребърен поднос, наля малко бренди и почувства погледа му върху себе си, когато му поднесе питието. Изведнъж осъзна, че всъщност никога не беше приемал напитка в нейно присъствие, защото това щеше да го принуди да свали маската си. Тя беше неспособна да овладее треперенето на тялото си и побърза да се върне при масата, за да запуши шишето с кристалната запушалка.

— Е, мила моя…

Сърцето й заби лудо, когато насочи погледа си към него. Тя нерешително държеше запушалката в ръка, без да усеща какво прави.

— … вие твърдите, че съм изпратил друг мъж в леглото ви.

Ирайн отвори уста, за да каже нещо. В първия миг й се искаше да подхвърли някоя незначителна глупост, която по вълшебен начин да смекчи смисъла на неговите думи, които звучаха донякъде като въпрос, донякъде като упрек. Не успя обаче да се сети нищо и от пресъхналото й гърло не можа да се изтръгне никакъв звук. Тя вдигна запушалката пред очите си, завъртя я насам-натам и я заразглежда. По-добре това, отколкото да срещне изпълнения му с упрек поглед.

Лорд Сакстън внимателно наблюдаваше жена си иззад маската. Беше му ясно, че следващият миг е най-важният за целия му живот от тук нататък — ще бъде ли щастлив, или пред него ще има само гола пустиня. След това, което щеше да стане сега, нямаше да има път назад.

— Реших, мила моя — думите му я накараха да трепне, — че каквото и да си мислите, сега му е времето да научите истината за Сакстън Хол.

Ирайн преглътна тежко и стисна запушалката с такава сила, че кокалчетата й побеляха. Струваше й се, че може да почерпи сили от парчето кристал. Когато погледна напред, лорд Сакстън сваляше от себе си връхната дреха, елека и нагръдника си. Тя се запита дали зрението не си прави лоша шега с нея, защото той й се стори някак по-лек и по-слаб. След това той запъна тока на десния си ботуш с върха на левия и бавно изхлузи безформената обувка от крака си. Челото й се набръчка от учудване, тъй като успя да долови усилието на безчувствения крак. Той раздвижи крака си напред-назад, преди да изхлузи другия ботуш.

Изглежда, изпита болка, когато свали ръкавиците. Ирайн видя дълги, почернели от слънцето пръсти, по които обаче нямаше никакви белези. Те се плъзнаха нагоре към маската и разкопчаха ремъците. Тя се извърна настрани, запушалката падна на масата, когато той посегна към задната част на кожения шлем и с едно движение го свали от главата си. Тя се осмели да хвърли един кратък поглед и се задъха тежко от учудване, когато видя две ясни очи, които й се усмихваха.

— Кристофър!… Какво… — Тя не посмя да зададе въпроса докрай, макар че мислите й стремително я подтикваха да го стори.

Той с усилие се надигна от креслото.

— Кристофър Стюарт Сакстън, господар на Сакстън Хол. — В гласа му нямаше и следа от дрезгавия тембър. — Ваш слуга, мадам.

— Но… Къде е…? — Постепенно тя започна да прозира истината и едва чуто успя да прошепне: — Стюарт?

— Един и същи човек, мадам. — Той пристъпи към нея и ясните му очи завладяха изцяло вниманието й. — Погледнете ме, Ирайн. Погледнете ме много внимателно! — Той се изправи пред нея и в лицето му нямаше и следа от подигравка. — И кажете сега още веднъж, че съм позволил на някой друг мъж да дели леглото с вас.

Разкритието беше толкова различно от очакванията й, че Ирайн не можеше да проумее действителността. Тя знаеше, че двамата бяха една и съща личност, но съзнанието й не беше в състояние да свърже нещата и от устните й се изтръгнаха мъчителните въпроси:

— Как? Защо?

— Този лорд Сакстън, за когото ме смятахте, е мъртъв. Той беше моят по-възрастен брат Едмънд и носеше титлата преди мене. Когато изгоря източното крило, той беше погълнат от пламъците. Слугата му го откри… или по-точно намери това, което беше останало от него… сред руините. Положил го е в един безименен гроб на скалата край речните ръкави… — Мускулите на лицето му трепнаха от гнева, който го беше обзел. — По това време аз бях в открито море и нямаше как да бъда осведомен за смъртта му. Когато се завърнах в Англия, разбрах, че някой го е убил.

— Мъртъв? От три години? — отвърна Ирайн беззвучно. — Тогава… когато се омъжих… наистина сте били вие…

— Точно така, мадам. Нито можех да ви спечеля по друг начин, нито можех да измисля друг план, за да объркам хората, които бяха подпалили къщата, освен като накарам по-големия си брат да възкръсне, докато всички мислят, че той е мъртъв. Вие ми дадохте идеята да се маскирам така, когато казахте, че по-скоро ще се омъжите за някой обезобразен, куц нещастник, отколкото за мене.

Ирайн се огледа, като че не беше в състояние да спре премрежения си поглед върху един определен предмет, докато мислите й се блъскаха в объркан поток. Той посегна, за да я придърпа към себе си, но тя се изскубна от ръцете му.

— Моля ви… не ме докосвайте — изхлипа тя и побягна към прозорците.

Не искаше да го удостои дори с поглед. Когато той застана зад нея, обзе го силно чувство за вина. Той забеляза как крехките й рамене бяха разтърсени от беззвучен плач. Когато долови тежкото й дишане и сподавеното хлипане, остра болка прониза сърцето му.

— Ела, любов моя…

— Любов моя! — Ирайн се извърна и погледът на насълзените й очи го прониза, когато тя успя да потисне риданията си. — Аз наистина ли съм вашата любима, уважаваната ви съпруга, достойна да ражда деца, които да носят едно гордо и благородно име? Или съм само крехка, апетитна хапка, която сте си подарили просто за удоволствие? Глуповато момиченце, което да задоволи за една-две нощи вашите желания? О, какво ли удоволствие сте изпитали, когато сте играли вашата игра!

— Ирайн… чуйте ме…

— Не! Никога повече няма да слушам вашите лъжи! — Тя прокара опакото на ръката си по скулите, за да изтрие горещите си сълзи, и се отдръпна още веднъж назад, когато той отново посегна да я хване за ръката. — Какво искате всъщност? Една куртизанка, за да прекарвате свободните си часове с нея? Да! Леко момиче, което да ви забавлява в леглото, докато се подвизавате из тези северни ширини! Това беше основното ви желание, нали?

Тя тръгна към него, а ханшът й се залюля примамливо, докато в очите й блестяха сълзи. Тя плъзна пръст по ризата му и я издърпа игриво от панталоните му за езда.

— Колко печели една добра проститутка за времето, прекарано с вас? Пет хиляди фунта? Нали това беше цената, която заплатихте за мене? Не си ли спомняте? Вие дадохте с едната ръка, а с другата взехте.

Кристофър учудено вдигна едната си вежда. Той беше слисан от гордостта на жената, за която се беше оженил.

— Това не беше голяма сума, мадам.

Обзета от гняв, Ирайн разбра отговора му погрешно.

— О? Тогава вие признавате, че тази сделка съвсем не е била толкова лоша за вас, щом проститутките печелят повече? — С кокетна усмивка тя разтвори устни, но погледът й потъмня от злост. — А сега не струвам ли малко повече, след като понаучих някои от своите задължения? Или се изразявам прекалено изискано?! — Тя притисна гърдите си в него и затърка предизвикателно бедрата си в неговите, като плъзна едната си ръка под ризата му, за да помилва бавно тясната му, оголена талия. — Може би цената ми за една нощ е твърде висока за вас, господарю?

Той я погледна вбесен, но след кратък размисъл стигна до извода, че не бива да предизвиква твърде много съдбата. Тя беше прекалено разгневена и разочарована, а неговата задача беше да посрещне бурята спокойно.

— Какво става, господине? — попита тя с престорено сладък глас, когато не успя да го накара да й отговори. — Не съм ли достатъчно добра за теб? — Тя метна ръката си около врата му, хвана неговата ръка и я сложи върху гърдите си, като потърка с нея набъбващите зърна. — Не те ли кефя?

— О, да, много, мадам! — Той с престорена небрежност провлече думите. После протегна ръка зад себе си, отвори инкрустирания с родов герб капак на една кутия и извади купчина книжа, които размаха пред очите й.

— Това е остатъкът от квитанциите за сметките на баща ви, които изплатих в Лондон. — Той хвърли книжата на леглото, без да го е грижа, че част от тях се разпиляха по пода. — Възлизат на повече от десет хиляди фунта.

— Десет хиляди? — повтори тя с учудване.

— Да! И ако се налагаше, щях да платя и два пъти повече. Нямаше да мога да понеса, ако бяхте се омъжили за някой друг. Когато баща ви ме изключи от наддаването за вас, аз приех полагащата ми се титла, станах лорд Сакстън и оставих адвоката си да наддава вместо мене.

Тя отстъпи една крачка от него. Не искаше още да се предаде.

— Вие ме изиграхте. Изиграли сте и баща ми… и Фарел… и цялото село. Вие сте изиграли всички ни! — Тя се разхлипа и очите й отново се напълниха със сълзи. — Когато си спомня за всички тези нощи, в които сте ме имали… когато ме държахте в ръцете си… и през цялото време сте се надсмивали над нас.

— Мадам, никога не съм се надсмивал над вас. Аз ви обожавах, а не можех да измисля друг начин, за да ви имам.

— Но можехте да ми го кажете… — плачеше тя.

— Вие ме мразехте, не си ли спомняте? И отблъсквахте всеки мой опит. — Той изхлузи ризата през глава и я хвърли настрани. Потърка кокалчетата на едната си ръка в другата и се заразхожда напред-назад, като търсеше начин да я убеди и умилостиви. — Дойдох тук, на север, да издиря убийците на брат си, но срещнах едно момиче, чиято невинност ме плени. Като сирена от южните морета тя хвана сърцето ми в мрежа и аз я обикнах, както никога досега не ми се беше случвало с друга жена. Съдбата още в началото беше разпределила картите несправедливо, като ми заповяда да стоя настрани от единствената жена, която желаех. Въпреки това използвах всеки удобен случай, за да се сближа с нея и макар че нейните думи постоянно охлаждаха надеждите ми, търсех всяка възможност да я накарам да ми дари благоразположението си с надеждата, че един ден ще отвърне на моите чувства.

Той вдигна дясната си ръка, а другата прекара по превръзката си, като че искаше по този начин да облекчи болката.

— Но не след дълго удари часът, когато тя трябваше да се омъжи за друг. Това беше часът, в който аз трябваше да взема своето решение: да я оставя да си отиде, без никога да съм имал възможността да поискам ръката й, и да я забравя завинаги — или да приема образа на звяр, за да се възползвам от известни облаги. Колкото по-дълго умувах над този въпрос, толкова повече облаги ми се струваше, че ще мога да извлека. Бях обмислил всичко и по този начин получих възможността да поискам ръката на дамата на сърцето си.

Гласът на Ирайн беше пропит от чувства:

— И така, вие ме измамихте, като ме накарахте да вярвам, че се омъжвам за едно отвратително създание. Ако наистина сте ме обичали, Кристофър, щяхте да ми кажете всичко. Щяхте да дойдете при мен и да успокоите страховете ми. Но вие ме накарахте така да страдам в първите седмици на нашия брак, та си мислех, че ще умра — толкова голям беше ужасът ми.

— Щяхте ли да сте спокойна, ако знаехте, че сте се омъжила за мене? — попита той. — Или щяхте да побързате да се върнете при баща си и да ме дадете под съд? Аз първо трябваше да изясня въпроса около смъртта на брат си, а и не бях сигурен дали мога да ви имам доверие. Мнозина бяха тези, които искаха да ни убият. Майка ми беше принудена да избяга в колониите, след като бяха предприети удари срещу синовете й. Беше се поболяла от страх, защото по всичко личеше, че ръцете на нашите врагове стигат надалеч. Отпътувахме с един платноход под чужда самоличност. Когато стигнахме в колониите, тя прие моминското си име и заживяхме нов живот. Тя се страхуваше, че някой от нас може да се върне и съдбата пожела това да стане. В колониите избухна въстание и брат ми се завърна, за да заеме полагащото му се място на лорд. Но тук нищо не се беше променило. Беше изминала едва една година, откакто той се върна, когато те започнаха с техните палежи и го довършиха. Не можа да доживее края на годината. Бях решил да бъда предпазлив дори и с жената, в която бях влюбен. Не можех да имам доверие на нейния баща, пък и тя самата често ми беше признавала колко много ме мрази.

Сълзи премрежиха погледа й, тя гневно избърса двата потока, които се спускаха по бузите й.

— Аз така отчаяно се мъчех да остана почтена съпруга, а през цялото време всъщност не съм била нищо друго, освен залог във вашата долна игра.

— Справедливост, мадам, а аз все още искам да ви притежавам, макар да зная, че шерифът е готов да стори всичко, за да ме унищожи.

— Алън Паркър? — За миг тя забрави гнева си и го погледна учудена. — Той не работи ли също за справедливостта?

— Едва ли, мадам. Той е този, когото разбойниците наричат свой главатар. Той предвождаше нападението срещу каретата на Бейкър и затова знае, че аз съм призрачният ездач.

Ирайн не се съмняваше в думите му, макар че те я уплашиха. Но тя се чувстваше длъжна да постави и своите условия.

— Вие сте замесен в твърде много неща. Историята с призрачния ездач при това съвсем не е най-невинната. — В гласа й още се долавяше нестихващо огорчение. — С мене си играехте на разгонен бик, като се стараехте по всякакъв начин да съсипете брака ми, както и моето себеуважение. Почти ме обладахте в каретата. Вие си играехте с мене и вероятно щяхте да спечелите и да ме накарате да повярвам, че съм изневерила на мъжа си. След това, когато дойдох в това легло, вие ме любихте, като ме накарахте да повярвам, че сте някой друг.

Кристофър сбърчи чело.

— Страстта ми ставаше все по-силна, Ирайн. Аз ви гледах така, както един мъж вижда жена си… в банята… в леглото… отново и отново — все по-близо до ръцете ми и така дяволски красива. За мене стана мъчение само да ви гледам. Да, признавам, бях хванат в капан. Никога не бях предполагал, че вие бихте се отдали на лорд Сакстън, и когато дойдохте при мене, аз не можах да се справя с желанията си — поне в този миг. Но по-късно, когато ви получих, истината, която отдавна исках да разкрия, ставаше все по-трудна за споделяне. След като бях задоволил желанието си, аз ви желаех все повече и повече и се страхувах, че мога да ви загубя окончателно.

— А не ви ли хрумна, че аз страдам от вашата игра на криеница? — попита тя с приглушен глас. — Всеки път, когато идвахте при мене като лорд Сакстън, аз бях измъчвана от образа на Кристофър Сатън. Беше ми невъзможно да отделя единия от другия в мислите си. А сега вие казвате, че всичко било само игра? Не ви ли е ясно, че едва не ме накарахте да полудея?

— Моля за извинение, мадам. — Очите му бяха изпълнени с топлина и копнеж, когато се спряха върху нея. — Никога не съм бил сигурен, че означавам нещо за вас, докато в тъмното вие не прошепнахте моето име.

Ирайн беше почти извън себе си от объркване. Тя знаеше, че той е мъж, който гони докрай това, което иска да получи. Ала начинът, по който искаше да я спечели, беше всичко друго, но не и почтен. Но ако пък беше действал по-почтено, тя междувременно щеше да бъде омъжена за Хартфорд Нютън или за някой друг от многобройните кандидати, които дълбоко презираше. След приключването на търга тя мразеше Кристофър, защото смяташе, че не е направил нищо, за да я спаси от една отвратителна женитба. Можеше ли сега да бъде така разочарована, след като установи, че той все пак го беше сторил?

— Вие ми наговорихте толкова лъжи — каза тя и обидено сбърчи нос. — Не зная дали има смисъл изобщо да ви вярвам.

Кристофър пристъпи към нея.

— Обичам ви, Ирайн! Каквото и да си мислите за мене, когато съм ви казвал тези думи, никога не съм ви лъгал.

Тя отстъпи назад, защото знаеше много добре, че дори и само да я докосне, съпротивата й ще бъде сломена, а имаше все още твърде много неща, които трябваше да бъдат изяснени.

— Вие ме излъгахте за всичко останало! Казахте ми, че имате белези…

— Така е. Имам белег от куршума на брат ви… и още половин дузина други…

— От изгаряния!

— Такива също имам. На един от корабите ми избухна пожар, при чието потушаване един пламък засегна крака ми и го обгори. Остана ми белег, не много голям — той я погледна с лека усмивка, — но все пак достатъчно забележим, за да предизвика любопитството на едно младо момиче.

Ирайн го погледна изненадано, но се сети за онази нощ, когато ръката й се беше плъзнала по бедрото му, докато той спеше, и тя внезапно схвана, че той съвсем не е бил заспал. Тя рязко се извърна.

— Вие казахте, че сте братовчед на лорд Сакстън.

— Ако си спомняте, скъпа, Ан беше казала, че семействата Сатън и Сакстън са братовчеди. Това е вярно. Останалото си го измисляте. Аз само изиграх козовете си.

— О, колко добре го сторихте, сър — отвърна подигравателно тя. — В леглото! Извън леглото! Вие и в двата случая сте ме притежавали — и като лорд Сакстън, и като Кристофър Сатън.

Той се усмихна.

— Мадам, никога не бих рискувал един толкова висок залог.

Ирайн се отдръпна до нощната масичка. Той пристъпи още крачка към нея. Стената щеше да й попречи да избяга и тя не намираше изход от приближаващата се беда. Погледът му изгаряше нейния и тя чувстваше как борбеността й се стопява. Мисълта, че в крайна сметка той й беше съпруг, постепенно взе надмощие. Беше редно да се отдаде на неговите милувки, на целувките му и на всичките му хрумвания. И все пак гордостта й бе наранена и тя отчаяно затърси сили, за да продължи съпротивата си, защото според разбиранията й той заслужаваше само сурово наказание.

Една ръка с желязна сила обхвана талията й и я придърпа към широките, силни гърди. Тя се надяваше да остане безучастна в неговата прегръдка и не се противеше, когато устните му се впиха в нейните. Но още в мига, в който устните им се докоснаха, й стана ясно, че тази мисъл беше просто смешна, защото целувката я прониза с покоряваща сила. Устните му се плъзнаха с неотразимо горещ зов по нейните, като предизвикаха горещи трепети в дълбините на тялото й, гъделичкаха всеки нерв, докато накрая тя пламна от страст. Светът се завъртя около нея и тя потъна в някакъв унес, в който като че ли единственото реално нещо бяха мускулестото му тяло и мощната прегръдка на мъжките му ръце. Внезапно осъзна, че е обгърнала шията му и отвръща на целувките му с жар, което беше доказателство за собственото й желание. Пръстите й нежно се плъзнаха по тъй познатия белег и тя отблъсна всяка мисъл за съпротива. Пък и какъв беше смисълът да си играе на обезчестена девица, след като можеше да бъде напълно доволна от развоя на нещата.

Кристофър вдигна глава, за да погали нежно устните й със своите, след което я привлече към леглото.

— Още е светло — прошепна тя, като хвърли поглед към прозорците.

— Зная. — Пламъкът на очите му срещна теменужените огньове на нейните и двамата тръгнаха към леглото. От тук нататък думите бяха излишни. Те не бяха вече пленници на мрака и той можеше да я има по всяко време.

Когато коленете му докоснаха леглото, той остана на място и сведе отново лице към нейното. Устните й нежно се впиха в неговите, докато ръцете му задърпаха колана на панталоните за езда.

— Ще ми помогнете ли да се съблека? — прошепна тя в устата му.

Той вдигна глава. Отговорът искреше в очите му. Тя се обърна, отметна косите си настрана и зачака той да изпълни желанието й. Кристофър остави роклята да се плъзне по раменете й и през цялото й същество премина тръпка на наслада, когато ръката му погали голата й кожа. Устните му смениха пръстите и тя склони глава с притворени в екстаз очи, когато горещите му целувки преминаха по шията й. Тя се наведе напред, като остави корсажа си да увисне свободно, след което се освободи от ръкавите. Когато Кристофър приседна на ръба на леглото, то изскърца. Ирайн хвърли един поглед през рамо и видя как той събу панталона си. Захвърли го настрана и тя забеляза как трепна, защото за миг болката се оказа по-силна от волята му. Той се отпусна върху възглавниците и ако се съди по зовящата му мъжественост, болката мигновено го напусна.

— Вие се колебаете, мадам — извика той с усмивка и я тупна леко по гърба.

Ирайн се бореше мъчително с нерешителността си. Когато се бяха любили на тъмно, от погледа й бяха останали скрити много неща и макар че междувременно ръцете й бяха опознали тялото му, за нея беше твърде странно да го види гол на дневна светлина.

Въпреки белезите си той беше извънредно впечатляващ мъж и като негова съпруга тя явно трябваше да свикне да го вижда без дрехи.

Ирайн се усмихна, когато го погледна, и й стана ясно, че това задължение нямаше да я затрудни.

— По-добре да бяхте се погрижили за раните си, вместо да се отдавате на подобни игри, милорд.

— Не се безпокойте, мадам. — Усмивката му беше почти порочна. — Мога да ви науча на още едно-две неща, които доставят удоволствие на мъжа.

— Искате да ви доставя удоволствие, господарю мой? — попита тя сладко.

Жарта в неговия поглед накара кръвта й да закипи и от кожата й като че захвърчаха искри.

— Това е най-съкровената ми мечта, мадам.

Устните й разцъфнаха в неподражаема усмивка, докато в очите й играеха тъмни пламъци и обещаваха повече, отколкото той някога се беше осмелявал да очаква. Тя се раздвижи пред него с чувствена грация и погледът му я следваше, накъдето го поведеше. Ирайн бавно повдигна презрамките на долната си риза от раменете, остави ефирната дреха да се свлече ниско над гърдите й, докато развързваше връзките зад гърба си. Когато се наведе, за да измъкне роклята и долната си риза през ханша, корсетът притисна гърдите й нагоре и изпод плъзгащата се риза се появи цялата пищност на нейните форми. Фустите й паднаха в краката, презрамките продължиха да се спускат по ръцете й и разкриха над ръба на дантелите част от нежните й пъпки, когато тя се освободи от дрехите. Корсетът се смъкна надолу, тя повдигна рамене, като остави последната риза също да се плъзне първо по ханша й, а после към земята.

Очите на Кристофър бяха изскочили от възбуда, когато обхванаха цялата прелест на меките, издадени напред сфери на гърдите й. След това погледът му се спусна към тънката й талия и към гладките като коприна крака. Той подканващо протегна едната си ръка, а в отговор нейните очи обхванаха цялото му тяло, дъхът й почти спря, докато го изучаваше в храбро съзерцание. Тя коленичи на леглото до него и се наведе, за да притисне устните си върху неговите. Сладкият й, бърз като стрела език любовно подгони неговия, вкуси силния дъх на бренди, докато галещата й ръка накара дъхът му да спре, доставяйки му върховно удоволствие. Устните й се спуснаха над мястото, под което биеше сърцето му и една целувка докосна широката оголена ивица над превръзката, след което се плъзнаха отново нагоре към шията му, докато езикът й прокара тънка черта по неговата кожа. Пръстите й се плъзгаха по тялото му и кипящият вулкан на страстта застрашаваше да взриви рушащата се стена на самообладанието; всяка целувка, която докосваше кожата му, го приближаваше до така желания взрив. Той беше като фитил, който очакваше своето възпламеняване, а нейните докосвания бяха факелът, който го освобождаваше и предизвикваше.

Ръцете му я повдигнаха нагоре и той я поведе с твърда решителност, храбър с опита си и с чувството, че трябва да я закриля. Кристофър почувства как топлина обзе цялото му тяло, когато тя го покри, и видя как погледът й стана равномерно прозрачен, как устните й се разтвориха, когато през нея премина лека тръпка. Тя се задвижи бавно върху него, като поведе своите усещания към безкрайни висини. Беше един миг вечност, когато той навлезе в нея. Всеки бе изпълнен с другия, бяха свързани завинаги чрез любовта си, чрез взаимното си проникване — като звездите в небето, като рибата в морето, неспособни да просъществуват и миг един без друг; той беше неин. Дори и потоп да настъпеше сега, те щяха да останат едно цяло. Конфликтите и гневът бяха изтрити от съзнанието им и шепот на любовни думи се смесваше с въздишките на наслада, когато те заедно вкусиха екстаза на взаимната си любов.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ПЪРВА

В продължение на четиринадесет дни властва благодатен покой, но радостите, които донесе това време, изтекоха безвъзвратно. Пролетта беше капризна и непостоянна. Вечер на земята падаха големи мокри снежинки, а сутрин с мъглите идваше ситен дъжд, кристалночисти потоци се спускаха върху вълнистите, мочурливи местности и се стичаха по невъзмутимите скали към морето. Морските птици се гонеха и докосваха водната пяна, а соколите предупреждаваха с остри писъци всички, които бяха нарушили границите на техните територии. В зеленеещите се храсталаци пропяваха врабци и синигери — пролетта настъпваше. И отново отминаваше денят. Във вечерния здрач кънтеше гърленото квакане на жабите, а в далечината се долавяше приглушената песен на славея.

За Ирайн дните отминаваха с шеметна бързина. Вечер тя се приютяваше в прегръдките на мъжа си, притискаше се до гърдите му и чувстваше плъзгането на устните по веждите си или милувките му по ухото си. Тя опознаваше все по-добре лицето му, забелязваше как трептяха устните му или как ъгълчетата им се отпускаха надолу, когато се шегуваше с нея. Като се смееше на някоя шега, около очите му се образуваха ситни бръчици, но понякога той даваше и пълна свобода на чувствата си, като се тресеше от смях над шегите си, докато тя напразно диреше обяснение на неговата веселост. Тя разбра, че той може да бъде необуздан, нетърпящ съпротива и обсебен от желание, когато я поемаше в ръцете си, а пламенните му целувки обсипваха плътта й. Останала без дъх и възбудена, тя намираше в силните му ръце пълно задоволство. Ако все още беше в състояние да чувства как горещата му жар я пронизва в тези мигове на удовлетворено желание, тя гледаше нагоре към него с изпълнен от топлина поглед. Той беше мъжът, за когото другите жени можеха само да мечтаят, и Ирайн все още не можеше да повярва, че му принадлежи.

По това време тя откри у него готовност да отговаря на нейните копнежи за нежност. В мълчаливо съзерцание той можеше да наблюдава заедно с нея стрелкащия се полет на някоя лястовица, или, взел я в прегръдките си, дълго да се любува на красотата на залеза.

Настроенията му се меняха като годишните времена, понякога беше изпълнен с благоразположеност и търпение, а след това отново беше суров и разгневен заради някоя несправедливост или обида. Тя се научи да вижда в опънатите мускули на скулите му и в сбръчкването на веждите му предупреждение за предстоящата буря. Но със задоволство установи, че гневът му никога не беше безпочвен или несправедлив. Непохватният начин, по който изразяваше своята нежност, го правеше да изглежда почти като малко момче. Въпреки това той беше преди всичко мъж — самоуверен и способен да се справи със заобикалящия го свят.

В началото Кристофър трябваше да си почива заради раната. Но не беше минала и първата седмица, когато започна да става още при пропукването на зората. Надигаше се, обуваше панталоните си на голо и разравяше жарта в огнището, за да прогони студа от стаята. След това заставаше в светлината на настъпващия ден близо до прозореца и вземаше сабята. Опитваше се да нанесе удар, за да провери, дали ръката му вече го слуша. Обикновено издаваше приглушен стон и се хващаше отстрани, ако раната го беше заболяла много. Във всеки случай той се опитваше да предотврати това, като се стараеше да се движи по-бавно, внимателно се навеждаше напред и назад, вдигаше и спускаше оръжието, отново опитваше удара, след което всичко започваше отначало.

През втората седмица той вече беше достатъчно укрепнал, за да може да разсече с един удар на сабята свещ или клон с дебелината на пръст. Острието изглеждаше като светкавица, когато при поредица бързи атаки и защити окото вече не беше в състояние да го следва. Ирайн го наблюдаваше от леглото със смесица от гордост и угриженост. Тя се възхищаваше на мускулите, които се обтягаха върху раменете и гърба му, но мислеше и с тревога за времето, когато той щеше да се почувства достатъчно укрепнал, за да влезе отново в ролята си на призрачния ездач.

— Страх ме е — промълви една сутрин тя, когато той приседна на леглото й. — Преследва ме мисълта, че един ден ще се наложи да преживея смъртта ви, и тогава аз, също както и вашата майка, ще бъда принудена да бягам, за да диря подслон за нашето дете.

— С Божията помощ, мадам, аз ще бъда по-умен от враговете си. — Той се отпусна назад върху леглото и положи глава в скута й, после протегна ръка нагоре и нежно погали мекия й, гладък корем през ефирната тъкан на нощницата. — Нямам по-голямо желание от това, да видя нашия наследник и да посея ново семе там, където той расте сега. Не е нужно да се притеснявате, че храбростта ми ще надмине благоразумието, мила моя.

Ирайн прокара пръсти през косите му.

— Надявам се само, че скоро ще настъпи часът, в който ще снемете маската си и ще можете да се разделите с ролята, която играете. Иска ми се да кажа на целия свят и на всички жени, които живеят по него, че вие принадлежите единствено на мене. — Раменете й леко потръпнаха. — Не бих имала нищо против да известя баща си за нашата женитба.

Кристофър се разсмя продължително и гръмогласно.

— Той ще започне да квака като жаба от гняв.

Ирайн се закиска и се наведе над него.

— Точно така, уверена съм, че ще го направи. И ще заквака по-силно от най-противната жаба, която някога се е раждала. Той ще тропа с крака, ще беснее и ще твърди, че с него е била сторена несправедливост. Но тъй като детето расте в мене, не вярвам, че някой изобщо ще поиска да чуе за анулиране на брака. — В очите й се появи радостен блясък. — Пък и кой ли кандидат би ме погледнал втори път, след като ще нося детето в големия си корем?

Кристофър положи глава на лакътя си и я погледна пронизително.

— Мадам, вие сериозно ли смятате, че баща ви или който и да било кандидат би се опитал да ни раздели без нашето съгласие? Мога да ви уверя, че той ще бъде преследван от мене с такава ярост, с каквато не съм преследвал никой бандит досега. — Той повдигна въпросително вежди. — Или се съмнявате в това?

Ирайн закачливо повдигна рамене, претърколи се към края на леглото и с кокетен смях скочи на крака. Но още преди да успее да вдигне пеньоара си, Кристофър се прехвърли през ръба на кревата и я хвана. Ръцете му обвиха талията й и той я придърпа нежно към себе си. Устните им се срещнаха и се сляха в дълга, страстна целувка. Когато той отдръпна главата си назад, измина един дълъг миг, докато Ирайн се опомни. Сиво-зелените му очи гледаха весело нейните. Тя беше обгърнала здраво врата му с ръцете си.

— Вярвам ви — прошепна тя.

Устните му се завърнаха, за да се впият отново в нейните за една изпълнена със сладострастие вечност. Тя въздъхна дълбоко, когато той вдигна глава.

— Сега разбирам защо никога не ме целувахте като лорд Сакстън. Щях веднага да ви разпозная.

— Точно от това се опасявах, мадам. Но не можете да си представите колко трудно ми беше да устоя на желанието си. — Той закачливо и леко целуна устните й, като че ги докосна с крила на пеперуда. Накрая се отдели от нея и въздъхна. — Колкото и да е голямо желанието ми да прекарам деня с вас, мадам, опасявам се, че отново ще трябва да сложа маската си и да напусна вашите покои.

— След деня винаги идва нощта — прошепна тя.

Той се усмихна:

— Вече няма да се нуждая от прикритието на нощта.

— Можем по всяко време да си запалим свещ — отвърна задъхано тя.

— А по-добре ще бъде — усмихна се широко той, — ако просто дойдете при мене, когато ви повикам.

Освен Аги и Бънди никой друг от прислужниците не знаеше истината. Когато стаята на господаря не се използваше, Аги я държеше заключена, а до покоите на Ирайн никой нямаше достъп без разрешение. Някои се учудваха на отшелническия начин на живот, който водеха господарят и неговата съпруга. Но въпреки всички изказвани предположения, никой не беше близо до истината. Когато лорд Сакстън и господарката се завърнаха отново към суровата действителност, която ги заобикаляше, техните съмнения се разсеяха. И все пак някои твърдяха, че забелязват известна промяна в поведението на господарката. Те си обясняваха тази промяна с оздравяването на съпруга й и продължаваха да се възхищават на нейната всеотдайност към този ужасяващ мъж. Това й поведение намери ясен израз в жеста, когато тя, без да трепне, поемаше подадената от него ръка, в беглата й, доволна усмивка, когато поглеждаше в лицето, криещо се зад маската, и в готовността й да бъде близо до съпруга си и да го докосва.

Тази лейди Ирайн беше очарователна и всеки се заразяваше от нейния жизнерадостен смях и постоянната й готовност да се шегува. Когато тя присъстваше, слънцето като че грееше по-силно, денят ставаше по-топъл. Прислужниците грижливо се бяха заели с пролетното почистване на къщата, за да спечелят нейната благосклонност. Зад дебелите каменни зидове отново закипя живот, почувства се нов, свеж полъх и Сакстън Хол вече съвсем не беше онзи мрачен, студен господарски замък.

Пролетта заля страната като пенеща се морска вълна. Селяните изкараха своите плугове по нивите, решеха конете си, подковаваха ги наново и се готвеха за сеитба. Щастливата двойка се разхождаше из полята, които се простираха навред около къщата. Бавните стъпки на куцащия даваха на Ирайн възможност дълго да се любува на пролетното тайнство. Зад стоборите блееха новородени агнета, а близо до конюшнята едно младо жребче следваше с неукрепналите си крака майка си. Дългошиести гъски водеха своите пухкави малки надолу към езерото. Те протягаха вратове и съскаха предупредително, когато двойката минаваше край тях. Веселият смях на Ирайн ги накара да спрат. Учудени от непознатите звуци, те заклатиха глави и когато лордът и неговата лейди продължиха, поеха отново пътя си, като се спираха да преброяват малките си.

Пътят се спускаше надолу зад къщата и се виеше между дърветата към обширните поля. Щом се скриха в сянката, където не можеха да бъдат видени, лорд Сакстън се изправи и закрачи по-бързо, като хвана нежно ръката на Ирайн. Когато достигнаха скритата къща, облеченият в черно мъж взе стройната жена на ръце и прекрачи прага. Ако някой ги беше наблюдавал в този миг, щеше да чака почти час, докато види двамата отново. Можеше само да предполага какво се беше случило през това време в къщата, защото, когато мъжът и жената излязоха оттам, вече бяха Кристофър Сатън и Ирайн Сакстън. Двамата влюбени затанцуваха на верандата пред къщата. Той я понесе в такта на валс, който на моменти звучеше фалшиво и беше прекъсван от нейния смях, тъй като те сами тананикаха мелодията. Останала без дъх, Ирайн се отпусна върху купчина меки лишеи. Смехът й преливаше от жизненост и тя разпери ръце. На фона на тъмнозелената ливада приличаше на красиво жълто цвете, а в очите на мъжа си беше нежен, крехък цвят. С опиянен от щастие поглед тя се загледа в короните на дърветата, където полюшващите се клони, украсени с първите зелени пролетни пъпки, галеха пухкавите облачета, носени от зефира. Малки птички чуруликаха своите любовни песни, докато възрастните съсредоточено строяха своите гнезда. Една пъргава дребна катерица се стрелна по верандата, последвана от друга, по-голяма, което накара избързалата напред за миг да спре и да се огледа уплашено.

Кристофър пристъпи към Ирайн, отпусна се на колене върху дебелия, мек килим, подпря се с ръце отляво и отдясно на нея и се наведе, докато гърдите му докоснаха нейните. Той дълго целува червените й устни, които се разтвориха и приеха неговите с такова страстно желание, че тя с нищо не напомняше стеснителната девойка отпреди. След това той вдигна едната си ръка от земята, обърна се и се изтегна до нея, като пое дланта й и й заговори за ежедневните грижи. И както беше присъщо на всички млади влюбени, те си зашепнаха различни шеги в ухото, говориха за своите мечти, за надеждите си и за други неща. Ирайн се обърна настрана и прокара пръсти през разрошените му коси.

— Трябва да се подстрижете, милорд — скара му се нежно тя.

Той извърна глава като улови погледа на аметистовосините й очи.

— А може би милейди вижда в мене една невинна овчица, която трябва да бъде остригана? — Тя го погледна въпросително, а той продължи: — Или като зло, дългокосо чудовище? Като вироглав обожател, който е дошъл да ви отвлече?

Очите на Ирайн блеснаха и тя му отговори с утвърдително кимване.

— Като заслепен от любов обожател? Като рицар в сребърна броня, възседнал бял кон, който идва да ви спаси?

— Да, като всичко това — потвърди тя през смях. После коленичи и помилва с две ръце ризата му. — Като всичко това и като още нещо. — Тя се наведе, за да го целуне по устните, след това седна и заговори с приглушен глас: — Виждам във вас своя съпруг, бащата на децата си, закрилата срещу бурите, пазителя на дома и лорда на онзи замък отсреща. И най-вече виждам във вас любовта на своя живот.

Кристофър вдигна ръка, за да отмести падналите й къдрици. Той отметна косите й на врата и я придърпа надолу към себе си. Беше дълга целувка, която замая и двамата, докато тя лежеше върху гърдите му, а неговата ръка я милваше по гладките като коприна рамене.

— Да — прошепна той, — и в един не много далечен ден аз ще захвърля маската и ние ще поемем по житейския си път такива, каквито сме. — Той я погледна и прокара пръст по нежно оформената извивка на ухото й. — Трябва да се отмъщава за още толкова много сторени злини и аз съм се заклел да изпълня това докрай. Но скоро тази цел ще бъде постигната, любов моя. Обещавам ви. Много скоро!

Накрая те се изправиха и продължиха разходката си. Когато стигнаха до рекичката, събуха обувките и чорапите си и закрачиха боси по мекия пясък на брега. Колкото и да им се искаше да задържат слънцето, то се движеше неумолимо по своя небесен път, а когато започна да се спуска на запад, лорд Сакстън поведе жена си по хълма нагоре. Двамата бяха смълчани и малко потиснати. След прекрасния следобед, през който се бяха отдали на любовта си, дегизировката действаше особено отрезвяващо. Те вечеряха в своята стая и си държаха ръцете през тясната маса. Доближили главите си, те си казваха неща, известни на всички влюбени.

Четиринадесет дни отминаха като сън. Идиличното спокойствие на къщата беше нарушено от един човек, излязъл сякаш от дълбините на Хадес. Раздрънканият наемен файтон от Маубъри, теглен от една стара кранта, затрополи със скрибуцащите си колела нагоре по пътя и спря пред кулата. Ейвъри слезе пръв и остави Фарел да се погрижи за багажа. Кметът изчака търпеливо, докато товарът беше свален. След това отиде при кочияша и потърси няколко монети в джоба на жилетката си. Сложи с пренебрежение най-малката в ръката на мъжа.

— Ето! Това е всичко — отбеляза той великодушно. — Голям път му ударихме дотук и заслужавате напълно бакшиша си.

Ейвъри се обърна и изобщо не забеляза как кочияшът смръщи вежди, когато погледна нищожната сума в ръката си. Мъжът захапа монетата, за да провери дали поне е истинска, изпухтя нещо в знак на недоволство и я пусна в джоба си. След това гневно хвана юздите и потегли.

— Виждаш ли? — Ейвъри кимна с глава след отдалечаващия се файтон и посегна към някои по-малки чанти. За Фарел остана по-тежкият багаж, няколко мускети и пистолети. — Трябва само да знаеш как да го изиграеш. Е, поне завръщането ни ще бъде гратис с разкошната карета на лорда.

— Трябваше да предупредиш Ирайн, че пристигаме двамата — измърмори Фарел.

— Ами, глупости! Ти прекарваш цялото си време у тях, човек ще рече, че живееш тук. Не мога да си представя, че ще се обидят, ако и аз дойда веднъж с тебе.

— Лорд Сакстън беше доста разгневен, след като последния път си заплашвал Ирайн.

— Тази нахалница! — оживи се Ейвъри. — Моята ръка не беше достатъчна, за да й се избие от главата високомерието. — Той ядосано посочи към кулата, която се издигаше пред тях. — Всичко това й принадлежи, а още не се е сетила да предложи нищичко на бедния си баща. Такава огромна и масивна постройка — грехота е те да имат толкова много, а ние толкова малко. А ако не бях аз, те и до днес нямаше да бъдат заедно.

Фарел погледна родителя си със съмнение, но кметът изобщо не можеше да си представи, че някой може да го укори за нещо. Ейвъри остави небрежно куфарите си до портала, придърпа жилетката над провисналия си корем, пресегна се напред и заблъска желязната халка по вратата.

Пейн притича и поведе посетителите към приемната зала, при което с трогателна загриженост помогна на Фарел да внесе багажа. За това той получи от бащата само един мрачен поглед.

— Господарят не се чувстваше много добре през последните седмици — заяви прислужникът. — В момента той е в стаята си, където вечерят с господарката. Бихте ли ги изчакали в салона?

Ейвъри погледна прислужника накриво и се опита да прикрие нотката на надежда в гласа си:

— Казвате, че лордът е болен? Нещо тежко ли е?

— Предполагам, че известно време е било доста тежко, сър. Господарката почти не се отделяше от него, но сега състоянието на господаря се подобрява видимо. — Пейн посегна към оръжията на Фарел. — Ще ги отнеса заедно с чантата ви горе, сър. — Той погледна Ейвъри. — И вие ли ще останете?

Ейвъри леко побутна куфара си и се прокашля:

— Да, да, мислех, докато Фарел е тук, да погостувам на дъщеря си.

— На вашите услуги, сър. Ще се върна да взема багажа ви, веднага след като приготвят стая за вас.

Пейн пое по стълбите с багажа. Когато се скри от погледа им, Ейвъри изсумтя презрително:

— Ама че глупаво момиче! Ако лордът беше ритнал камбаната, щеше да стане богата вдовица. Пък и той нали няма наследници.

Фарел не отговори, но в погледа му се появи леко раздразнение, а устните му се присвиха от яд. Постепенно започваше да схваща защо отношението на Ирайн към баща им беше охладняло и се запита дали това посещение щеше да бъде удоволствие за него. Напоследък прекарваше все по-малко време вкъщи. Предпочиташе да гостува в Йорк на мис Бейкър и на майка й, вместо от ранни зори до късна нощ да слуша оплакванията на баща си.

Ирайн се завтече по стълбите надолу, докато оправяше в движение косите си и придърпваше яката си на място. За миг се спря на входа към голямата зала, когато установи, че не беше завързала в бързината добре корсета си. След секунди всичко беше приведено в ред. Скулите й бяха поруменели, тъй като тя не беше подготвена за това посещение. Аги беше почукала в крайно неподходящ момент на вратата на господарската стая. Двамата бяха оставили вечерята да изстива върху малката масичка и бяха предпочели да се сгреят с предястието, пожелано от Кристофър. Ненавременното прекъсване и вестта, че кметът беше пристигнал, им бе подействала като студена баня.

Ирайн успя да си придаде аристократично спокоен вид, когато премина през салона и поздрави своите роднини. Тя се изправи на пръсти и целуна бързо брат си по бузата, преди да се обърне и да хвърли една усмивка към баща си.

— Татко, измина доста време, откакто ни посетихте за последен път — отбеляза любезно тя. — Този път ще имате ли възможност да поостанете при нас?

— Ами май че да, ако чувствах малко повече вашето гостоприемство и ако ме поканите. — Той пъхна палци в джобовете на жилетката си и погледна остро дъщеря си, която продължаваше да му се усмихва и не даваше никакви признаци, че смята да се извинява или да се оправдава.

— Елате, нека седнем до камината и да изпием по чаша вино — покани ги тя, без да обръща внимание на неговите забележки. — След дългото пътуване двамата трябва да сте доста изгладнели. Ще наредя на готвача да приготви нещо, докато си побъбрим.

Тя повика Аги, която се зае да слага масата, като нареди чиниите и сребърните прибори, докато Ирайн наля леко вино и подаде чашите на мъжете. Ейвъри силно сбърчи чело и се прокашля, за да привлече вниманието на дъщеря си.

— Хм, момиче, не ти ли се струва, че ще е необходимо нещо по-силно, за да изплакна мъжкото си гърло от уличната прах?

Ирайн се засмя сърдечно:

— Изпийте си виното, татко. По-добре ще е за вас. Скоро ще бъде готова вечерята, а след това ще се намери и едно силно бренди.

Кметът измърмори нещо, но тъй като не беше от онези, които биха оставили какъвто и да било алкохол непокътнат, се примири. Докато подаваше питието на Фарел, тя грижовно докосна безжизнената му дясна ръка.

— Как си, Фарел? — поиска да узнае тя. — По-добре ли е ръката ти?

Чертите на Фарел се оживиха.

— Бях преди няколко седмици в Йорк. Ако си спомняш, бях взел назаем колата на лорд Сакстън за това пътуване. Там ходих при един лекар, който има богат опит с огнестрелни рани. Той смята, че куршумът е заседнал вътре и това е причината да не мога да си движа ръката. Според него куршумът може да бъде изваден с операция, но това би било рисковано за ръката. — Той я повдигна и размърда рамене. — Не зная кое е по-добре — чукан или ненужен клон.

Ирайн го потупа окуражително по рамото.

— Ще попитаме лорд Сакстън. Той има много приятели, които са лекари. — Тя взе един стол и го покани с жест да седне до нея. — Но я ми разкажи как стана онази случка с мис… — Безчувствената ръка я блъсна непохватно и вниманието й беше привлечено от предупредително смръщеното му чело. — Мистър… ъъъ… ти знаеш де, онзи, дето наскоро искаше да те назначи в корабната компания в Уиркинтън? — Това беше единственото, за което успя да се сети в бързината. — Как му беше името?

— Мистър Симпсън. — Фарел кимна бавно и се усмихна, докато отпиваше от виното си. — Сега искам да си намеря работа в Йорк и затова се отказах от онова предложение. — Той посочи с чашата към Ейвъри. — Татко, разбира се, е убеден, че искам да го напусна.

Сестра му се засмя и го дръпна за ръкава, като се наведе към него, сякаш искаше да му каже нещо поверително.

— Той си е изгубил ума заради тебе, Фарел. Гледай на старини да поддържаш доброто му настроение.

— Хм, хм! — Гърлестото пръхтене даде ясно да се разбере, че Ейвъри следеше техния разговор или поне дотолкова, че беше дочул последната забележка. Той измърмори кисело: — Иглите и стрелите на езика ти са в състояние да пробият и най-дебелата кожа, момиче.

— Солта запазва месото от разваляне, татко, нали знаете? — отвърна кратко Ирайн. Ейвъри я погледна глуповато, а тя махна с ръка и се засмя. — Не го взимайте толкова на сериозно, татко. Изпийте си виното и ако искате, ще накарам Пейн да донесе цяло буре с бира от мазето. Може би тя ще задоволи вашия вкус.

— Хм, хм! — изпръхтя отново той, отпи още една голяма глътка и избърса устните си с опакото на ръката. — Бащината обич не може да бъде купена със сладки примамки, малката.

Тя повдигна едната си вежда и го попита любезно:

— Не искате ли бира?

Ейвъри скочи от стола си.

— Ти изопачаваш думите ми също като майка си! Не съм казал нищо подобно! — Той направи кратка пауза, поуспокои се и се опита да смекчи острия си тон. Не желаеше да залага на карта онова, което обожаваше. — Естествено, че искам бира.

Очите на Ирайн блестяха развеселено. Ейвъри не можеше да понесе мисълта, че тя се забавлява за негова сметка. Надяваше се да охлади чувство й за хумор, като се опита да я подкачи:

— В града все по-усилено се носи мълвата, че мистър Сатън бил нощният ездач. — За негово разочарование усмивката не слезе от лицето й. Той направи втори опит. — Но това не е всичко. Алън смята, че той бил ранен или дори мъртъв, тъй като в последно време не е имало нападения.

Ирайн с безразличие вдигна рамене:

— След като в тази област всички го бяха подгонили, изглежда, са го хванали. Шерифът беше тук, за да го търси…

— А? — Ейвъри надигна глава. — Защо му е на Алън да идва тук, за да търси черния ездач?

— Вие не знаехте ли? — попита Ирайн с прекрасно изиграна невинност. — Семействата Сакстън и Сатън са братовчеди. След моята сватба Кристофър беше няколко пъти тук на гости. Той дори ме придружи на бала на лорд Талбот.

— Какво? — извика Ейвъри и продължи възбудено: — Искаш да кажеш, че мъжът ти те е поверил на този кучи син?

Откъм масата се дочу потракване и когато погледна през рамо, Ирайн видя Аги да подрежда сребърните прибори. Устните на жената бяха здраво стиснати и тя вдигна очи, за да изгледа кмета.

— Татко, бих ви помолила да бъдете малко по-внимателен в подбора на думите си у нас — предупреди го Ирайн, като и тя самата полагаше усилия, за да запази доброто си поведение. Обидата беше насочена към онзи, комуто принадлежеше сърцето й. — Може да ви чуе някой, който да се почувства обиден от тези думи.

Ейвъри изсумтя:

— Хм! Все ми е едно какво ще си помислят слугите.

— Нямах предвид слугите, татко. — Тя посрещна учудения му поглед с миловидна усмивка, като че го насърчаваше да задава още въпроси.

Но накрая Фарел запита:

— Ирайн, ти наистина ли можеш да понасяш този човек?

Тя му отвърна вече с по-приятелски тон:

— Фарел, чувала съм много обвинения срещу него и стигнах до извода, че повечето от тях са безпочвени.

Фарел сбърчи чело:

— Но той обвини татко в измама.

Ирайн погледна баща си, който смутено наведе глава.

— Зная, Фарел. Но въпреки това искам да ти предложа първо да се запознаеш лично с този мъж, преди да си съставиш окончателно мнение за него. Може пък да се окаже, че ще станете добри приятели.

— Момиче, ти да не си си загубила ума?! — попита остро Ейвъри. — Я погледни какво направи той с ръката на бедния Фарел. Та той го превърна в един безпомощен инвалид…

— Татко! — От очите на Ирайн се стрелнаха гневни искри и Ейвъри разбра, че ще трябва да бъде по-внимателен с обвиненията си. — Фарел съвсем не е безпомощен инвалид и смятам, че е отвратително да го наричате така!

Аги се беше приближила и изчакваше с дискретно мълчание господарката да й обърне внимание.

— Ще благоволят ли господата — тя наблегна на последната дума, като изгледа кмета накриво — да заповядат на масата, мадам?

Ейвъри бързо се надигна от стола си и Ирайн кимна. Икономката отиде до масата и отново наля вино. Мъжете я последваха. Ирайн изчака, докато те се настаниха на трапезата, след което се извини:

— Ще трябва да проверя какво е накарало лорд Сакстън да се забави. Аги ще ви обслужва, докато ме няма. Нека моето отсъствие не ви смущава.

Ейвъри не изглеждаше никак притеснен, а веднага посегна към хляба и виното, оставени на масата, и докато двете му ръце бяха заети, той посочи с брадичка след дъщеря си, която напусна салона.

— Вероятно отива при Негово Благородие, за да му избърше задника. — Той хвърли поглед към Аги, която се задави от изненада, и продължи невъзмутимо: — Че какво толкоз — тая сигурно го къпе като бебе.

Аги го погледна за миг и забеляза, че Фарел се изчерви. Тя остави мъжете да се обслужват сами и забърза към кухнята. В гнева си се подпря с две ръце на дъската за рязане. Прикова поглед в дългото острие на кухненския нож и се замисли какво ли можеше да стори това оръжие с тлъстия корем на Ейвъри. Прехвърли още няколко кръвожадни възможности, преди да открие върху полицата една връзка сушени билки, които служеха за подправки и за лечебни цели. Очите й блеснаха. Тя добре познаваше благотворното влияние на майчиния лист и листата от рози. Употребени в по-големи количества, поотделно или заедно, те можеха да предизвикат желаната от нея реакция.

— Тъкмо навреме за следващото ястие — каза си тя.

Припряно се залови за работа и стри билките в една купичка, която беше приготвила за кмета. Надяваше се, че топеното сирене ще убие миризмата на билките, и тъй като мъжът се беше заел твърде лакомо с храната си, той вероятно изобщо нямаше да усети нищо.

Когато отново се завърна в салона, тя носеше двете купички, над които се виеше пара, върху един сребърен поднос. Побърза с широка усмивка на лицето да поднесе едната порция на Фарел и да постави другата пред кмета.

— Ще опитате ли топеното сирене, сър? — прозвуча любезната й покана, докато ноздрите на Ейвъри изпитателно вдишваха аромата.

Кметът взе една лъжица, гребна и близна с върха на езика си от сиренето. Ястието му се услади и той усърдно се захвана да погълне всичко, докато накрая се нахрани. След това се надигна от масата и се оригна шумно, за да изрази по този начин възхищението си от майсторството на готвача.

Останалата част от следобеда протече приятно. Гостите бяха разведени из конюшните, където им показаха няколко стройни кобили с гореща кръв. Учудиха се, че никъде не видяха коне. Ейвъри се прозина, докато ги развеждаха из замъка, като дискретно заобиколиха изгорялото източно крило.

Разговаряха за огнестрелните оръжия, което напълно отговаряше на желанието на Фарел. Лорд Сакстън разгорещено хвалеше точността на своята нова американска пушка, която имаше необичайно малък калибър и цев от нов тип. Ейвъри също имаше какво да каже по темата и без да се съобразява с другите, изнесе дълга лекция за точността и надеждността на тежкия английски мускет „Браун Бес“. Той определи сигурността на стрелбата от разстояние тридесет фута като извънредно добра и с ирония отхвърли предположението, че е възможно от разстояние, по-голямо от сто фута, да се уцели катерица. Неподвижната маска с нищо не показа какво мисли за тези аргументи. По нареждане на господаря на замъка беше организирана малка демонстрация, резултатите от която за голямо раздразнение на кмета бяха изцяло в полза на новата пушка. С почервеняло от гняв лице Ейвъри трябваше да установи, че както дъщеря му, така и синът му бяха много доволни от проведените стрелби — сякаш обезобразеният беше техен любимец. Той донякъде беше склонен да извини дъщеря си, която по необясними причини държеше на този мъж, но собствения си син…

Ейвъри се нацупи. В последно време Фарел проявяваше жив интерес към огнестрелните оръжия и харчеше изкараните си с труд пари главно за тях, така че за стария му баща оставаха само някакви незначителни суми. От очите на Ейвъри не убягна и това, че синът му вече не изпитваше удоволствие да прекарва нощите си в компанията на добри приятели и с много халби бира по кръчмите. Напоследък той с много по-голямо желание поемаше пътя за Йорк и Ейвъри започна да се пита дали не си е намерил нова работа.

„Ще загубя момчето“, мислеше си той ядосан, а яростта му се насочи към този обезобразен, облечен в черно мъж, който вероятно никога не беше възсядал кон и не беше участвал в истинска битка.

Като видя, че останалите бяха отишли вече далеч напред и разговаряха с приглушени гласове, Ейвъри побърза да ги настигне. Фарел, изглежда, предпочиташе да говори с онези двамата, а не с него. Много пъти той беше замлъквал при приближаването на баща си, като че не искаше думите му да бъдат чути от него. Ейвъри последва групичката в библиотеката, където това маймуноподобно чудовище се оттегли зад паравана, който стоеше пред чембалото. Той изхлузи ръкавиците си и засвири дълга поредица от мелодии. Ейвъри внимателно следеше Ирайн с надеждата, че ще му се представи удобен случай да заговори за целта на посещението си. Беше му необходима една солидна част от нейното богатство. Той грижливо беше планирал начина, по който да отправи своята молба, и в течение на следобеда още веднъж внимателно бе обмислил всичко. Вероятно тя щеше да прояви разбиране, като й каже, че на Фарел ще са му нужни пари за лечението на ръката. За голямо свое раздразнение сега той видя, че дъщеря му се изправи, отиде до чембалото и застана до съпруга си. Не посмя да отиде при тях, тъй като точно в този миг помежду им, изглежда, съществуваше някаква особена близост — нейният мек, чувствен глас се сля със звуците на чембалото. Пееше някаква безобидна любовна балада, но той сметна момичето за откачено, задето се отнасяше с такова внимание към мъжа си. Още през деня Ейвъри беше направил своите наблюдения и беше установил, че лордът и съпругата му спяха в отделни спални, от което беше заключил, че показаната тук нежност не се простираше до леглото.

Ейвъри изпита огромно облекчение, когато в помещението влезе Пейн и съобщи, че вечерята е сложена. Четиримата насядаха около осветената със свещи маса. Лорд Сакстън се отпусна в тежкото си кожено кресло откъм тесния край на масата. Ирайн седна от дясната му страна, а двамата посетители — отсреща. Фарел и Ейвъри бързо забелязаха, че само пред тях бяха поставени прибори за хранене и че Ирайн се задоволи само с една чаша вино. Кметът отбеляза това с учудване, но го отдаде единствено на прищевките на богати хора. Той самият предпочете да се заеме усърдно с опустошаването на изкусно приготвените ястия.

Накрая Фарел заговори пръв, като вдигна чашата си с вино и пи за здравето и щастието на домакините. Той посочи празното място на масата пред сестра си и попита учудено:

— Ти няма ли да ядеш с нас тази вечер?

Ирайн се усмихна и започна да се извинява:

— Не ме разбирай погрешно, Фарел. — Тя положи ръката си върху покритата с черна кожа ръка и я притисна нежно. — Както знаеш, моят съпруг предпочита да се храни насаме и аз реших тази вечер да му правя компания.

Ейвъри се учуди как може дъщеря му така открито да признае, че предпочита да се храни в компанията на обезобразеното от белези лице, вместо да вечеря с нормални хора. Той се замисли дълбоко върху този факт, разтвори леко устни, и се отпусна в стола си назад. Жените често го бяха обърквали, но дъщеря му постъпваше съвсем като побъркана. Преди отблъскваше всичките си обожатели, защото били стари и грозни, а сега се стремеше да отгатва желанията в очите на един мъж, когото всички смятаха за отвратително чудовище. Кой можеше да си го помисли — тя се вкопчваше в ръката му и се отнасяше към него с такава нежност, сякаш оня беше някой красив и благороден рицар.

Ейвъри остави на масата купичката с тлъст бульон, в който плуваха варени зеленчуци и парчета месо, и прекрати разсъжденията си. Пейн напълни отново чашите им с вино и сложи по средата на масата резени топъл хляб, преди да се отдалечи. Ейвъри чупеше големи парчета хляб и ги топеше в супата си. Той продължи да се храни — в едната ръка сграбил лъжицата, в другата — хляба. След като изсърбваше три-четири лъжици супа, той потапяше хляба в нея, после напъхваше капещия залък в устата си, при което по време на вечерята между купата и ризата на гърдите му се образува широка мазна пътека.

Изведнъж Ейвъри спря да се храни. Очите му се разтвориха широко, бузите му се издуха от трудно потискано оригване. Коремът му се развълнува и из помещението се разнесе бълбукащ, гърлен шум. Вратът на Ейвъри почервеня, докато се бореше със себе си, за да потисне неумолимо напиращата естествена нужда. Постепенно напънът го отпусна и той се успокои. След един бърз, глуповато-смутен поглед към седящите около масата, кметът се зае отново с храната си. Натопи хляба в супата и замляска. Лъжицата направи няколко курса от купичката до устата му, преди лицето му отново да придобие мъчително болезнен израз. Той изпусна лъжицата, която падна шумно върху масата, и притисна отдолу ръцете си една в друга. По лицето му избиха червени петна, докато краката му се присвиваха.

Накрая болката го отпусна отново. Той погледна към Фарел, който беше вдигнал въпросително вежди, след това към Ирайн, която отпиваше невъзмутимо от виното си, като го наблюдаваше над ръба на чашата. Може би само си въобразяваше, но му се стори, че дори безизразната маска на домакина беше надигнала учудено вежди. Ейвъри отмести полупразната купичка назад, отпи една голяма глътка вино и с отвращение задъвка парче сух хляб. Като че ли хлябът и виното действаха добре на стомаха му и Фарел и Ирайн отново поеха своя разговор.

Когато беше донесено следващото ястие, Ейвъри отново показа добър апетит. Ароматът на гозбата, който галеше носа му, го накара да стане съвсем нетърпелив. Аги му сипа допълнителна порция и го дари с мила усмивка. Ейвъри вече се облизваше лакомо, когато Пейн постави чинията пред него и още преди да отдръпне ръката си, ножът и вилицата вече бяха готови да влязат в употреба. Той се зарови в дълбините на чинията си, напъха огромно парче месо в устата си и задъвка с премрежени от удоволствие очи. После преглътна с мъка и докато посягаше за втората хапка, промърмори:

— Вкусно е. Много вкусно. — Той размаха ножа си във въздуха. — Това е най-вкусното нещо, което съм ял от много време насам.

Набута тежко натоварената вилица в устата си и затърси ново парче месо, когато внезапно юмруците му се стовариха заедно с ножа и вилицата върху масата. Той се привдигна и се наведе напред. Провлачен, болезнен стон се процеди през стиснатите му зъби и тялото му се вкамени като бронзова статуя, а и лицето му придоби почти същия цвят. Той изпусна ножа и вилицата, ръцете му се вкопчиха в ръба на масата, докато кожата на кокалчетата му побеля. Зъбите му затракаха и той бързо си пое въздух. В тази поза остана за миг, след което изстреля на срички:

— Та-ка-ва прек-рас-на нощ е на-вън! Май ще се по-раз-хо-дя!

Кимна припряно, за да се извини, и буквално излетя с развети пешове от помещението. Входната врата се отвори с трясък, след което отново се хлопна шумно.

Фарел погледна Ирайн и повдигна рамене. Тя хвърли един поглед към Пейн, който както обикновено стоеше с абсолютно безизразна физиономия, по която не можеше да се прочете никаква мисъл. С Аги положението не беше по-различно, но по лицето й премина лека сянка и като че внезапно нещо я засърбя по раменете, а единият край на устните й потрепна. Ирайн задържа за момент погледа си върху нея, внезапно я обзе странен пристъп на кашлица и тя побърза да напусне помещението. Когато вратата зад нея се затвори, отвън долетя някакъв неопределен шум, който твърде много напомняше отприщването на дълго сдържан смях.

На следващата вечер стомахът на Ейвъри най-сетне се беше успокоил дотолкова, че той можа да напусне стаята си, за да потърси Ирайн. Беше вече късно и всички се бяха оттеглили за нощна почивка. Той беше преценил, че тази нощ е последната му възможност да разговаря насаме с нея, тъй като вече бяха решили с Фарел да се връщат на другия ден в Маубъри. Предната нощ той беше прекарал в успокояване на разбунтуваните си черва. Ейвъри нямаше представа каква болест го беше налегнала, предполагаше, че в яденето е имало нещо развалено, но останалите бяха яли от същата храна и нямаха подобни оплаквания. Беше много угрижен, че това може да е и някакво сериозно заболяване, и сега му се струваше по-необходимо от всякога да измоли някоя по-голяма сума от дъщеря си.

По стените на горния коридор още горяха няколко свещи. Разпитвайки невинно Фарел, той беше научил къде се намират спалните на лорда и на неговата лейди. Ейвъри точно следваше описания път и се примъкна на пръсти до спалнята на лорд Сакстън, за да подслушва. Изпод вратата не излизаше никаква светлина, а отвътре не се долавяше никакъв звук, затова той предположи, че мъжът вече спеше мирно и тихо.

Малко поуспокоен, но все още предпазлив, за да не вдига шум, докато не се увери, че дъщеря му е сама, Ейвъри продължи по коридора към спалнята на Ирайн. Този път той забеляза слаба светлинка, която се прокрадваше изпод вратата. За негово голямо разочарование Ирайн говореше с приглушен глас, но той се надяваше, че при нея е само някоя от прислужниците, и се спря пред вратата. Отвътре долетя кънтящ мъжки смях и Ейвъри едва не се препъна назад от уплаха, но се окопити и прилепи ухо до вратата.

Ирайн отговори също през смях и това разсея всички съмнения, че при нея беше съпругът й.

— Хайде, Кристофър, сериозно! Как мога да се съсредоточа и да измисля име за нашето дете, когато ти постоянно ме закачаш?

Ейвъри разтвори широко очи и лицето му почервеня както предната вечер. Той изпита желание да нахълта в стаята, да откъсне онзи мръсник от момичето и да го размаже. Но страхът, че другият може да стори същото с него, го накара да се откаже от необмисленото си желание. Предпазливостта обаче не намали гнева му. Той презираше Кристофър Сатън и беснееше при мисълта, че е прелъстил дъщеря му, а тя беше забременяла от него. Роднина или не, лорд Сакстън беше истински глупак, задето му се беше доверил. Нищо чудно, че тя можеше да се прави на щастлива с лорда, след като Сатън, този негодник, пропълзяваше нощем между бедрата й.

Ейвъри напусна коридора и се върна в стаята си. Това, че Ирайн беше сложила рога на съпруга си, можеше да се окаже много изгодно за него. Тя сигурно ще се съгласи да му плати, за да не я издава.

На другата сутрин Ирайн се освободи по-рано от обикновено от прегръдките на съпруга си и слезе долу, където за нейна изненада баща й вече я очакваше. Изразът на лицето му я раздразни. Беше присвил замислено устни, а главата си беше сгушил дълбоко в яката на палтото, така че приличаше на надута костенурка. Докато тя прекосяваше салона, той не я изпускаше от очи, и когато се приближи, за да постави пред него чаша чай, на Ирайн й се стори, че по чертите на лицето му премина злобна усмивка.

— Нещо не е наред ли, татко?

— Може и така да се каже.

Тя седна на стола срещу него и започна с наслада да отпива от чая си.

— Може би искате да разговаряте с мене?

— Може би.

Тя нямаше желание да го окуражава да започне разговор, който в крайна сметка отново щеше да завърши със самосъжаления от негова страна. Затова пиеше чая си и изчакваше.

Ейвъри отпусна глава на високата облегалка на стола си и плъзна поглед по гоблените и портретите, които висяха по стените и изобразяваха сцени от рицарските времена.

— Ти знаеш, дъще, че винаги съм бил великодушен към майка ти и към цялото семейство. Доколкото можех да си го позволя, аз се стараех да не ти липсва нищо.

Макар че имаше какво да възрази на тези негови думи, Ирайн запази мълчание. Ейвъри Флеминг беше известен със своето влечение към сладостите на живота. Това, че имаха покрив над главата си и че получиха добро образование, Ирайн и Фарел дължаха единствено на майка си. Но високото мнение на Ейвъри за себе си остави Ирайн безучастна.

— Не ми беше лесно след смъртта на майка ти — оплака се той. — От скръб по нея аз понякога се самозабравях и търсех бягство от грижите си в играта на покер. И тогава настъпи злощастният ден, когато срещнах онзи негодник, янкито, и той ме нарече измамник.

— Но нали наистина сте го измамили? — отбеляза невъзмутимо Ирайн. Когато той я погледна изненадан, тя вдигна вежди. — Веднъж дори сам го признахте, спомняте ли си?

Ейвъри се прокашля и сведе поглед, като повдигна рамене.

— Това беше от отчаяние. — Ръката му се плъзна отбранително нагоре. — Освен това този мъж не можа да понесе загуба. Или той трябваше да загуби, или аз, момиче, и докато за него това беше без значение, за мене… ти сама знаеш, какво ми остана.

— Татко — гласът на Ирайн беше съвсем спокоен, — да мамите някого, за да спечелите една игра, е същото като да крадете, а вие наистина го измамихте.

— А какво ще кажеш за това, че твоят префърцунен Кристофър Сатън кръстосва из околността и сее смърт? — попита той.

Тъмносините й очи вече хвърляха искри.

— Той е премахвал бандити, които подло са убивали невинни хора и с това са заслужили смъртта си. — Тя махна с ръка. — А ако виждате нещата по този начин, значи и аз съм убивала. И Фарел. Ние попаднахме на банда разбойници, които точно в този миг нападаха един файтон. Стреляхме по тях и улучихме няколко, за да спасим едно момиче.

— Едно момиче?

— Мис Бейкър. — Ирайн назова името със самоуверена усмивка. — Ако е необходимо, тя ще потвърди моя разказ, а също и това, че именно тайнственият ездач нападна разбойниците и й помогна да избяга заедно с Фарел.

Любопитството на Ейвъри беше събудено.

— Фарел не ми е разказвал нищо за нея.

Ирайн се сети за нежеланието на брат си да споделя с баща си и не беше склонна да му каже нещо повече.

— Предполагам, че Фарел ще предпочете да ви разкаже всичко сам.

Настъпи кратко мълчание, преди кметът да вземе отново думата.

— Изглеждаш ми много доволна от себе си, малката. Май ти харесва да си живеете тук с лорда.

— Аз съм доволна, татко. Много по-доволна, отколкото можете да си представите.

— О, разбирам, много добре разбирам. — Брадичката му почти изчезна в яката и злобната усмивка, която се появи на лицето му, вече не можеше да остане незабелязана.

Ирайн се запита какви ли други изненади й беше приготвил баща й.

— Има ли още нещо, което искате да обсъдите с мене?

За известно време той замълча, вгледан в късите си, дебели пръсти.

— Имам чувството, че не се отнасяш твърде благосклонно към семейството си, откакто получи титла и разни такива.

— Още не съм чула подобно оплакване от Фарел — отвърна тя.

— Горкото момче. Та то е заслепено от малкото внимание, което ти му оказа. А в действителност какво си сторила за него? Дали изобщо си му засвидетелствала съчувствие или готовност да му помогнеш за лекуването на ръката му? Той стана ли по-богат от това, че ти дойде на гости? Не! За всяко пени той е принуден да полага тежък труд.

— Според мене в поведението на Фарел има забележим напредък, откакто престана да се разкъсва от самосъжаление, а вместо това стори нещичко за себе си — обясни натъртено Ирайн, леко разгневена. — Когато са прекалени, подкрепата и симпатиите могат да провалят всеки свестен човек. Ако разбере, че е в състояние сам да си помогне, човек придобива отново вяра в собствените си сили. Много правилно — трябва да помагаме на онези, които са по-нещастни от нас и да се отнасяме добре с тях. Но ако им се подаде ръка, така че те да се справят сами, на тях им се оказва много по-голяма помощ, отколкото, ако с прекалено внимание ги накараме да провесят нос. Честният труд е много важен за самочувствието на всеки човек. А освен това — не можа да се сдържи да не каже тя, — те имат по-малко време да седят на масата за игра на карти и да се самосъжаляват.

Ейвъри й хвърли убийствен поглед.

— Никога не ще можеш да ми простиш, че те обявих на търг, нали?

— Намирам за отвратителен начина, по който ме продадохте — призна тя. По устните й прелетя лека усмивка, докато приглаждаше полите си. — Но досега последствията от това са били само добри. Аз обичам човека, за когото се омъжих, и нося в себе си неговото дете…

— То негово ли е? — прекъсна я той с унищожителен тон. — Или е от онзи кучи син, който беше нощес в стаята ти?

Ирайн вдигна изненадано поглед, а сърцето й заби от уплаха.

— Какво искате да кажете?

— Бях дошъл да разговарям с тебе, но ти беше прибрала в стаята си онзи дявол Сатън — точно под носа на мъжа си. Чух как се смеехте за бебето, което сте направили. Копелето в твоя корем е от Сатън, а не от мъжа ти.

Лицето на Ирайн почервеня. Тя отчаяно желаеше да му каже истината, но същевременно съзнаваше колко глупаво би било това. Много по-добре щеше да бъде, ако оставеше баща си да мисли, че е изневерила на съпруга си, отколкото да заложи на карта живота на мъжа, когото обича.

— Не можеш да отречеш това, нали? — Зловещата усмивка върху лицето на Ейвъри постави гордостта й на сериозно изпитание. — Ти си любовница на Сатън и си му позволила да ти направи дете. Естествено, нямаш намерение да казваш това на лорд Сакстън.

Ирайн понесе мълчаливо злобните му думи, стиснала плътно устните си. Но вътрешно кипеше.

— Мисля, че и аз не би трябвало да говоря за това. — Той я погледна с присвити очи. — Ще бъда по-спокоен, ако зная, че ти ще се грижиш малко по-добре за мене, отколкото досега. Можеш да ми пращаш от време на време по някой агнешки бут или по някоя тлъста гъска. Мили боже, та аз сам трябва да приготвям храната, нямам никого, който да го върши вместо мене, нито пък някой, който да пере дрехите ми или да поддържа малко ред в къщата. Като гледам всичките тия слуги, дето ги имаш тук, не ми се вярва да те ощети много, ако ми изпратиш някого, който да се грижи за мене. Но този прислужник вероятно ще иска заплата, пък аз не съм заделил нищичко. И понеже си дойдохме на думата — имам нужда от ново палто, чифт обувки, а не би било лошо, ако и в моята кесия задрънчат няколко шилинга. Виждаш, че не искам много от тебе — само една дреболия, за да ми поолекне малко животецът.

Възмутена от неговото нахалство, Ирайн се надигна бавно от стола си. Мисълта, че той се опитваше да получи възнаграждение за мълчанието си, я отврати. Както винаги той се интересуваше единствено от това да извлече някаква облага за себе си.

— Как си позволявате да ме изнудвате да ви давам пари? Откакто се помня вечно слушам колко ви е зле, но сега с това е свършено. Лично съм била свидетел как изнудвате други хора, само и само да изпросите нещо за себе си. Използвахте майка ми, брат ми и мене. Искахте да измамите и Кристофър, ала номерът не мина и вие накарахте Фарел да се бие с него, за да спасява несъществуващата ви чест. А сега отново идвате при мене, но аз повече не желая да слушам оплакванията ви.

— Момиче, ти си много жестока! — извика той ядосано. Скочи от стола си и нервно закрачи напред-назад. — Правиш се на горда и великодушна, макар че лягаш с някакъв престъпник, а за баща си нямаш няколко дребни монети, та да облекчиш поне малко живота му. И сега трябва да се чудя как да гледам в очите приятелите си от селото, когато ги срещам. — Той се спря и стовари юмрука си върху масата, която стоеше до нея. — По дяволите, момиче! Какво ще правиш, ако издам на лорд Сакстън тайната ти, че му слагаш рога с онзи кучи син Сатън?

Той я погледна и щеше да продължи да говори, ако изскърцването на една твърда подметка не го беше накарало да се обърне. С отворена от изненада уста той видя как лорд Сакстън се приближаваше към тях от кулата, като влачеше осакатения си крак по каменния под. Той застана до жена си и погледна кмета.

— Някой тук като че ли спомена моето име? — Дълбокият му, дрезгав глас разкъса внезапно настъпилото мълчание в салона. — Има ли нещо, за което искате да разговаряте с мене, кмете?

Ейвъри се загледа напрегнато в Ирайн и остана много учуден, като видя колко спокойна беше тя. Сякаш й беше безразлично, че той може да я издаде. Въпреки че лорд Сакстън търпеливо очакваше отговора му, Ейвъри не можа да каже нито дума. Ако Флеминг се страхуваше да настрои някого срещу себе си, то на първо място това беше лордът. Той знаеше прекалено добре, че мъжът обожава момичето и че със сигурност няма да приеме спокойно вестта за нейната изневяра, така че и този, който му я поднесеше, можеше лесно да стане жертва на неговия гняв.

— А, приказвахме си с дъщеря ми, милорд. — Ейвъри се прокашля от смущение. — Разговорът нямаше нищо общо с вас.

— Всичко, което се отнася до моята съпруга, се отнася и до мене, кмете — увери го лорд Сакстън с почти приятелски тон. — Понякога наистина се опасявам, че моята благосклонност към нея се превръща в прекомерна загриженост. Навярно ме разбирате, нали?

Ейвъри закима, като не смееше да каже нищо, защото този мъж едва ли щеше да приеме с добро някакъв съвет от него.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ВТОРА

Когато човек разсъждава върху постъпките си, често достига до мъчителни за него изводи, особено когато стореното или не стореното може да предизвика тежки последствия. Ирайн нямаше вяра на баща си и ако той докладваше сензационните новини на шерифа, това можеше да има непоправими последствия за любимия й мъж. Тя се притесняваше, защото си даваше сметка, че твърде рязко беше отхвърлила молбата на баща си. Беше й добре известно, че всяко скимтящо куче може да бъде успокоено с някоя тлъста мръвка.

Накрая Ирайн реши да действа. Тя облече рокля от лъскава синя коприна, чийто корсаж отпред се закопчаваше с множество малки копчета. Младата жена нареди да бъде приготвена каретата и отиде в стаята на мъжа си, за да го осведоми за предстоящото пътуване при своите роднини. Кристофър беше зает със счетоводните книги на стопанството на имението, но с готовност ги остави настрана, за да й напомни с една дълга, гореща целувка, че ще очаква завръщането й с трескаво нетърпение. Тя се засмя щастливо, когато той прошепна едно съблазнително обещание в ухото й, освободи се с въздишка от прегръдката му и му изпрати въздушна целувка с ръка, докато отиваше към вратата. Той с удоволствие наблюдаваше грациозната й фигура. Да се завърне отново към сухите, скучни цифри, с които беше изписан пергаментът, беше далеч по-малко удоволствие.

Пролетната зеленина беше обагрила и севера. Хълмовете бяха по-зелени, небето беше по-синьо, а реките и бълбукащите потоци течаха по-пълноводни в каменните си легла. Свежият вятър гонеше белите като памук облаци и галеше младата, още ниска трева. Времето беше много приятно за разходка из полята и докато Ирайн пътуваше на юг, тя се надяваше, че денят й няма да бъде провален от посещението в селото.

Притесненията, които беше изпитала след заминаването на баща си преди седмица от Сакстън Хол, й се сториха не толкова страшни, когато съзря Маубъри. Колелата на каретата изтрополяха по каменния мост и Танър спря пред познатата къща. Кочияшът скочи от капрата, отвори бързо вратичката на каретата и свали стъпалото, за да слезе господарката.

Ирайн беше запазила в спомените си къщата такава, каквато беше при напускането й. И въпреки че оттогава бяха изминали едва няколко месеца, гледката сега й се стори чужда. Никой не се беше сетил да насади нови цветя в предната градина и изсъхналите миналогодишни стебла навяваха тъжен спомен за отлетяла красота.

Ирайн помоли Танър да изчака и като свали качулката на палтото си, се приближи към вратата. Малко преди да почука, тя се спря на прага и си спомни отново онзи вълнуващ миг, когато Кристофър беше дошъл за пръв път. Сърцето й беше забило лудо с надеждата, че изборът му ще падне върху нея. Тя се усмихна при този спомен. В сравнение с мъжете, с които я беше запознал баща й, той се беше проявил като безупречен рицар.

След едно леко почукване тя долови отвътре стъпки, които се приближаваха към входа. Когато вратата се отвори, погледът на Ирайн попадна на опърпаната фигура на Ейвъри. Дългите поли на ризата му бяха натъпкани небрежно в панталони, стигащи до коленете и придържани от окъсани презрамки. От баща й се долавяше кисела миризма на пот и бира. Когато я съзря, лицето му придоби изненадан израз. След това на устните му се мярна лукава усмивка.

— Лейди Сакстън! — Той отстъпи и с пресилено учтив жест я покани. — Ще влезете ли в моя скромен дом?

Когато влезе, Ирайн хвърли бърз поглед към неразборията, която цареше вътре. Беше пределно ясно, поддържането на ред в къщата не се удаваше твърде на баща й.

— Мен ли искаш да видиш, или си дошла при Фарел? Момчето замина за Йорк и само Бог знае кога ще се върне.

— Дошла съм при вас, татко.

— О? — Ейвъри затвори вратата, обърна се и я загледа втренчено, сякаш никак не беше очаквал такъв отговор.

— Премислих още веднъж това, за което разговаряхме. — Тя съвсем нямаше желание да се усмихва, докато вадеше една малка кесия с пари изпод палтото си. — И въпреки че се отвращавам, когато някой се опитва да ме заплашва, реших да ви направя малко парично дарение, за да облекча донякъде живота ви.

— Много благородно от твоя страна! — Той се изсмя високомерно и пое към гостната. Докато си наливаше нещо за пиене, той подхвърли през рамо: — Странно е, че идваш точно днес.

Ирайн го последва в стаята и сне някаква омачкана риза от един стол, преди да седне на ръба му.

— Защо да е странно?

— Шерифът беше току-що при мене.

— О? Така ли? — Тя зачака да чуе какво беше сторил този негодник.

— Да. — Ейвъри отиде до прозореца, погледна навън и продължи замислено: — Дълго си поприказвахме с него. По всичко личи, че лорд Талбот не е съгласен с мене по някои незначителни въпроси и иска да ме уволни. — След като дъщеря му не отговори нищо, той пак заговори: — Поразмислих как бих могъл да го умилостивя и разбрах, че ако ние с шерифа успеем да докараме твоя любовник тук и да го обвиним публично пред жителите на селото, ще накараме лорд Талбот да възвърне доверието си в нас.

В гърдите на Ирайн се надигна едно ужасно подозрение и гласът й изведнъж придоби гневна нотка:

— Какво сте направили, татко?

Той закрачи нехайно из стаята, докато застана между нея и вратата на коридора. Сетне небрежно вдигна рамене.

— Разказах на Алън Паркър това, което знаех… искам да кажа, за теб и за твоя любовник.

— Как можахте да сторите това?! — Тя скочи гневно от стола. — Как можете така безотговорно да предавате собствената си кръв?

Ейвъри изсумтя:

— Ти не си моя кръв!

Ирайн се хвана с ръка за гърлото. Изплашена, тя се мъчеше да си поеме дъх.

— Какво казахте?

Той разкрачи малко късите си крака и скръсти ръце пред гърдите си.

— В действителност ти не си моя дъщеря. Ти си копелето на един ирландец.

Ирайн поклати невярващо глава.

— Мама никога не би ви изневерила с друг мъж.

Кметът извади следващия си коз:

— Майка ти вече беше бременна, когато се запознахме с нея. Тя се беше впуснала в авантюра с онзи напук на волята на семейството си, а само четиринадесет дни по-късно той беше обесен. Майка ти не искаше да се омъжи за мене, преди да ми е казала истината — че ти вече растеш в нейния корем. За мене щеше да е по-добре, ако не го бях знаел през всичките тези години. Не ми беше лесно да го понеса. Постоянно си мислех как е лежала в неговите прегръдки. — Той презрително издаде горната си устна напред. — До края на живота си тя не престана да го обича. Усещах го в начина, по който те гледаше. Ти си му одрала кожата.

— Щом сте се запознали с майка ми едва след като са обесили баща ми — попита бавно Ирайн, сякаш й беше трудно да възприеме казаното от него, — откъде знаете как…

— Как е изглеждал ли? — Ейвъри довърши въпроса вместо нея. — Майка ти никога не разбра това, но аз бях този, който даде последните команди при екзекуцията му. — Той повдигна рамене, когато Ирайн го погледна с безизразен поглед. — Тогава още не познавах майка ти, но и да я познавах, тя нямаше да ме спре. Този мъж беше обладан от мания за величие. Твърдеше, че бил лорд, а не копелето, което всъщност беше. И до днес го виждам как преминава гордо край войнишките редици, сякаш изобщо не му пука, че ще умре. Беше красив — с черни коси и тъмносини очи, висок и строен като твоя любовник. Мъж като мене никога не би могъл да му измъкне някое момиче от ръцете. До края на живота си тя тъгува по него. Когато ти се роди, очите й светеха от радост. Ти беше взела всичко от него, и разбира се, нищо от мене. Райърдън О’Кийф беше мъжът, който ме е преследвал през целия ми живот.

Ирайн сбърчи вежди и с мъка потисна една болезнена усмивка.

— А вие, татко? О, не, никога вече тази дума! От сега нататък ще използвам някакво произволно обръщение, но никога повече това. — Тя се поправи: — И вие, сър, ме измъчвахте през всичките тези години.

— Аз? — Ейвъри поклати неразбиращо глава. — Какво искаш да кажеш, момиче?

— Може би никога няма да ме разберете правилно, но днес вие снехте огромен товар от душата ми. През всичките тези години смятах, че в жилите ни тече една и съща кръв, и сега изпитвам огромно облекчение, след като знам, че това не е вярно. — Тя прибра малката кесия с парите обратно в палтото си, пристъпи към него и го погледна право в очите. — Предупреждавам ви, кмете. Аз няма да бъда така милостива, както е била майка ми. Ако от сега нататък помръднете и малкия си пръст, за да обесите Кристофър Сатън, аз ще се погрижа да увиснете на въжето, а покрай вас и още много други.

Ейвъри се учуди откъде изведнъж това същество беше придобило такава смелост. В първия момент решителността му беше разколебана само от острите нокти на някакво неприятно предчувствие, но впоследствие се убеди, че всяка изречена от нея дума беше напълно сериозна.

— Като благодарност за вашите любвеобилни грижи искам да ви дам само още един съвет, сър! — Тя презрително наблегна на последната дума. — Ако искате да избегнете собствената си гибел, бих ви препоръчала да стоите настрана от шерифа Паркър и неговите хора.

— А защо, ако смея да запитам? — попита подигравателно Ейвъри. Той беше много обиден от думите й. — Може би твоят префинен лорд има още едно свободно местенце за един възрастен мъж? А нима ще продължи да изпълнява желанията на жена си, когато цялата тази история излезе наяве? Защо трябва да слушам жена, която изневерява на мъжа си, и да се разделям със своите приятели?

От очите на Ирайн заструи хладина, която го прониза до мозъка на костите.

— Аз ви предупредих. Правете каквото искате. Алън Паркър няма приятели, пък може да стане и така, че в скоро време да научи някои новости за Сатън.

— Това пък защо, лейди Сакстън? — попита зад нея някакъв друг глас. — Кой ще ми разкаже нещо ново за Сатън?

Тя светкавично се извърна на токчетата си. Дъхът й секна, когато видя Алън Паркър да влиза с бавни крачки в стаята, следван от още няколко души. Кухненската врата се затвори зад тях с трясък и този шум я накара да се опомни. Тя отново си спомни за жестокото нападение на разбойниците, което беше преживяла, докато почти любезната усмивка на лицето му се превръщаше в зловеща гримаса. Тя се обърна, за да избяга, но Ейвъри вече беше протегнал ръка към нея и я хвана здраво. Писъкът й беше заглушен от ръката на шерифа, която грубо затисна устата й.

Един от мъжете свали шнура от завесите и докато Паркър я притискаше да не вика, другият върза китките й. Шерифът я бутна върху един стол и посочи с пръст към вратата.

— Флеминг, гледай да разкараш кочияша и каретата — заповяда бързо той. — Изпрати ги вкъщи. Кажи им, че днес тя ще остане тук.

Ейвъри беше обладан от една-единствена мисъл: кесията с парите, която тя беше прибрала, не излизаше от главата му. Страхуваше се, че този източник на средства ще пресъхне безвъзвратно.

— Нали няма да причиниш нищо лошо на моето съкровище? Моля те!

— Бъди спокоен, Ейвъри. — Паркър положи ръка върху раменете на кмета и го поведе към вратата, докато му обясняваше: — С тази стръв, с която се сдобихме току-що, лесно ще хванем мистър Сатън. И ще си възвърнем благосклонността на Талбот, нали?

С усърдно кимане Ейвъри се съгласи и отвори вратата, докато шерифът се отдалечаваше. Кметът се прокашля и извика:

— Хей, мистър Танър!

Кочияшът се огледа.

— Заповядайте, сър.

— Ъъъ… исках само да ви кажа, че дъщеря ми ще остане през целия ден при мене. Тя нареди да си ходите вкъщи.

Танър и прислужникът си размениха озадачени погледи. Танър сбърчи чело със съмнение и бавно приближи към къщата.

— Лорд Сакстън ми заповяда да се грижа за жена му. Ще трябва да изчакам тук, докато тя реши да си тръгне обратно.

Ейвъри го отпрати със силен смях:

— Няма нужда да се страхуваш, приятелю. При баща си тя е на сигурно място. — Ейвъри посочи към кръчмата. — Поръчайте си оттам кана бира или ром, за да си стоплите вътрешностите. Кажете им да го запишат на сметката на кмета. А вашата господарка ще я изпратя обратно с наемния файтон още преди залез-слънце. Хайде, тръгвайте!

Танър с нежелание се качи на капрата, но пък и не знаеше какво да отвърне на кмета. Цъкна с език, за да подкара конете, и отмина кръчмата. Но когато оставиха неприветливите околности на Маубъри зад себе си, той подгони конете в галоп.

Ейвъри се върна в дневната, като се опитваше всячески да избегне изпълнения с укор поглед на Ирайн. Лицето й беше почервеняло над кърпата, която запушваше устата й, а в очите й блестеше жажда за мъст.

Паркър погледна своята пленница и замислено потърка брадичката си:

— Все пак лейди Сакстън е любовница на един известен престъпник и жена, която изневерява на своя съпруг. А това са достатъчно силни доводи, за да я арестуваме. Междувременно ще се погрижим Сатън да разбере, че е задържана. Това ще го накара да дойде при нас.

Той повика един от своите хора.

— Слушай! Сега ще отидеш до пощенската станция и ще наемеш един файтон. Кажи на файтонджията, че няма да се нуждаем от услугите му и че ще върнем колата преди полунощ. — Той отброи няколко монети в ръката на другия. — Това би трябвало да му стигне. — Когато мъжът тръгна, той го предупреди: — И гледай конят да е свестен.

Паркър погледна отново Ирайн.

— Не се притеснявайте, милейди. При мене сте в такава безопасност, както в собствения си дом. — Той се изсмя късо на съмнението, което прочете в очите й, и добави: — Поне докато лорд Талбот се завърне от деловото си пътуване. След това не отговарям за вас.

Паркър беше пронизан от един мрачен поглед. После Ирайн се обърна и прекрати разговора с такава категоричност, с която би го сторила, ако можеше да говори. Тя беше задържана и вързана, но все още не беше мъртва и се беше зарекла да им окаже цялата съпротива, на която беше способна.

Трополенето на колела извести пристигането на раздрънкания наемен файтон. Хората на шерифа го спряха пред къщата. След като погледна през прозореца, Паркър хвана Ирайн под ръка и я накара да стане.

— Елате, милейди, ще ви придружа до файтона.

Ейвъри се опита да пъхне тлъстото си тяло между двамата.

— Паркър, ъъъ… тя носеше една кесия с пари в себе си. — С известна несигурност той протегна ръка.

Шерифът го погледна строго, след което по лицето му пробягна хитра усмивка.

— Искаш да обереш собствената си дъщеря? Хайде, хайде, Ейвъри, как се осмеляваш да правиш подобно нещо? Ето, вземи моята кесия, щом се нуждаеш от пари. — Той извади кесията си, която беше много по-лека от другата и я пусна в алчно протегнатата ръка.

По челото на Ейвъри се появиха дълбоки бръчки, когато усети тежестта на кесията.

— Но на мене не ми се полагат просто няколко шилинга. Лордът ми дължи парите от последните два месеца. Към това трябва да се прибавят и услугите, които съм му вършил в последно време. — Очите му се присвиха, когато изръмжа сърдито: — Точно така, той ми дължи много повече от това тук.

— С тези пари ще си купиш ром за няколко дни. — Паркър повдигна рамене. — Можете да се договорите с лорд Талбот, когато той се завърне. Ще гледам да ти уредя среща с него. — Усмивката му стана по-широка. — Предполагам, че се досещаш кой ще те навести довечера, ако лейди Сакстън не се прибере вкъщи. Аз на твое място, Ейвъри, щях да се изнеса в Уиркинтън или в Карлайл, или в някое друго по-отдалечено селище.

На сбогуване шерифът докосна периферията на шапката си. Той придърпа качулката на Ирайн по-ниско, така че да не се вижда лицето й, и я поведе към колата. Докато преминаваха през градината, тя възвърна куража си и настъпи с пълна сила палеца на шерифа с токчето си. Той успя да издаде само един приглушен вик, когато Ирайн замахна със завързаните си в китките ръце и го уцели точно в адамовата ябълка. Внезапното й нападение го накара, останал без дъх, да се запрепъва назад, като се държеше за гърлото и се мъчеше да си поеме въздух.

Опитът за бягство на Ирайн беше осуетен от мъжа, който ги беше последвал от къщата. Той я хвана със силните си, мускулести ръце, повдигна я и я бутна във файтона. Едва се беше стоварила на седалката, тя се опита да отвори отсрещната врата. Ала мъжът вече се беше качил след нея и я придърпа вътре до себе си. Но Ирайн все още не се беше предала. Тя се извърна и зарита напосоки с острите си обувки, докато накрая не получи един мощен юмрук, който се стрелна напред, уцели я по брадичката и потопи света около нея в мрак.

Като все още опипваше гърлото си, Паркър се огледа и с облекчение установи, че нямаха свидетел. Той се качи във файтона, отпусна се до безжизненото тяло на Ирайн и бавно придърпа завеските. Когато потеглиха, вторият негодник яхна собствения си кон и изпревари файтона, като водеше конете на останалите двама.

Претеглящ съдържанието на кесийката в ръка, Ейвъри се отправи към кухнята. Беше открил голямо парче осолено месо в едно глинено гърне и само при мисълта за него устата му се пълнеше със слюнка. Имаше достатъчно време да утоли глада си, преди да хукне да бяга.

Очите му се разшириха и той внезапно спря, когато се сети, че шерифът беше наел единствения файтон в градчето.

— Но как да избягам от Маубъри, след като нямам кон?

— Опитай пеша.

Подигравателният отговор дойде откъм кухненската врата и Ейвъри се вцепени от ужас, когато погледът му се плъзна от черните ботуши нагоре към главата. Коленете му се разтрепериха, когато разпозна сина си.

— А, Фарел! Ти ли си, момче! Изкара ми акъла. — Той подхвърли кесията във въздуха и пак я хвана. — Виждаш ли това, момче? Намерих начин, по който ще ни се усмихне щастието, а там, откъдето идва това, има още много за нас.

— Чух вече, татко. — Гласът на Фарел звучеше презрително. — Видях шерифа и неговите хора, докато се суетяха около вратата, и чух… достатъчно.

— Е, хайде, Фарел, момчето ми — опита се да го умири Ейвъри. — Грижите ни свършиха, но аз се нуждая от кон…

— Вие отново сте я продали. — Гласът на младия мъж беше почти беззвучен и подсказваше, че не е чул молбата му. — И този път за няколко жалки монети.

— Ще има повече, момчето ми. Много повече!

Фарел го зяпна, когато внезапно го осени ново прозрение.

— Вие наистина сте измамили Сатън на карти, нали?

— Е, за него нямаше да е голяма загуба. — Гласът на Ейвъри стана плачлив. — Той имаше толкова много, а ние толкова малко…

— И ме оставихте да се дуелирам, без да е била засегната честта ви, и ви беше напълно безразлично какъв ще бъде резултатът. — Той погледна неподвижната си дясна ръка. — Гордостта не ви е позволила да се споразумеете с янкито.

— Нямах пари да му платя!

— И затова продадохте Ирайн на търг! — Устните на Фарел се присвиха с отвращение. — Стомахът ми се обръща, като си помисля, че и аз участвах в това.

— И аз изпитвах същото неприятно чувство, момче, но това беше единственият начин!

— Продадохте я тогава! Продадохте я и сега! Собствената си дъщеря!

— Не е моя! — изкрещя Ейвъри, като се приведе напред, за да обясни на слисания момък.

— Какво?! — Фарел пристъпи към него, докато носовете им се намериха само на педя разстояние. Очите му светеха гневно като тези на баща му.

— Никога не е била! Беше просто копелето на някакъв ирландски бунтовник!

— Тя е моя сестра! — изкрещя Фарел.

— Само наполовина… само полусестра! — възрази Ейвъри. — Не можеш ли да разбереш това, момче? Майка ти се е пъхнала в леглото с някакъв ирландски кучи син и е забременяла! Ирайн е негова дъщеря! Не моя!

Гневът на Фарел отново се разпали.

— Моята майка никога не би сторила такова нещо!

— Е, добре, признавам, че тя беше омъжена за този негодник — склони Ейвъри. — И все пак не можеш ли да разбереш, момче, аз и ти… сме свързани по кръв. Ти ми принадлежиш!

Устата на младежа се присви с презрение.

— Вие продадохте всички ни — майка ми, сестра ми… мене. Със страстта си към пиенето и играта ни докарахте до просешка тояга.

— Аз съм те люлял на коленете си — оправда се Ейвъри. — Чрез мене ти опозна много от хубавите неща в живота. Аз бях този, който в ранните утринни часове те прибираше вкъщи, когато беше толкова пиян, че едва се държеше на краката си.

— През последните месеци Ирайн стори много повече за мене, отколкото можете да си представите! — заяви Фарел. — Тя ми даде разбиране… обич… върна ми волята отново да стоя на собствените си крака… силата да не се самосъжалявам и да не хвърлям вината на други!

— Ти заставаш на нейна страна срещу родния си баща? — високо извика Ейвъри.

— Не искам нищо повече да ме свързва с вас! — Гласът на Фарел стана тих и беше страховито спокоен, когато продължи: — Ще напусна този дом и ще се преместя в Йорк, където скоро ще се оженя. А вие, сър, няма да бъдете поканен на сватбата ми и никога няма да престъпите прага на къщата ми. От сега нататък не ме интересува как ще живеете.

— Но, момче, не виждаш ли, че имам нужда от кон. Лорд Сакстън ще ме търси…

Фарел кимна:

— Точно така! Лорд Сакстън ще ви търси. И ако бях на ваше място, сър, щях да си изровя някоя много дълбока дупка, в която да се скрия. — Той се завъртя на тока си и докато минаваше през кухнята, му подхвърли: — Приятен ден, сър!

Ейвъри се наяде, обу ботушите и наметна палтото си върху занемарените дрехи. С вдигната яка, за да скрие лицето си, и здраво стиснал малката кесия в джоба си, той излезе от къщи. Със себе си носеше кана бира и остатъка от свинското месо, увито в парче плат, тъй като не знаеше кога ще се върне. Времето беше бурно, студено и мрачно, сякаш някаква лоша поличба беше изцедила топлината на пролетното слънце.

Той се луташе безцелно, докато накрая спря на моста. Когато се увери, че никой не го наблюдава, бързо напусна улицата. Под моста той се върна малко назад и си проправи път сред гъстите храсти на брега, при което се спря за малко на мястото, където бяха намерили Тими Сиърс. Косата му се изправи, защото някой беше казал, че Кристофър Сатън е извършил убийството. Ако малката мръсница наистина очакваше дете от него, янкито сигурно щеше да потърси този, който я беше продал. Още една причина за Ейвъри да се тревожи.

Беше чувал, че някъде в блатистия гъсталак Бен Моуз си бил направил примитивно убежище. Ако можеше да го открие, на първо време щеше да е на сигурно разстояние от гнева на Сатън и Сакстън, но и достатъчно близо, за да може да се отзове на всеки повик на Талбот или на шерифа.

Фарел Флеминг вихрено взе с коня си последния остър завой преди Сакстън Хол и с токовете си го пришпори да препуска още по-бързо. Колата стоеше на пътя пред къщата и конете още имаха пяна по устата от шеметното темпо, с което сигурно ги беше заставил да се движат Танър. Един прислужник тъкмо докарваше откритата кола, докато Кийтс притича до голямата и се покатери на капрата. Той пое юздите и насочи впряга с четирите коня към конюшните, за да направи място пред входа за другата кола.

Фарел дръпна юздите пред портата и конят му още не беше спрял напълно, когато краката му вече докоснаха земята. Той се хвърли към голямата врата и я блъсна, така че за малко не събори Пейн, който тъкмо посягаше да я отвори пред господаря си.

— Лорд Сакстън… — Фарел хлъцна, като видя как човекът, когото търсеше, бързо куцаше по коридора, придружен от Бънди и Танър, които, запъхтени, се опитваха да не изостават от него.

— Нямам време сега, Фарел — обясни късо лорд Сакстън, без да забави ход. — Ирайн не се върна от посещение при баща си с каретата и съм много загрижен за сигурността й. Трябва да вървя.

Бънди и Танър минаха покрай него и побързаха да се качат на капрата на колата. Лорд Сакстън тъкмо щеше да ги последва, но Фарел успя да го хване за ръкава.

— Тя вече не е там, милорд!

— Какво? — Господарят на Сакстън Хол се спря, безжизнената маска се обърна заплашително и се вгледа в младия мъж. — Какво казвате? — Гласът му беше загубил обичайната си дрезгавост, сега звучеше само глухо от дупките.

Фарел свали ръката си от рамото на лорда и потърка слепоочието си.

— Колкото и да ми се ще да ви съобщя нещо друго, милорд, страхувам се, че кметът продаде Ирайн на шерифа.

Лорд Сакстън шумно пое дъх:

— Трябваше да го убия този… — Той с учудваща лекота се завъртя на тока си и размаха тежкия си бастун като сабя около себе си. — А Талбот? Къде е той?

— Шерифът май каза, че го няма.

— Къде я отведоха?

— Не зная — смутено отвърна Фарел.

— В коя посока тръгнаха?

— Съжалявам. — Младият мъж призна това с лице, почервеняло от срам. — Бях в кухнята и не видях нищо.

За момент лорд Сакстън заклати главата си, скрита от кожата, като гневен бик, който търси невидим противник. След това се изправи и изрева от входа:

— Бънди!

Мъжът скочи от капрата и дотича.

— Слушам, милорд?

— Изпрати хора с бързи коне в Карлайл, Уиркинтън, по пътя за Йорк, във всички посоки! Нека се ослушат дали някой е виждал… — Той се обърна с мълчалив въпрос към Фарел, който трябваше да произнесе решителната дума при търсенето.

— Наемната кола на града. Те я взеха без кочияша.

— Танър!

— Да, милорд! — Той вече беше дошъл при портата.

— Няма да тръгна сега. Но дръж колата в готовност, за да можем да потеглим всеки момент.

— Да, милорд!

— Бънди — лорд Сакстън отново се обърна към прислужника си, — имам да пиша още писма. Ти се погрижи всички пътища към Сакстън Хол да бъдат пазени от хора и бъди готов за тръгване. — Той се обърна и се върна с Фарел в салона.

— Какво мога да сторя, за да помогна, милорд? Тя е моя сестра. Трябва да й помогна.

— Можете, Фарел — увери го по-възрастният мъж. — Нуждая се от някого, който да отиде на кон до Уиркинтън, да намери капитан Даниълс от „Кристина“ и да му предаде едно писмо.

— Но това е корабът на Сатън. Как… — Фарел изглеждаше объркан. — Защо ще търсите помощ от янкито, когато Ирайн… искам да кажа… — Той не намери подходящите думи, за да довърши мисълта си. Ако лорд Сакстън не знаеше нищо за изневярата на жена си, нямаше да го научи и от него, закле се мислено Фарел. — Разбира се, че ще отида. Стига това да й помогне.

Сакстън отиде в стаята зад салона, дръпна един стол изпод писалището, взе перо и пергамент и известно време поседя замислено. Изведнъж гневно се облегна на стола.

— Този проклет глупак Ейвъри! Трябва да има огромен късмет, ако някой ден не му съдера кожата от гърба на ивици! — Той се сети за присъствието на момъка и го погледна. — Извинявайте, Фарел. Не исках да ви обидя.

— Мога да ви успокоя, милорд. — Младият мъж болезнено изкриви устни. — Аз вече ви изпреварих. Не гледам на кмета като на мой баща.

Следващите часове в околностите на Сакстън Хол настъпи оживление, за което лордът щеше да научи много по-късно. Бънди обикаляше стопанствата и избираше мъже, които да се въоръжат и да бъдат готови за отбрана. Никой не се отрече от дълга си към лорда, но той помоли всички за пълно мълчание, за да не влошат положението на лейди Ирайн с някоя непредпазлива дума. Въпреки това, когато настъпи вечерта, едва ли имаше човек, който да не е разбрал за нещастието й. Докато мъжете почистваха мускетите си, жените крояха планове да претърсят с колите си всяко село, всеки град, всеки пазар, до които можеха да стигнат. Те се заклеха да сторят всичко, за да защитят наследствените права на лорда.

Ирайн бавно дойде на себе си и първо осъзна, че й е студено и неудобно, а едва след това почувства въжетата около ръцете и устата си. Надигна глава и разбра, че лежи на сламен дюшек, който бяха натъпкали в стара рамка от легло. Върху нея беше метната завивка, която свободно висеше от кревата. Всичко наоколо й беше чуждо и с нищо не й подсказваше къде се намира. На много места от каменната стена се бяха отронили големи парчета мазилка, а студеният вятър безпрепятствено нахлуваше през счупените стъкла на прозорците. Една разклатена маса и няколко паянтови стола бяха струпани на куп. Единственият вход към стаята беше затворен от масивна дървена врата с малко прозорче с решетки. Отстрани в едно тясно отделно помещение се намираше тоалетната, чиято полуотворена врата висеше криво на едната си панта.

Ирайн се подпря на лакти. Стаята започна да се люлее и в главата й избухна пулсираща болка. Чувството беше същото, както след падането в реката. Този спомен извика една друга, съвсем ясна картина. Кристофър скачаше от коня си с развято наметало и качулка и без да обръща внимание на ледения студ, се бореше с течението, за да я сграбчи в стоманените си ръце и да я измъкне от студената вода. Тя се сещаше за топлината на тялото му и за тази мъчително примамлива мъжка миризма, която я беше преследвала през всичките месеци с лорд Сакстън. Главата й се проясни и тя започна да схваща сериозността на положението си. Бяха я затворили и тя лесно можеше да се досети, какво целяха с това. Щяха да настояват Кристофър Сатън да се предаде, за да я освободят. Едва ли можеше да се надява, че някой от двамата щеше да остане жив след това.

С мъка се обърна, докато успя да седне на ръба на леглото. Тогава се зае с парцала, с който бяха запушили устата й, и започна да дърпа възела. Болката, която изпита, когато кърпата се разхлаби и докосна раненото място на челюстта й, я накара да потръпне. Захвърли парцала и със зъби задърпа въжето около китките си. Когато и то падна, тя разтърка червените резки, които показваха колко здраво я бяха вързали. В една кофа с вода до прозореца можа да разгледа синината на брадичката си. Внимателно раздвижи челюстта си, за да разбере дали не беше наранена по-сериозно. Доколкото можа да установи, беше здрава, но се съмняваше дали би устояла на още един такъв удар, без да бъде счупена костта.

По тясната стълба пред вратата заскърцаха стъпки, които предизвестяваха за идването на посетители, и Ирайн се изправи, за да посрещне тъмничарите си. Един ключ се завъртя шумно в ключалката и дебелата врата се отвори навътре, пропускайки Алън Паркър. Веднага след него влезе и друг мъж, който носеше табла с покрит съд и половин самун черен хляб.

— Добър ден, милейди. — Паркър я поздрави галантно. — Надявам се, че сте спали добре. — Без да обръща внимание на мрачния й поглед, Алън тръгна към нея и се наведе, за да прегледа пурпурната подутина над брадичката й. — Трябва да се скарам на Фентън заради тежката му ръка. Не бива да се отнася грубо с чупливи неща.

Ирайн не се сети за подходящ отговор. Тя се извърна и не бързаше да му отвръща. Междувременно другият мъж беше подредил масата и столовете и беше оставил подноса. Той забеляза многозначителното кимване на главатаря си и се оттегли безмълвно, като затвори вратата след себе си.

— Моля ви, Ирайн — опита се да я смири Алън. — Не трябва да ме отблъсквате така. Знаете, че винаги съм изпитвал особена симпатия към вас. Съжалявам да ви видя тук в такава неприятна ситуация, но обстоятелствата го наложиха. Сигурно ще трябва да ни погостувате малко, докато прекършим най-после този Сатън.

Ирайн чак сега го погледна. За това тя имаше подходящ отговор.

— Наистина ли вярвате, че Кристофър би се предал на банда крадци и убийци?

— Но какво говорите, мадам? — Алън се престори на изненадан. — Ние действаме в името на закона. Кристофър Сатън е убиец, а вие сте неговата любовница.

— И вие принадлежите към тази банда, която от години вилнее в околностите! — отправи му тя гневното си обвинение.

Той кратко повдигна вежди.

— Човек трябва да преживява някак, мадам.

— Преживяване! Това ли наричате „преживяване“? — Тя го изгледа с презрение. — Да се криете като изплашени зайци?

— Само докато хванем ястреба, милейди — отговори спокойно той. — Твърде често сме опитвали ноктите му, за да не сме предпазливи. Но сега вече се сдобихме със стръвта, за да бъде свален от небето.

— Кристофър никога няма да се напъха в този капан. Той знае, че това ще му струва живота, а сигурно и моя. Никого от нас не бихте търпели дълго жив.

— Сатън — положително! Но с вас, мила Ирайн, работите стоят другояче. — Той прокара ръка по разрошените й коси, но веднага я дръпна, когато тя с рязко движение на главата отблъсна милувката. — Обмислете неприятното си положение. След няколко дни ще се върне лорд Талбот и настойчивостта му със сигурност ще постави целомъдрието ви на тежко изпитание. Дори и аз не мога да му се противопоставя. Властта му далеч надвишава моята. А има и други.

Ирайн повдигна едната си вежда в мълчалив въпрос.

— Подчинените — обясни той. — Те си мислят, че жената е създадена само за едно нещо и се стремят към него целенасочено и упорито. Често са склонни на грубост. Добри бойци са, но са лоши любовници.

— Значи от една страна ме заплашва развратен и надут лорд, а от друга — глутница свирепи вълци. — Тя добави подигравателно: — Мога да си представя, коя от двете злини би била по-малката.

— Има още един изход, милейди — увери я той и отвърна на въпросителния й поглед с усмивка. — Ако ме насърчите, бих могъл да намеря на лорд Талбот някое сладострастно момиче, което така да изтощи апетита му, че да стои настрана от вас. А колкото до моите хора, те не биха се осмелили да прекрачат наложените от мене граници. Трябва само да ми дадете това, което сте дали на Сатън. Сигурно не е нужно да казвам, че бих могъл и сам да си го взема, ако поискам.

Ирайн отметна глава с подигравателен жест.

— Много правилно, нали видях какво се гласяхте да направите с момичето при нападението си.

Изненадан израз се появи за кратко на лицето му, но той махна с ръка в отговор на забележката й.

— Като се разгорещят, моите хора твърде лесно прекрачват границите. Тя със сигурност нямаше да преживее тази нощ. И вие бихте имали същата съдба, ако ви предам в ръцете им. — Усмивката му се върна. — Трябва да сте благодарна, че ви желая за себе си.

Ирайн му хвърли огнен поглед, който би разтопил и най-големия айсберг на Северно море.

— И вие вярвате, че сте мъжът, който може да заеме мястото на Кристофър?

— Успявал съм да докажа мъжествеността си на много други дами — отговори спокойно той. — Нямам ни най-малки съмнения относно способностите си. А към жена с вашия чар и хубост мога да се покажа много грижовен.

— Грижовен ли! — Тя се изсмя презрително и докосна с ръка бузата си. — Ако това тук е пример за вашата грижовност, тогава пък съвсем не бих искала да изпитам гнева ви.

— Трябва да се извиня за това, скъпа Ирайн. Фентън беше получил указания да не ви изпуска. За съжаление в старанието си той е използвал най-сигурния, но и най-грубия метод. Само ми кажете желанията си и аз ще положа всички усилия, за да бъдат изпълнени… при съответната отплата естествено.

— О, милостиви господине — подигра го Ирайн, — грижовността ви разтопява сърцето ми. Желанията ми обаче са неизпълними. Няколко парцала, за да запуша прозорците, една или две кърпи и вода, за да мога да се измия. Метла, четки и лопата за мръсотията там. — Тя посочи с ръка шумата и боклука, които се въргаляха навсякъде в стаята. — С необходимата прислуга това тук би могло да се почисти за една-две седмици, но ако такава липсва, бих се заела и сама. Също така не бих отхвърлила и чисто одеяло и няколко чаршафа.

— Ще видя какво мога да направя, скъпа — отвърна той със смях. — Междувременно имате възможност да си помислите върху това, което ви казах.

— Да, възможност. — Тя кимна замислено и се извърна, за да погледне през прозореца. После обърна глава настрани и отговори иронично: — Колкото е възможно човек да литне до луната и да ми донесе парче от нея тук, на земята.

Алън Паркър оцени гърба, който му беше обърнала лейди Сакстън, и огледа с възхищение елегантната му форма. Той беше твърдо убеден, че тя ще промени мнението си. От всички останали възможности в крайна сметка той беше най-добрият избор.

— Мога да изчакам отговора ви. Мнението ви сигурно ще се промени след пристигането на лорд Талбот.

Ирайн хвърли презрителен поглед към вратата, когато тя се затръшна след него. Чу как железен лост грижливо подпря дебелите дъски. Неспокойно се разхождаше нагоре-надолу в килията си, без да може да прогони обзелата я тревога. Молеше се Кристофър да не се подмами от предизвикателството и да остане под сигурното прикритие на маската на лорд Сакстън. Ирайн не искаше да продължи да живее без него. Докато знаеше, че той е на свобода, тя нямаше да загуби надеждата, че щеше да успее да се освободи по някакъв начин и да се завърне при него.

За да разсее мислите си, опита гозбата, но дивечът беше прекалено суров и не й се услади. Тя ядеше само за да подкрепи силите си и тези на мъничкото същество, което растеше в нея. През следващите месеци щеше да носи скъпоценния си товар и да черпи сили от мисълта, че има нещо от Кристофър при себе си. Замечтано мислеше за малкото момиченце или момченце с червеникавокафявите къдрици на мъжа й и с очите, които отразяваха светлината и блясъка на всеки пламък. Щеше да притиска бебето до гърдите си и да си спомня как храбрият му баща я е освободил под носовете на враговете си.

Щеше ли да го направи? Главата й рязко се вдигна, когато помисли за това. Тихата радост на мига отлетя. Тя знаеше, че той ще дойде. Ненапразно се наричаше Кристофър Сатън.

— О, моля те, Господи, не! — простена тя. — Нека да не идва. Моля те! Не бих могла да понеса, ако го загубя!

Тя се запрепъва назад към леглото и се сви на сламения дюшек. Не искаше повече да мисли за възможността да го загуби. Опита се да забрави тревогите си, като поспи, но след повече от час все още беше будна. В ключалката се завъртя ключ. Тя се изправи уплашено, тъй като очакваше да влезе шерифът с нови искания. За нейна изненада беше Хагарт.

— Моля за извинение, милейди. — Той кимна няколко пъти с рошавата си глава. — Шерифът ме изпраща, за да ви донеса някои неща.

Тя учудено загледа как той натъпка няколко парцала в счупения прозорец и прибра малко от разхвърляния боклук. Накрая с най-добри намерения взе една стара метла и се зае с пода. Прахът, който вдигна обаче, й причини пристъп на кашлица и я накара да го помоли да спре. Той смутено избърса ръце в панталоните си, които му стигаха до коленете, и изчезна.

За вечеря й донесоха същата гозба от дивеч и втората половина от хляба. Опитите й да направи килията малко по-обитаема, не бяха останали безрезултатни, но далеч не можеха да прикрият това, което се нуждаеше от по-сериозен ремонт. От Хагарт тя получи дузина дебели, къси свещи и огниво. Когато приключи с храненето, беше започнало да се свечерява. Тя запали две свещи и постави едната на масата, а другата на ръба на леглото си. Когато нощта настъпи и последната светлина изтля в кървавочервени отблясъци на запад, те придадоха на старото помещение тайнствена атмосфера. Студът бавно започна да се промъква в стаята и Ирайн легна на леглото, увивайки се в палтото си и единствената завивка.

Самотата и отчаянието не я оставиха да заспи. Тя се опита да се развесели с гатанки от детството си, но това не й помогна много, тъй като беше забравила повечето. Малко неща можеха да я накарат да забрави страховете си. Бавно и неумолимо мислите й поеха своя ход. Тя притвори очи и видя образа на мъжа си, който я прегръщаше и събуждаше чувствата й със своите целувки. Тя потрепери и се уви още по-плътно в завивките си, докато отново си припомняше двете седмици, които бяха изживели в непомрачено щастие заедно. О, как й липсваха нежните му милувки, жарта на тялото му, което я топлеше и събуждаше страстта й.

Като мрачни демони на нощта се появиха страхът и съмнението, за да я обхванат и да смачкат волята й. Сълзи се стичаха по страните й и хлипайки отчаяно, тя търсеше и най-слабия лъч на надежда. След това усети как я обзе спокойствие и с оттеглянето на ужаса товарът й олекна. Докато имаше живот, имаше и надежда.

Напрежението на отминалия ден и изтощението я доведоха до успокоение и постепенно в ума й нахлуха по-утешителни мисли, докато милостивата дрямка я пое в ръцете си за остатъка от нощта.

Лорд Сакстън седеше пред писалището си и с обичайната си акуратност се занимаваше със сметките на имението. Измъчваше го безпомощно нетърпение, докато очакваше вест за жена си. Но нищо не идваше, и господарят на къщата седна, самотен и безмълвен, пред вечерята си, докато Аги кършеше ръце и се вайкаше. Той дори не се опитваше да хапне нещо или пък да подхване разговор, а само отвръщаше рязко и кратко, когато го заговаряха.

Бънди се върна и Кристофър се ободри за момент. Но отново клюмна, когато разбра, че мъжът не носеше никакви новини. Нарежданията на господаря бяха изпълнени, съобщи прислужникът. Отчаян в самотата си, Кристофър покани мъжа да седне на масата и да му прави компания по време на вечерята. Но единственият резултат от това беше безмълвна размяна на погледи. Те и преди се бяха хранили заедно при най-различни обстоятелства. Но този път Бънди страдаше заради неумението си да разсее зле прикритата тревога на господаря си.

И двамата се чувстваха неловко и безрадостно, затова, когато хапна малко, колкото за приличие, Бънди помоли да бъде извинен. Той се оттегли, за да обиколи още веднъж пазачите и да види хората, които бяха изпратени да търсят лейди Ирайн. Беше почти полунощ, когато се завърна. Слабата светлина в стаята на господарката му подсказа, че лордът все още беше измъчван от отчаянието. Имаше чувството, че дори камъните на къщата въздишаха със съчувствие.

Бънди не знаеше какво повече да стори. Не можеше да понесе още веднъж израза върху лицето на господаря си, когато му съобщеше, че няма надежда, няма вест, че цялото им досегашно търсене беше останало безплодно. Той отведе коня си и се тръшна на сламения дюшек, за да отдаде умореното си тяло на почивка.

Кристофър Сатън стоеше в средата на стаята на жена си и не намираше облекчение за тежката мъка в гърдите си. Разглеждаше гребените и четките й, които тя внимателно беше подредила на едната страна на тоалетната си масичка, и се сети за водопада от меки, лъскави къдрици, които падаха на дълги, разкошни вълни и искаха да бъдат милвани.

„Как ме е омагьосала тази прекрасна жена!“ — помисли си той замечтано. „Тя хвана сърцето и душата ми. Залови ги като ястреб в полет.“ Той поклати глава. „Но за разлика от хищната птица тя не ги нарани. О, не, тя ги приласка до гърдите си, вдъхна им нов живот и така сладостно ги освежи, че сърцето ми можеше да се пръсне. Преди да спра на този бряг, бях готов да се закълна, че пътуването по море завинаги ще остане голямата ми любов. Дотогава никое момиче не беше успявало да ме завладее така. По-рано нищо не можеше да се сравни с възбуждащото чувство да се носиш по морето с издути платна. И когато реших да отмъстя за брат си, това миловидно създание пресече пътя ми. Опитвах се да преодолея желанията, които се пробуждаха у мене. Но красотата й ме привързваше все по-здраво към нея, докато тя се превърна в източник на всички мои радости. Без нейното присъствие сега дните са празни и всичко губи своя смисъл.“

Той опря едното си рамо на таблата на леглото и повика в съзнанието си сладките мигове, които бяха преживели заедно тук. С внезапен гняв дръпна завесите, за да ги притвори. Не искаше повече да гледа меките възглавници на коприненото им любовно гнездо. Погледът му възбудено се плъзна по стаята и попадна на ваната в съседното помещение. Пред вътрешния му взор се появи заоблеността на бюста й и подканящата топлота на усмивката й, с която награждаваше нежностите и целувките му. Той прокара ръка през косата си и започна да се бори с желанието си да се хвърли отчаяно на колене и да се отдаде на болката си. Страданието на разума се превърна във физическа болка в гърдите му и той започна да се разхожда безсмислено из стаята, за да я намали.

„Тя ме преследва!“ Той се обърна към тъмните сенки в ъглите. „По дяволите! Тя ме преследва всеки миг! Как изобщо бих могъл да продължа живота си без нея? Самата мисъл за това кара сърцето ми да изстива и събужда страхове в главата ми като големи, черни облаци, които застрашават спокойствието ми!“

Той не можеше повече да стои в тази стая и избяга в коридора. Нямаше никой, с когото да сподели изгарящото го безпокойство. Фарел пътуваше към Уиркинтън. Бънди сигурно би го изслушал, но той самият се обвиняваше за неспособността си да просветли положението. Аги щеше да плаче и да се съсипва все повече. Измъчван от мисълта за безпомощното си положение, той се разхождаше из коридорите, докато стана два часът. Отиде в стаята си, но дори тук му се струваше, че въображаемото й присъствие се надсмива над неговото безсилие.

Хвърли се на леглото и се загледа в кадифеното небе над себе си. Не се осмеляваше да дръпне завесите, за да не привика мъчителните картини на въображението си. Постепенно и почти неусетно Морфей облекчи мъчението му. Той му изпрати сънища за тъмни, копринени къдрици, които милваха страните му, за бледи, нежни ръце, които го прегръщаха, за една целувка, лека като перце, и най-накрая милостта на дълбокия сън.

Първите коси лъчи на утринното слънце осветиха стаята. Кристофър скочи на крака и готов за бой, потърси противника си. С хладен разум той погреба гнева си под силната си воля. Свали смачканите дрехи, с които беше спал, и след като набързо се изми, облече нови. Аги му донесе закуската в стаята и избягваше да го поглежда, след като му беше хвърлила кратък загрижен поглед. Тя беше тревожна и притеснена, сякаш нещо измъчваше душата й и тя се опитваше да го скрие зад безцелно суетене. Накрая направи реверанс и изчезна.

Кристофър се преоблече с дрехите, които намразваше все повече и повече, и бавно слезе по стълбите в образа на лорд Сакстън, за да се заеме с всекидневните дела на Сакстън Хол. Подписа разни документи и зачака да научи нещо за жена си.

С Бънди и градинаря огледа парче земя, съгласи се с предложенията за промени и продължи да чака вести за жена си.

Зае се с близо дузина спорни въпроса на арендаторите си, изслуша обвиненията и защитата и съдеше така, както се надяваше, че ще е справедливо и за двете страни. И чакаше да научи нещо за жена си.

Докато обядваше сам, един пратеник донесе писмо от Фарел. Младият мъж му съобщаваше, че ще тръгне заедно с „Кристина“ на север. Корабът трябваше да се справи с труден курс срещу вятъра и щеше да пристигне в късния следобед на следващия ден.

Кристофър си търсеше занимание, за да минават следобедите часове по-бързо. Преди предпочиташе да пълзят бавно, докато държи Ирайн в прегръдките си. Вечерта беше в хапливо и раздразнено настроение. Прислугата проявяваше разбиране и му съчувстваше. Все още нямаше никакви новини, нито добри, нито лоши, и той беше оставен сам със страданието си.

За Ирайн денят мина почти по същия начин. Главната разлика се състоеше в това, че тя все още беше затворена. За закуска получи същата гозба заедно с полуизгоряло парче хляб. Тя грижливо подреди съдовете на подноса и измете помещението. Изми се, доколкото можа, със студена вода от кофата. Имаше само плитък леген и нямаше сапун. Прокара пръсти през косата си, за да я оправи малко. После още веднъж помете килията си. Ядоса се, когато й донесоха вечерята, защото отново беше от същия дивеч, но този път гозбата беше много по-гъста, сякаш цял ден беше стояла на огъня. През един от зарешетените прозорци тя наблюдаваше как си отива денят. В очите й имаше сълзи, когато се запита дали Кристофър вижда същите прекрасни цветове. Тя беше непоклатимо убедена, че той мислеше за нея точно толкова, колкото и тя за него.

— О, любими мой — каза тя с въздишка и избърса сълзите си, — щях да съм смела, ако ставаше въпрос само за мене, но под сърцето ми се намира твоето дете. Казват, че такива изпитания оставят следите си и върху неродените. А то трябва да е избавено от чувството на омраза, която нося в душата си.

Спомни си, че преди много време един ден беше изрекла дръзки заплахи, когато бе сама в стаята си. Изправена и смела беше размахвала несъществуващ меч. И сега с величествен патетичен жест тя протегна ръка и заговори на въображаемите си слушателите:

— Ако бях сребърен рицар, който се е заклел да се бори в името на справедливостта, щях да опустоша това гнездо на негодници, за да пречистя името ви. Със силата на оръжията си щях да ги накажа всичките, да ги накарам да паднат на колене и да молят за прошка и щях да отсека главите от раменете им. Това е истината на победителя.

Тя се спря посред войнствената си реч. Ръката й бавно се отпусна. Химерата се беше стопила. Тя коленичи до сламения дюшек и се разплака неудържимо.

— О, Кристофър, сладка моя любов — прошепна тя, — ако бях рицар, никога нямаше да усетя докосването ти, ръцете ти, които ме прегръщат, целувките ти по устата ми, топлото ти тяло до мене. — Скоро тя се изправи и видя последната светлина да се процежда през стъклото. — Трябва да бъда смела. — Избърса носа си и изсуши страните си с полата си. — Ако детето бъде момче, трябва да съм силна, за да е силно и то, ако пък е момиче, трябва да усети чрез мене силата на истинската любов.

— Кристофър, любими — тя събра ръцете си като за молитва, — пази живота си, но убий змея и ме спаси. Аз намерих своята роза през зимата, любовта, която дава щастие. Твоята скъпоценна любов ми принадлежи, обещана ми от тебе завинаги. Ела, любими, само ние двамата можем да надвием змея.

Кристофър със страх наблюдаваше как си отива денят, без да може да го спре. Той вече познаваше призраците, които идваха с тъмнината, тъй като беше страдал толкова много предишната нощ. Стоеше в дъното на западния коридор и прокара пръст по оловните решетки на един прозорец, сложен някога от дядо му. Гледаше как отслабващата светлина на слънцето изчезва в няколко ниски облака. Пурпурният отблясък отново събуди у него страха от собствените му мисли.

Внезапно му стана ясно: ако не напуснеше къщата, силите му щяха да се стопят от чакането и размишленията. Трябваше да измъкне бандитите от дупката им и да ги преследва, докато някой от тях му кажеше това, което искаше да знае. Тогава щеше да подгони шерифа и да го хвърли на земята, както ловуващ вълк прегризва краката на елена. И се закле, че ако е паднал дори косъм от главата на Ирайн, шерифът напразно щеше да се моли за бърза смърт.

Над хълмовете беше непрогледна нощ, когато вратата на тайния проход се отвори и един висок, облечен в тъмни дрехи мъж пристъпи напред с едрите, смели крачки на рицар отмъстител. От едната му страна висеше широкият меч с дългото острие, който и баща му беше запасал в деня на смъртта си. Жребецът почувства възбудата на господаря си и започна да пристъпва и да танцува в желанието си да полети с него. Мъжът се метна на седлото и отмъщението препусна по тресавището, а един отслабващ, блед месец скри лицето си от предстоящата кървава баня. Враговете бяха отнели най-скъпото на този мъж и едва ли на тази земя е имало някога по-освирепял човек с толкова насъбран гняв в сърцето.

Черният кон пръхтеше като дракон, а огненият му дъх пронизваше студената нощ. Копитата му чаткаха в камъните и от тях изскачаха искри, докато препускаха лудо в нощта. Те кръстосваха насам и натам, напред и назад, спряха веднъж при някаква самотна плевня, само за да открият следи от наскоро напуснат лагер. Една потайна пещера също не издаде къде се криеха разбойниците.

— Всички са изчезнали — изръмжа той. — Събрали са се, за да поставят капана с примамката, на която знаят, че не мога да устоя. Но къде? Да ги вземат дяволите! Къде?

Часът беше късен и луната, която се беше спуснала ниско, все още плахо се криеше зад облаците, сякаш се страхуваше от смелостта и гнева на този мъж. Дивата му решителност го изгаряше, докато пришпорваше животното в бесен галоп. Една сянка летеше над долини и тресавища в нисък полет като разперил крила гладен ястреб, който търси плячка.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ТРЕТА

Не един и двама си помислиха, че старият Бен е възкръснал, защото един парцалив мъж седеше свит в сянката на задната врата на гостилницата „При глигана“ и бавно си пиеше бирата. Той не се беше появил през деня: едва след смрачаване беше седнал безмълвно на един стол в ъгъла, беше почукал с една монета по масата, докато Моли му донесе кана бира. Приличаше на кмета, но смърдеше на пот и пушек и омазаната му брада правеше разпознаването в сянката невъзможно. Тя отхвърли мисълта за приликата и отново се захвана с работата си. Монетите му бяха грижливо преброени и той все още не й беше дал бакшиш. Значи тя нямаше причина да се занимава много с неговото обслужване.

Очите на Ейвъри Флеминг не спираха да се оглеждат нито за секунда, докато седеше в ъгъла. Той постоянно беше готов да избяга, щом някоя фигура с наметало му напомнеше за Кристофър Сатън или пък някой стол изскърцаше по пода и този звук му заприличаше на стъпките на тежък, осакатен крак. Тънката кесия, която му беше дал Паркър, сега бе почти празна и надеждата му шерифът да напомни на лорд Талбот за него постепенно чезнеше. След като го преследваха както Сатън, така и Сакстън, животът му не беше в безопасност нито за минута. Никой не можеше да каже кога щяха да намерят мизерната му колиба до блатистия бряг, но той знаеше, че те щяха да претърсят всеки храст за него. През изминалата нощ едно бездомно куче го беше уплашило почти до смърт. Лаят го беше вдигнал от дълбок сън и той панически беше избягал от колибата, абсолютно сигурен, че е подгонен от лорд Сакстън. Беше затънал до бедрата във вода и най-накрая студът го беше накарал да се върне в дома си, за да потърси сухи дрехи. Но дори и там нямаше меко легло за него. Беше се опитал да остане вкъщи за през нощта, но не се осмели да запали огън или дори свещ. В тъмнината всеки шум беше сковавал крайниците му от страх. На няколко пъти беше напълно сигурен, че вижда страшната кожена маска да се приближава към него. После пък му се счуваше прошумоляването на наметало или тракането на тока на ботуш в гостната. В колибата си поне можеше да заспи!

Един мъж, когото Ейвъри не познаваше, влезе в гостилницата. След като си поръча халба бира, непознатият се разходи из помещението и се вглеждаше в лицата, докато дойде при този, който седеше в ъгъла. Отпи глътка от халбата и заговори толкова тихо, че само другият да го чуе.

— Флеминг?

Ейвъри стана рязко, но се успокои, когато видя, че не го заплашва опасност.

— Да?

— Изпраща ме Паркър. Отзад стои един кон. Той ще те посрещне на първия кръстопът северно от града. — Мъжът отмина незабелязано и скоро след това стоеше до бара, задълбочен в разговор с Моли.

Ейвъри се промъкна през задната врата и намери коня, както му бяха обещали. Малко по-късно той препускаше на север. Възможността да получи пари го караше да лети. Щеше да изостави всички и да си потърси някое място, където топъл вятър повява от морето към брега.

Както му бяха съобщили, Паркър го очакваше с повече от дузина придружители. Шерифът не искаше да рискува, преди да е заловил Кристофър Сатън. Ейвъри слезе от коня и Паркър се дръпна с него встрани от другите, които предпазливо стояха на тъмно в сянката на няколко дъба. Те твърде добре си спомняха за смъртоносните удари на отмъщаващото острие и за светещите копита сред тях. Нервите на всички бяха така опънати, че те за малко щяха да избягат, когато Ейвъри се появи отдолу по улицата.

Самият Ейвъри не изпитваше много доверие и загрижено държеше ръката си на пищова, който беше затъкнат в колана му. В съзнанието му все още живееше споменът за прекъснатия вик на лицето на бедния Тими Спиърс и той не беше сигурен дали наистина Кристофър Сатън беше единственият виновник. Страхът му се поуспокои, когато забеляза, че и двете ръце на Алън бяха пълни. В едната имаше писмо, а в другата — кесия със забележителна тежест.

— Страхувам се, че имам лоши новини за тебе, Ейвъри. Лорд Талбот изпрати писмо от Йорк, с което те освобождава от задълженията ти за един месец. Не го приемай толкова тежко. Той ме упълномощи да ти дам двеста фунта, двойната сума, която ти дължи за изминалите два месеца. Това би трябвало да ти стигне, за да се отдалечиш на прилично разстояние оттук. А колкото до заплащането за дъщеря ти, той е ужасен, че продаваш собствената си дъщеря… за втори път.

— Но без нея той не може да хване Сатън! — възрази Ейвъри.

Паркър размаха под носа му кесията с пари и фалшивото писмо от лорд Талбот и се зарадва на собствената си користна игра. Макар че Талбот вече беше решил да освободи този мъж, той все още не знаеше нищо за последните събития и Алън беше поел в свои ръце отърваването от Ейвъри. Забавляваше го мисълта за бившия кмет, който бяга от село на село и се опитва да се изскубне от ноктите на страха. За разлика от Тими, Ейвъри не знаеше нищо, което да навреди някому, така че беше достатъчно просто да го отпратят.

— Вземи ги, Ейвъри. Малко вероятно е да получиш повече.

Ръмжейки от недоволство, Ейвъри взе предложената кесия. Беше очаквал много повече, но начинът, по който шерифът сложи ръка на пищова си, го беше сплашил. Ейвъри напъха писмото в джоба на палтото си и грижливо скри кесията в жилетката си.

— И, Ейвъри, тъй като сме стари приятели — Паркър сложи ръка на рамото на мъжа, — ще ти подаря коня, който те доведе дотук и ще ти дам един добър съвет. Един от моите хора ми съобщи, че след смрачаване видял в селото някакъв едър мъж с широко наметало. — Той се усмихна, когато Ейвъри ужасено хлъцна. — Негодникът бил възседнал голям черен кон и яздел към брега на реката. Очевидно е търсел тебе. Ако бях на твое място, Ейвъри, щях да избягам възможно най-бързо на много мили оттук.

Ейвъри кимна в знак на съгласие.

— Няма повече да се връщам там. След като имам кон и малко пари, смятам дълго време да се движа на юг.

— Умен човек си ти, Ейвъри! — Алън Паркър го потупа по рамото. — Където и да те отведе пътуването ти, желая ти щастие! — Той отстъпи и започна да наблюдава как кметът се покатери на коня и се отпусна тежко на седлото. Накрая му махна: — Приятен път!

— Хей, главатарю! — повика го един от мъжете и спря коня си до него. — Защо подарихте на кмета коня на стария Чарли Мур? Нали знаете, че Чарли човек убива, ако се прибере вкъщи и види, че най-добрият му кон е изчезнал заедно със седлото.

Паркър се разсмя, когато се качваше на собствения си кон.

— Клетият Ейвъри! Толкова много вълци ще има по петите на този самотен заек, че той няма да посмее да си подаде главата от леговището от страх. Само ме попитай кой ще го хване пръв. — Бурен смях процепи тишината, но той ги накара да млъкнат с едно движение на ръката. — Я по-тихо, глупаци такива. Сатън може да е някъде наблизо. Аз лично нямам желание да попадна в ръцете му. Да се връщаме и да видим как Хагарт се е справил междувременно с жената на Сакстън.

Ейвъри беше доста доволен, а най-вече се радваше, че е напуснал Маубъри. Между него и шерифа вече лежеше доста голямо разстояние. Тъкмо искаше да си отдъхне, когато тропот на копита го накара загрижено да се обърне. Тялото му потръпна от страх и тих стон се откъсна от устните му, когато едно същество излезе от сянката на дърветата. Скованото му съзнание повтаряше едно и също: смъртта го беше намерила!

Скимтейки от страх, той сръга хълбоците на коня с токовете на ботушите си поради липсата на шпори и камшик. Когато погледна през рамо, видя развятото наметало и му се стори, че го настига огромен прилеп, дошъл, за да изсмуче живота му. Страховит смях изпълни нощта и студени тръпки полазиха гърба му. Ейвъри започна да удря препускащия си кон с юмруци и юзди. Животното отдавна беше усетило страха на ездача и така се беше напрегнало, че сега се намираше на края на силите си. Пътят се виеше покрай плитка пропаст, на дъното на която лъщеше малко поточе. За миг нощният ездач изчезна от погледа, но това не подобри положението на Ейвъри. Напротив, поради сянката и корените на пътя ездата стана по-опасна. Конят се препъна и ездачът му изгуби стремената. Животното ставаше все по-несигурно, защото тъкмо отново беше влязло в крачка, когато хлътна в следващата дупка. Този път Ейвъри в старанието си да остане на седлото изпусна юздите. Това беше краят и нещастието не можеше да бъде избягнато. Пред тях имаше големи скали и камъни. Галопиращото животно се препъна, олюля се и рязко сви встрани пред ръба на стръмнината. От внезапното движение Ейвъри подхвръкна във въздуха. Приземи се обаче далече от коня.

Той се преметна през няколко къпинови храста и един голям, чепат пън. Нещо силно дръпна презрамките му и той започна да се търкаля, пада, хлъзга и премята през храстите, отхвръкваше от дънерите, блъскаше се в скалите и усещаше тръните в храсталака. Един тежък удар изкара въздуха от дробовете му. Втори удар го просна по гръб и той видя да проблясват звездите, преди да го обхване пълен мрак.

След около една миля нощният ездач беше настигнал коня и замислено се вгледа в празното седло. Подплашеното животно му беше скроило лоша шега и сенките твърде дълго бяха крили от него, че на седлото няма никой. Кристофър хвърли измъчен поглед назад и поведе коня за юздите, когато за сетен път тръгна към Сакстън Хол. Може би фантазията му беше изиграла номер, като му се стори, че вижда Ейвъри. Който и да беше мъжът, трябваше да продължи пътя си пеша.

Къщата беше тъмна и няма, когато господарят се завърна. Дълго време той самотно се лута из коридорите. Сякаш цялата му жизненост се беше стопила. За първи път в живота си той беше усетил радостта от изпълнената с доверие близост на една обичаща и обичана жена. Сега всичко това беше отминало и на него му оставаше само споменът, за да утоли безмерния си копнеж.

Музикалният салон беше тъмен. Само на прозореца гореше една-единствена свещ. Камината беше студена и сенките болезнено му напомняха за смях, кискане и топла, интимна закачливост. Почти несъзнателно ръката му докосна дръжката на меча, който носеше. Той мислеше за проливане на кръв. В библиотеката на стария лорд нищо не се беше променило с годините. Пръстите му замислено минаха по клавишите на чембалото. Без нейния глас, който да му придаде думи и топлота, звукът беше кух и безжизнен.

Кристофър стоеше с наведена глава, когато големият часовник в салона удари два. Докато ехото от ударите замираше, той отиде в стаята си. Събу само ботушите си и се хвърли на леглото. С огромни усилия прогони всичко от съзнанието си и го запълни със скърцащите мачти на кораб в открито море. Трябваше да намери малко спокойствие, пък било то и за няколко часа. Скоро дойде сънят, благословен и ненарушаван от нищо.

Слънцето огря клепките на Ейвъри и потопи съзнанието му в едно червено море. Ставите и крайниците го боляха, лявата му ръка беше почти неподвижна. Пулсът му блъскаше ускорено. Главата му бучеше и студът на нощта толкова силно беше разтреперил измъченото му тяло, че дори и топлото слънце не можеше да го успокои. Той лежеше точно така, както беше паднал, усещаше острите камъчета в гърба си и раните, където тръните бяха разкъсали кожата му. Не смееше да се раздвижи, защото това само би причинило нови болки на преуморените му мускули.

Една птица прелетя над главата му, спусна се към земята и кацна на близкия клон, за да разгледа този дрипав представител на човешката раса. Ейвъри ядосано погледна с едно око пернатия негодник, който така весело чуруликаше, поздравявайки новия ден. Беше готов да се закълне, че птицата му се надсмива.

Лек вятър вееше над него и Ейвъри премигна, когато усети, че краката му са голи. Вдигна глава и слисан видя, че беше изгубил панталоните си. Само свободните краища на презрамките се показваха изпод жилетката му. Обърна глава назад към стръмнината и погледна нагоре. Там видя остатъците от панталоните, които весело се ветрееха от чеповете на едно изсъхнало дърво.

Мина известно време, преди Ейвъри да се убеди, че не си е счупил някоя кост. Той бавно и болезнено се обърна, подпря се на ръце и колене и с голяма предпазливост пропълзя покрай храстите и дърветата към панталоните си. Усилието почти не си струваше, тъй като дрехата имаше много малка прилика с предишния си вид. Най-доброто, което можа да направи от нея, беше нещо като престилка, която обаче крайно недостатъчно прикриваше голотата му.

Естествено той не видя нито следа от коня си, който му беше подарил шерифът, и оплака загубата на хубавото седло. Те заедно щяха да му донесат около петдесет фунта — достатъчно, за да седне на някоя игрална маса и да постави първия камък на новото си щастие. Както и да е! Двестате фунта щяха да свършат работа.

Той не можа да устои на желанието да преброи съкровището си и извади кесията. Изсипа я на един плосък камък между разкрачените си крака. По-голямата част от монетите се състоеше от дебели, тъмни шайби. Той повдигна една от тях, захапа я и видя отпечатъците от зъбите си: това беше чисто олово! Бяха разрязали оловни куршуми, които на пипане приличаха на монети, и така бяха придали тежест на кесията. След като преброи всичко, оказа се, че притежава не повече от двадесет фунта и още няколко дребни монети.

Ейвъри изруга и хвърли шепата оловни кръгчета в храсталака. От яд, че го бяха измамили, очите му се насълзиха. Цялото му планиране, тактиките и маневрите не му бяха донесли нищо друго, освен някакви си мизерни двадесет фунта.

Той гневно избърса една сълза и се закле да потърси лорд Талбот и да се оплаче от тази безсрамна обида. Нахлупи шапката върху ушите си и изпълзя на пътя.

Тъкмо когато искаше да се изправи, чу в далечината грохота на тежки копита и бързо се скри отново. Малко след това се появи голяма черна кола с впряг от четири коня. Наблюдаваше с надежда приближаването й. Внезапно дъхът му секна и той се сниши. На вратата беше разпознал герба на лорд Сакстън.

Клаудия оглеждаше писмото в ръката си. Гореше от нетърпеливо любопитство да разбере каква ли вест съдържа. Беше уверила мъжа, който го донесе, че ще предаде новината на баща си веднага след неговото завръщане, но дори и тогава не беше сигурно, че ще научи нещо за съдържанието на писмото. На моменти нейният господар и родител беше много потаен и не желаеше да я осведомява за делата си. В последно време беше дочувала части от разговорите му с Алън Паркър и не й беше убягнало, че в тях често се споменаваше името на Кристофър. Беше й ясно, че те го смятаха за страховития нощен ездач, мисъл, която я изпълваше с вълнение. Тя беше склонна да си го представи като рицар, който препускаше в тъмнината на нощта не за да убива, както се разказваше, а за да утоли страстта си с миловидни девици, които държеше в плен за няколко сладки часа. Колкото до Тими Сиърс и Бен Моуз, на нея й беше напълно безразлично, дали нощната сянка ги беше убила или не. Тя и бездруго ги смяташе за излишни.

Клаудия предпазливо опипа печата, който затваряше пергамента, и отиде към камината, където го подържа срещу топлината. Восъкът се размекна и тя припряно сложи писмото на масата на баща си, а после внимателно отлепи печата. Беше убедена, че баща й никога няма да забележи. Само трябваше отново да стопи восъка и грижливо да го притисне на същото място. Но се налагаше да бърза, защото преди заминаването си той беше казал на Паркър, че ще се върне до обяд.

С вълнение отвори пергамента и зачете полугласно съдържанието. Думите излизаха със съскане от ядно стиснатите й зъби.

— … ми съобщи, че лейди Сакстън очаква дете от Сатън. Аз я прибрах при себе си като примамка за проклетия янки. До вашето пристигане ще я държа в развалините на замъка при устието на реката. Алън Паркър.

Лицето на Клаудия се изкриви от диво ръмжене. Тя захвърли пергамента и изхвърча от стаята. Не я интересуваше как баща й ще реагира на това, че беше счупила печата. Гореше от желание да излее гнева си върху онази вещица и нямаше нищо на света, което да я спре.

— Чарлз! — Тя почти изкрещя името, когато отиваше от антрето към стълбите.

Откъм задната част на къщата долетя шумът от стъпките на прислужника, който беше стреснат от крясъка й. Когато я видя на стълбите, той се подхлъзна, но успя да се опре на парапета.

— Да, уважаема госпожице? — каза слугата, останал без дъх.

— Кажи на Ръфъс да докара колата — заповяда му кратко тя. — Ще изляза след малко.

— Да, милостива госпожице. — Той се поклони и отново тръгна, за да изпълни заповедта й.

Клаудия на висок глас повика камериерката си. Момичето излезе треперещо от покоите на господарката си и влезе в салона.

— Ще излизам — заяви Клаудия рязко. — Приготви ми тоалета.

— Ако…

— Червения костюм за път и шапката с перата — кресна господарката й. — И този път не се мотай! Бързам!

Младото момиче се обърна припряно и хукна към стаята. Сети се навреме и направи път на господарката си да влезе първа. Момичето се тресеше от страх, когато Клаудия профуча край нея и я изгледа злобно. Още имаше синини от последното наказание и при това настроение на господарката беше сигурна, че към тях ще се прибавят и нови.

Половин час по-късно Клаудия излезе от стаята си в богато украсения салон и пътьом взе ръкавиците си. С изненада видя, че прислужникът притича към вратата много по-рано от друг път, за да я отвори. Но това, което беше сметнала за желание да й се угоди, се оказа просто част от нормалните му задължения. Макар че тя не беше чула чукането на портата, явно идваше гост. Когато Чарлз отвори вратата, там стоеше мъжът, от когото тя се страхуваше най-много: лорд Сакстън.

— Дойдох, за да говоря с лорд Тал…

Лорд Сакстън млъкна насред изречението, когато видя на стълбата облечената в червено фигура. Клаудия искаше да избяга, но се закова на място, когато сакатият избута зяпналия прислужник и се приближи към стълбата с куцукащата си походка. Там той се спря й я загледа.

— Мис Талбот — дрезгавият глас сякаш звучеше насмешливо, — аз всъщност се надявах да се е върнал баща ви, но може би и вие ще ми кажете това, което ме интересува.

— Не зная къде са я отвели! — излъга тя с висок, писклив глас.

— Аха! — Лорд Сакстън се подпря на бастуна си и замислено кимна с маскираната си глава, докато я поглеждаше. — Значи знаете защо съм тук.

Разтреперана, Клаудия прехапа устни и не посмя да отговори. Тя нервно свали ръкавиците си.

— Съжалявам, че нахълтвам тук по този начин — извини се иронично неканеният гост. — Виждам, че се каните да излизате.

— Аз… ъъъ — тя търсеше някакво оправдание, — се нуждая от малко чист въздух.

Ръката му посочи стълбите.

— Моля, няма защо да се страхувате от мене. — С насмешливо укорителният си тон той явно се подиграваше на страховете й. — Рядко причинявам някому зло… стига да не ме предизвикат.

Клаудия преглътна и погледна нагоре. Тя се поколеба дали да не потърси закрила в стаята си, преди той да я спипа. Видя камериерката си, която стоеше близо до горната галерия и бършеше наранената си, кървяща устна, и се запита мислено какви бяха тези фантазии, които се явяваха в съзнанието й. Би могла да се закълне например, че беше й се мярнала подигравателна усмивка.

— Мис Талбот, елате с мене — заповяда лорд Сакстън с безизразен и суров глас.

Тя го последва и предпазливо слезе по стълбите, но не се осмели да пристъпи последното стъпало. Не беше и нужно, защото той се приближи до нея, така че тя се отдръпна, за да избегне страховитата му близост.

— Знаете ли къде е отвел шерифът жена ми?

Макар и изречени с гробовно спокойствие, тези думи я поразиха като гръм. Дрезгавият глас звучеше така, че Клаудия се уплаши за оцеляването си.

— Чарлз… — изскимтя ужасено тя.

Прислужникът се осмели да направи няколко крачки. Лорд Сакстън се обърна.

— Не мърдайте, ако ви е мил животът. Няма да търпя никой да се намесва.

Чарлз отново се върна на мястото си. От уплаха той машинално затвори вратата, просто за да стори нещо. Клаудия пребледня, когато маскираната глава се наведе над нея и тя забеляза решителния блясък в очите зад отворите.

— Е? — викна той. — Знаете ли?

— Алън изпрати писмо на баща ми — побърза да обясни тя. — Наистина нямах представа какво е направил, докато не го прочетох. Той я е затворил в стар, изоставен замък някъде на юг, към Йорк, ако не се лъжа. Тъкмо щях да се осведомя дали Ирайн се чувства добре. Има ли нещо, което да й предам… — Тя млъкна, като разбра по твърдия блясък в очите зад маската, че лъжата й беше разобличена.

— Ако нямате нищо против, мис Талбот, ще дойда с вас. Моята карета може да ни следва.

— Но… — Тя потърси някаква причина, за да му се изплъзне, но когато погледна застиналата кожена усмивка, разбра, че беше в капан. Направи последен опит да се отърве. — Знаете ли, че жена ви очаква дете от този Кристофър Сатън?

Погледът му не се промени.

— Разбрахте ли ме?

— Да, много добре. — Покритата глава кимна бавно. — Трябва подробно да поговоря с нея за това.

Веждите на Клаудия се повдигнаха, когато нова мисъл й мина през главата. Може би все пак щеше да си отмъсти, като заведе това страшилище при съперницата си. С удоволствие щеше да наблюдава как тази жена си получава пердаха, който заслужава. Усмивка се появи на устните й, когато се замисли за такъв край на историята. Ако лорд Сакстън пребиеше до смърт жена си, Кристофър Сатън едва ли щеше да иска да я види повече. И тогава тя, Клаудия, щеше да се появи точно навреме, за да го утеши за загубата на любимата.

— Елате. Има доста път и трябва да побързаме, ако искаме да стигнем до замъка към обяд.

Лорд Сакстън я последва и мина край прислужника, като влачеше недъгавия си крак. Чарлз удивено се загледа след тях. Знаеше, че настроенията на господарката му много бързо се меняха, но се запита дали наистина беше разумно от нейна страна да тръгва съвсем самичка с този звяр, който я беше заплашил на стълбището. Затвори вратата след двамата и заклати глава, докато прекосяваше салона. Едно движение в галерията го накара да спре и да погледне нагоре, където камериерката се беше надвесила над парапета. Сега, след като господарката й излезе, ти нямаше защо да крие повече омразата си.

— Надявам се, че ще я хвърли в някоя пропаст.

Ейвъри беше успял да намери каруца, която да го вземе до околностите на имението на Талбот. Овчарят, на когото беше превозното средство, с голямо недоверие беше наблюдавал снежнобелите крака, които се показваха от странната дреха, препасана на слабините му. Но когато тръгна с бързо, макар и мъчително куцукане към господарската къща на Талбот, Ейвъри вече не се интересуваше какво мисли мъжът за него. По пътя те бяха задминати от каретата на Талбот и през прозореца той беше видял лорда да седи вътре. Ейвъри дотолкова беше обзет от мисълта да хване Талбот, преди да се е заел с други дела, че въобще не се замисляше за облеклото си.

Той подръпна дрехата, която си беше направил от остатъците на панталона, когато един внезапен полъх на вятъра премина покрай задните му части, но това не го накара да забави енергичния си ход. Каретата стоеше пред портала на къщата. Доколкото беше възможно, Ейвъри оправи измачканите си и мръсни дрехи и се изкачи по дванадесетте стъпала, които водеха към вратата на дома. На настойчивото му тропане отвори достойният прислужник, който без малко не припадна, като видя съществото пред себе си. Погледът му презрително огледа парцаливия мъж от горе до долу. Накрая той си възвърна самообладанието и попита високомерно:

— Да?

— Ъъъ… както виждам, лордът си е вкъщи. — Ейвъри се покашля. — Искам да поговори няколко минути с него.

Веждите на Чарлз рязко се вдигнаха. Той вирна глава и обясни надуто:

— Лорд Талбот няма време в момента за посетители. Той се готви да отпътува по неотложни дела.

— Важно е да говоря с него! — настоя Ейвъри.

Прислужникът го огледа още веднъж и отвърна едва ли не с отвращение:

— Ще попитам лорда дали желае да ви приеме, сър. Вашето име?

— Ейвъри Флеминг! — отвърна възбудено бившия кмет. — Не ме ли познавате? И друг път съм бил тук!

Изненадата по лицето на Чарлз не можеше да остане незабелязана.

— Наистина имате известна прилика с кмета. — Слугата разгледа внимателно Ейвъри и недоверчиво поклати глава. — Не се сърдете, сър, но изглежда, сте имали доста неприятности.

— Вярно! — съгласи се Ейвъри. — И това е причината, поради която искам да говоря непременно с лорда!

— Скоро ще се върна, сър.

На Ейвъри не му беше лесно да усмири нервното си нетърпение. Той чу как прислужникът се отдалечи в къщата и стъпките му замряха в тишината. След известно време той се появи отново и лицето на Ейвъри светна.

— Какво каза лордът? Мога ли да вляза? — попита той възбудено.

— Негова Светлост няма време. Не може да ви приеме.

— Важно е!

— Съжалявам, сър. — Чарлз се извини високомерно и млъкна.

Раменете на Ейвъри съкрушено увиснаха. Той бавно се отдалечи от вратата, която се затвори подире му, и слезе по стълбите. Внезапно почувства как краката му отмаляват. Напълно изтощен от събитията през последните дни, той се облегна на едно от колелата на колата. Ако само имаше възможност да обясни случая на лорд Талбот! Беше сигурен, че той ще го разбере и ще покаже съчувствието си, било с няколко фунта повече, било поне с един кон.

Ейвъри вдигна глава и внимателно опипа раните си. Вече нямаше достатъчно сили, за да се добере до Маубъри или докъдето и да е другаде. Струваше му се, че е изоставен на произвола на съдбата. Вече нямаше кон, а нямаше и нищо за ядене. Какво можеше да стори? Беше загубил цялото си състояние, семейството и приятелите му се бяха отрекли от него и щом сега не успя да поговори с лорда, за него изобщо не съществуваше надежда.

Изведнъж вниманието му беше привлечено от покрития с брезент сандък на каретата. Той беше достатъчно голям, за да побере човек, и щеше да му предостави не само възможност за придвижване, но може би и удобен случай да разкаже перипетиите си на лорд Талбот, след като той приключи с деловите въпроси.

Ейвъри скришом се огледа. Кочияшът дремеше на мястото си и не му обръщаше внимание. Двама прислужници разговаряха отпред при конете. След като му се бяха присмели, те бяха забравили за него. Това може би беше последният му шанс и би било глупаво да не опита.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА

Пейзажът стана гол и скалист, когато каретата с Клаудия и лорд Сакстън се приближи към брега, откъдето се виждаше устието на река Солуей. От запад мокри и студени ветрове плющяха над морето. Една гранитна канара се издигаше високо и острите й ръбове посрещаха пенестите вълни, които се разбиваха с грохот. Недалеч от пропастта и полузакрит от канарата, се гушеше порутен стар замък.

Те спряха пред развалината, но каретата на лорд Сакстън остана на стотина метра по-назад, за да бъде извън обсега на обикновените мускети. Танър я обърна в дъга, така че да е готова за бягство, ако се наложи. Колата на Талботови продължи да се изкачва мъчително по стръмната алея и да пълзи над сухия ров по един мост, скалъпен от камъни и парчета скали. Разнесе се вик, който съобщи за пристигането им. Колата навлезе в не особено големия двор, засипан с отломки от някога величествените стени. От дясната страна един дървен навес предпазваше входа към стаите. Отляво от кулата бяха останали само първият и вторият етаж, всичко друго се беше срутило. Отпред лежаха камъните от рухналото главно крило на къщата. Те бяха разчистени само на едно място, където спираха конете, а недалеч оттам имаше малко по-широко пространство, за да могат да обърнат колите.

Алън Паркър спокойно излезе от вратата и загледа как познатата карета отмина и спря. Лорд Талбот сигурно много бързо беше приключил с работата си в Йорк, за да пристигне тук още предобед, мислеше си Алън, когато се упъти към колата, за да поздрави господаря си.

Лакеят притича и свали стълбичката. После широко отвори вратата и оттам се показаха червени поли и шапка с пера в същия цвят. Алън изпъшка мислено и стисна зъби от яд, когато разпозна лицето, което най-малко искаше да види тук. След като отново си възвърна самообладанието, той започна да се държи, както изискваше приличието. Усмихна се и протегна ръка, за да помогне на Клаудия при слизането. Явно късметът му го беше изоставил още от сутринта. Не стига, че пристигна тази жена, но в рамката на вратата се появи и още някой. С неприкрито удивление Паркър наблюдаваше как лорд Сакстън спусна осакатения си крак на земята и пристъпи с тежкия си ботуш.

— Изненадан съм, лорд Сакстън — откровено сподели той мислите си. — Вие сте последният, когото съм очаквал да видя тук.

Дрезгав, приглушен смях долетя изпод маската.

— Чух от мис Талбот, че възнамерява да посети жена ми, и реших, че ще е по-разумно, ако пътуваме заедно през тази несигурна местност, след като имаме една и съща цел. За да се уверите сам, вижте собствената ми карета и мъжете, които съм взел за охрана. Освен това… — той вдигна ръка, за да подчертае думите си — хората ми са добре въоръжени, шерифе, а и може би малко нервни. Нали знаете какви истории се разправят. — Той направи непринуден жест с ръка. — Ако някой от вашите хора… ъъъ… съвсем случайно се приближи твърде много, не бих могъл да отговарям за последствията.

Сега беше ред на Паркър да се засмее. В известен смисъл той се възхищаваше от храбростта на сакатия.

— Ако други мъже се държаха така, сър, щях да сметна това за предизвикателство, дори за заплаха.

— О, недейте, сър — помоли го лорд Сакстън. — Забравете какво казах. Нямах нищо подобно предвид. Мисля само, че хората ми са малко неспокойни в последно време. Вие сам знаете — разбойниците, призрачният ездач, убийствата и всички тези истории. Времената са лоши и страховити.

Лорд Сакстън забеляза половин дузина хора, които бавно бяха наизлезли от замъка и сега стояха около шерифа близо до вратата. Парцаливите, груби мъже наблюдаваха лорда, някои сочеха Клаудия, сближаваха главите си и се хилеха мръсно, докато си разменяха шепнешком забележки. Момичето беше свикнало с по-изискани мъже; вулгарните погледи, които я опипваха, я караха да се чувства несигурна.

— Дойдох тук, за да видя дъщерята на кмета, и настоявам да ме заведете при нея — обясни Клаудия. После попита рязко: — Къде е тя?

Шерифът отначало не й обърна внимание.

— А вие, лорд Сакстън? Също ли сте добре въоръжен? Ако не се лъжа, последния път, когато се срещнахме… — Той не довърши забележката си.

Лорд Сакстън посочи неловко осакатения си крак.

— Нищо, освен това тук. — Той му подаде тежкия си бастун и широко разтвори палтото и дрехата си. — Претърсете ме, ако желаете, може пък да намерите нещо, което да не съм забелязал.

Алън претегли бастуна в ръката си.

— Доста е тежичък. — Той напразно завъртя сребърната дръжка. — Но го задръжте. Само дано изкушението — той изрече последните думи високо през рамо към другите — не ви накара да го използвате неразумно.

Подхвърли му обратно бастуна и се засмя, когато неговите хора одобриха закачката му с шумни крясъци и многозначително опипаха пищовите си.

— Добре — въздъхна нетърпеливо лорд Сакстън, — можем ли най-после, както предложи мис Талбот, да се отправим към лейди Сакстън?

— Както желаете. — Паркър подаде ръката си на Клаудия и му подвикна: — Последвайте ме, сър. — Без да се колебае, той пое с маршова крачка и само превзетите ситни стъпки на Клаудия позволяваха на лорд Сакстън да ги догонва с тежката си походка. Въпреки това на няколко пъти той едва не падна, когато бастунът му се подхлъзваше по камъните. Мъжете пред бараката придружаваха всяка грешна стъпка с подигравателен смях.

— Ей, тоя сигурно е роднина на Хаги — подхвърли един от тях през смях.

По стълбите в порутената кула беше проправен път между камъните. Шерифът пристъпи напред и отвори някаква врата. В ъгъла на стаята стояха петима мъже и играеха на зарове върху маса, застлана с покривка. Когато шерифът и гостите му влязоха, един от мъжете, неуморният Хагарт Бентуърт, скочи на крака. Пристъпи напред, за да ги поздрави, но не забеляза, че дръжката на меча му се беше закачила в гънката на покривката. С едно движение той обърна разклатената маса и монети, зарове и халби с бира полетяха към прашния под. Наведе се, за да избегне един мощен юмрук, и не обърна внимание на заплахите и ругатните, които се сипеха върху него, докато се освобождаваше от покривката. Пристъпи напред радостно усмихнат, но се спъна в един счупен стол и политна с главата напред към шерифа.

Паркър изруга и го отблъсна. Питаше се защо въобще беше взел Хагарт със себе си. Може би защото този глупак беше прекалено наивен — или прекалено тъп — че да се нахвърля на пленниците, и това го правеше пазач, на който може да се разчита.

Ухото на Хагарт потрепна, когато хвърли несигурен поглед към маскирания мъж. Той въпросително погледна шерифа.

— Има ли нещо, което мога да сторя за вас, сър?

— Да! Дай ми ключа от килията на дамата.

Устните на Паркър без малко не се разтегнаха в подигравателна усмивка, когато погледна негодника, но се сдържа и лицето му остана съвсем безизразно, докато поемаше ключа.

— Приготви за гостите чай и нещо за хапване.

Хагарт изчезна с едва забележимо кимване, а шерифът се отправи към витата стълба, която водеше нагоре покрай стената.

— Трябва да минем оттук, но, моля, бъдете внимателни — предупреди ги той. — Както виждате, няма парапет. — Той ги поведе нагоре към една тежка врата. Стъпалата минаваха покрай вратата, продължаваха да се вият около стената на кулата и свършваха в синьото небе, което се виждаше през срутения покрив. Паркър пъхна ключа в ключалката и отмести един дебел метален прът, запънат в касата. Тази мярка за сигурност, както и малкото прозорче с железни решетки на вратата сякаш бяха сложени наскоро. Шерифът доближи главата си до прозорчето и подвикна на затворничката:

— Милейди, пак съм аз!

Когато отвори вратата, отвътре се разнесе гневен глас.

— Вече получихте отговора ми! Ако думите не са достатъчни, може би това ще ви убеди!

Паркър се наведе, за да избегне хвърления предмет. Трясъкът от разбитата във вратата чаша проехтя в празната кула. Една чиния полетя към главата му. Той я отблъсна с ръка, с три крачки се озова в стаята и хвана дивата котка, която търсеше други удобни за хвърляне предмети, за да излее гнева си върху него. Той я стисна в ръцете си, повдигна я от пода и се обърна с нея към вратата, когато вътре пристъпи Клаудия.

— Доведох ви гости, милейди — обясни той усмихнато.

Ирайн изскърца със зъби, докато висеше във въздуха и не преставаше да се мята и извива.

— Нуждая се точно толкова малко от компанията на мис Талбот, колкото и… — Внезапно замлъкна, когато лорд Сакстън се появи на вратата и наведе глава, за да мине под ниската рамка.

— Не! Н-е-е-е! — проплака тя. — Защо дойдохте?

— Тц-тц! Така ли се поздравява съпруг? — изсмя се Паркър. Той погледна другия мъж и отбеляза с престорено съчувствие: — Тя не изглежда особено очарована, че ви вижда, милорд. Вероятно би предпочела Сатън да беше дошъл на ваше място.

— Оставете я — заповяда лорд Сакстън рязко.

— Разбира се, милорд. — Паркър почтително се подчини и насмешливо загледа младата жена.

Ирайн се втурна да прегърне мъжа си, но внезапно беше спряна от бастуна му.

— Останете там, където сте, мадам. Плачливото скимтене на една жена, която е престъпила клетвата на брака, не може да ме разчувства. — Категоричният му тон не търпеше възражения. Клаудия се усмихна надуто, когато той продължи. — Дойдох тук, за да го чуя от собствените ви устни. Вярно ли е, че сте били в леглото с този янки и носите негов плод в утробата си?

Ирайн кимна колебливо. Тя разбра, че трябва да участва в този театър, който играеха заради другите двама. Умолително вдигна ръце и бегло погледна Клаудия, която погрешно тълкуваше повода за загрижеността й. Жената я удостои с високомерна усмивка, докато сваляше ръкавиците си. Ирайн отново се обърна към мъжа си и отговори плахо:

— Той ме прелъсти, господарю. Бях безпомощна. Беше толкова настойчив, че накрая вече не можех да се съпротивлявам.

— А обичате ли го? — настоя дрезгавият глас.

Синьо-виолетовите й очи се изпълниха с топлота, когато срещнаха тъмните лъчи зад сенчестите дупки на маската.

— Трябва ли да ви излъжа, милорд, и да кажа „не“? Готова съм да прекарам остатъка от живота си в този затвор, стига да съм сигурна, че той е на свобода. Ако сега той стоеше пред мене, щях да го помоля да си върви, преди да са го хванали.

— Колко сте великодушна — подигра й се Клаудия. Тя хвърли ръкавиците си на масата и направи няколко превзети крачки напред, докато застана до Ирайн. Подпря грижливо поддържаните си ръце на пристегнатия си кръст и попита високомерно: — Щяхте ли да сте толкова жертвоготовна, ако знаехте, че безценният ви любовник е принадлежал и на други жени в околността?

Лорд Сакстън закуцука покрай тях, докато застана срещу жена си. Тръпка мина през тялото на Клаудия. Но тя победи отвращението, което изпитваше към този мъж, и отново се обърна към пленницата.

— Моли каза, че тя лично е хванала в странноприемницата Кристофър с жена в леглото, и се знае, че е имал доста интимна връзка с въпросната жена.

— Има слухове, според които вие самата сте се наслаждавали на неговата компания, мис Талбот — сухо подхвърли лорд Сакстън. — И вие ли сте се поддали на сладкодумието на този мъж и сте се забавлявали с него по време на отсъствията на баща си?

— Разбира се, че не! — Клаудия възмутено задържа дъха си. — Алън може да потвърди това за нощите, когато баща ми го е нямало! Той… — Тя млъкна, когато шерифът шумно се покашля, и изведнъж осъзна как се беше изтървала. — Искам да кажа… той се грижеше за моята сигурност…

Алън развеселено изкриви устни и се извини.

— Имам да върша друга работа. Ще ви оставя за малко насаме. — Той тръгна към вратата и погледна Клаудия. — Както видяхте, долу седят няколко пазачи. Ако се нуждаете от нещо или поискате да си тръгнете, те са на ваше разположение по всяко време.

Той отвори вратата и отскочи, тъй като Хагарт, натоварен с чаши и кани върху поднос, беше стъпил на една разклатена плоча и залитна навътре. Големите му ботуши се преплитаха, докато той се опитваше да запази равновесие и да удържи подноса. Блъсна се в масата и рязко остави товара си, който силно издрънча. След кратък проучващ поглед към чашите той облекчено въздъхна и се обърна с радостна усмивка към публиката си.

— Донесох чая! — обяви той. — За яденето ще трябва да почакате още малко.

Алън се опита да заобиколи Хагарт и с гневен жест му посочи да излезе от стаята.

— Искате ли да чакам пред вратата, сър? — раболепно предложи той. — Ако случайно дамата се нуждае от нещо?

Шерифът внимателно огледа маскирания мъж. Не вярваше, че осакатеният би бил толкова глупав да предприеме нещо, дори ако реши да прости на жена си. Но си каза, че няма да е зле да остави пост пред вратата.

— Ако мис Талбот се нуждае от тебе — предупреди го той, макар и да не смяташе това за много вероятно, — внимавай да не й навредиш с прекалената си услужливост.

Хагарт кимна зарадвано, но се спря, сякаш последната забележка на шерифа изведнъж го беше накарала да се замисли. Паркър му хвърли недоверчив поглед и се зачуди дали някога през живота си е срещал друг човек, който да е толкова муден в главата. След това кимна на дамите и излезе. Но чу тежките стъпки на Хагарт плътно зад себе си и бързо прескочи няколко стъпала, за да избегне някоя случайна контузия, причинена от непохватния младеж.

Вратата се затвори и дебелото резе беше сложено отпред. Клаудия се разхождаше из килията и се оглеждаше с отвращение. Тя се спря до тясното прозорче и се усмихна презрително, като видя натъпканите в отвора парцали.

— Съдбата наистина не беше благосклонна към вас, откакто се видяхме последния път, Ирайн. В онази нощ дадохте повод на клюкарките да ви се присмиват, когато направо се хвърлихте на врата на Кристофър. — Тя се обърна предизвикателно към другата жена, заплашително повдигна едната си вежда и попита насмешливо: — И къде е сега вашият любовник? Не съм забелязала да ви се е притекъл на помощ.

Лорд Сакстън не обръщаше внимание на Клаудия, а повдигна с ръка брадичката на жена си и прегледа тъмната подутина на челюстта й. Ирайн се приведе към него, тъй като силно желаеше да го докосне, но не смееше да покаже чувствата си. Очите й, които жадно се взираха в дупките на маската, говореха за любовта й.

Клаудия се ядоса, че двойката не й обръща внимание, и се усмихна злорадо.

— Изглежда, че са се отнесли малко невнимателно с жена ви, но тя си го е заслужила след всичко, което ви е причинила. Да остави този несериозен негодник Сатън да й направи дете! Но как може вие… И въобще кой знае с колко други мъже е била и дали самата тя е наясно от кого е детето? Може би не е от Сатън, а е копелето на някой прислужник. Но мисля, че това няма никакво значение, щом си признава, че е била в леглото с този янки… — Думите й замряха, когато господарят на Сакстън Хол се упъти към нея, сякаш за да погледне през прозореца, където стоеше тя. Клаудия довърши изречението си малко по-тихо, когато със страх забеляза, че Хагарт не би могъл да ги види от вратата: — И че ви е слагала рога.

Лорд Сакстън опря бастуна на крака си и наклони маскираната си глава, докато я наблюдаваше замислено.

— Да ми сложи рога? Кажете ми, мис Талбот, как може един мъж сам да си сложи рога?

Очите на Клаудия се разшириха, когато видя как дясната му ръка посегна към едната страна на врата му и развърза връзките. Тя уплашено стаи дъх, когато другата ръка бавно започна да смъква маската от главата му. Искаше да притича покрай него, но той й прегради пътя и така осуети бягството й. Вкаменена от ужас, тя го гледаше, докато накрая той рязко дръпна маската. Мислите й шеметно се завъртяха, когато красивото, гладко лице на Кристофър Сатън се появи пред нея.

— Добър ден, мис Талбот! — поздрави я той иронично.

Учуденият поглед на Клаудия се плъзна от него към Ирайн, която все още стоеше угрижена.

— Но къде е — тя реагира подобно на Ирайн, когато беше направила същото откритие — лорд Сакстън?

— На вашите услуги.

— Лорд Сакстън? — Тя повтори името с нарастващо учудване. — Вие?… Но той… — очите й се спряха на тежките ботуши — … е осакатен.

— Просто маскировка, Клаудия. Както сигурно сте забелязала, не страдам от подобни недъзи.

Очите на жената се присвиха, когато започна да разбира ситуацията.

— Много се лъжете, ако смятате, че ще можете да се измъкнете оттук с любимата си!

— Не любима — обясни Кристофър с учтива усмивка. — Ирайн е моя жена и законна господарка на Сакстън Хол. Тя носи моето дете и никога не е принадлежала на друг мъж. В това не се съмнявам ни най-малко.

— Съпруга на бунтовник, който скоро ще намери смъртта си! — гневно отвърна Клаудия и отвори уста. Преди да успее да закрещи, Кристофър хвана бастуна си, отвори една тайна ключалка и измъкна тънък меч от дървената ножница. Клаудия изведнъж видя острия връх на стоманата. Когато затвори устата си и погледна нагоре, сиво-зелените очи се впиха в нейните.

— Още никога не съм убивал жена — обясни той спокойно. — Но и никога преди не съм бил толкова предизвикан да го сторя. Предлагам ви да се държите възможно най-спокойно.

Гласът на Клаудия трепереше, когато попита:

— Какво смятате да правите?

Той вдигна едното ъгълче на устата си в презрителна усмивка.

— Тук съм, за да взема жена си, и вие, мис Талбот, ще ми помогнете за това.

— Аз?! — Тъмните й очи се разшириха. — Какво мога да сторя?

— Казват, че, който търси, намира. — Около очите на Кристофър се появиха бръчици, когато усмивката му стана по-широка. — Мис Талбот, ще бъдете ли така добра да свалите шапката си?

Клаудия се подчини учудена.

— А сега, мис Талбот, ако нямате нищо против, и роклята. — Той не обърна внимание на това, че тя хлъцна от възмущение, и се обърна към жена си. — Ирайн, трябва да използваме приликата, която имате с нашата гостенка. Нали нямате нищо против да носите чужда рокля, макар тя да е толкова безвкусна?

Бърза усмивка и кимване отговориха на въпроса му. Той отново погледна към другата жена и ядосано сбръчка чело.

— Мила Клаудия, няма защо да се страхувате, че ще видя нещо, което би ме изкушило. Но трябва да настоя — роклята, ако обичате!

Тя го изгледа гневно и устните й се отвориха, за да закрещи. Върхът на меча се завъртя пред очите й. Острият му блестящ ръб изцяло обсеби вниманието й. Ръцете й се раздвижиха и се заловиха с копчетата и връзките. Страхът измести гнева й. Никога и не беше помисляла, че може да стане пленница.

Кристофър протегна ръка към Ирайн, която мълчаливо му подаде въжето, което допреди няколко дена беше вързано около нейните китки. Щом роклята падна на земята, той кръстоса ръцете на Клаудия и ги завърза плътно до гърдите й. Стегна възлите зад лактите й, за да не може да ги развърже. Последният възел намести под ръцете й, за да не може да го достигне със зъби.

— Щом напуснете тази стая — изсъска гневно тя, — ще ви разпознаят и ще ви убият!

— Готов съм да рискувам и предпочитам бягството пред възможността да чакам да ни убият тук — отговори Кристофър спокойно и отново протегна ръка към Ирайн. Тя му подаде кърпата, с която й бяха запушили устата, и след малко полезният парцал изпълняваше същата задача при Клаудия.

Кристофър хвърли поглед към вратата и се успокои, когато видя широкия гръб на Хагарт да закрива прозорчето. Той сложи наметалото си на раменете на Клаудия и нахлупи кожената маска на главата й, така че гневните й викове съвсем заглъхнаха. Клаудия се противеше с всички сили, докато я водеше към масата. Той постави един стол с гръб към вратата и накара пленницата да седне на него. Ирайн бързо откъсна няколко парчета от фустата си, за да ги използват вместо въжета. Той ги взе и завърза краката и бедрата на Клаудия за стола. Накрая така драпира наметалото си, че то скри въжетата. Кристофър отстъпи назад и размаха меча пред маската, така че пленницата да го види добре.

— Сега мирувайте — прошепна той. — Само един звук или предупреждение и баща ви ще ви надживее поне с няколко часа.

Очите зад кожената маска го проследиха, когато седна на ръба на леглото. Той разтвори обятията си, за да прегърне Ирайн, която се хвърли към него. Устните им се сляха в пламенна целувка, в която според Клаудия имаше твърде много сладострастие, като се има предвид ситуацията.

— О, любими — простена Ирайн, когато той прилепи устни до челото й, — страхувах се и се надявах, че ще дойдете.

Леки целувки покриха страните и челото й, той я притисна до себе си и се наслаждаваше на кратките мигове на близостта им.

— Щях да дойда по-рано, ако знаех къде са ви отвели. Не очаквах това от баща ви. Но ще му потърся сметка, можете да бъдете сигурна.

Ирайн поклати глава и отговори приглушено:

— Той не ми е истински баща.

Кристофър се отдръпна и я погледна удивено.

— Какво искате да кажете?

— Майка ми се омъжила за ирландски бунтовник и вече била бременна, когато го обесили. Ейвъри никога не й казал, че той лично е дал решаващата заповед за обесването на баща ми.

Кристофър отмести една къдрица от страната й.

— Знаех, че сте прекалено красива, за да бъдете негова плът и кръв.

Тя се сгуши на гърдите му, а той обгърна талията й с ръце.

— О, Кристофър, вие сте всичко, което имам. Обичам ви, сърце мое.

Той вдигна брадичката й и очите му започнаха да пият от сините като аметист дълбини преливащата любов, която извираше от тях.

— И аз вас, милейди. Може би повече, отколкото осъзнавах, преди тези негодници да ви отнемат от мене. — Той с любов целуна нараненото място на бузата й. — Ще се погрижа да съжаляват за това.

— Все ми е едно, Кристофър. Докато имам вас и детето ви в утробата си, нищо друго не ме интересува.

— Нека да помислим за бягството си. Трябва да се приготвим.

Той отстъпи назад, свали връхната си дреха и жилетката си и се зае с издяланото парче дърво, което извиваше десния му ботуш под неестествен ъгъл.

Ирайн тъкмо беше успяла да разкопчае няколко от копчетата на корсажа си, когато Хагарт съобщи с гръмотевичен глас:

— Шерифът идва!

Ирайн сграбчи дрехите на мъжа си и червеното наметало и ги захвърли в помещението на тоалетната. После се опита бързо да оправи корсажа си. Кристофър още веднъж предупредително размаха меча пред очите на Клаудия.

— Не забравяйте, че се намира само на сантиметри от гърлото ви.

Заплахата му не отговаряше напълно на действителността, тъй като той прекоси помещението и се притисна до стената зад вратата. Ирайн най-после се справи с роклята си и седна на масата срещу Клаудия. Тя бързо й сипа чай и сложи чашата пред нея. От отворите на маската я стрелна изпълнен с омраза поглед и въпреки сериозността на положението Ирайн с ироничен жест посочи чашата.

— Не пийте твърде бързо, мила, може да се задавите.

Шерифът прескочи последните няколко стъпала и подхвърли на Хагарт:

— Всичко наред ли е?

— Тъй вярно, сър! — излая той с все сила.

Алън Паркър предпазливо заобиколи младежа. Той погледна през прозорчето, но не понечи да отвори вратата.

— Къде е Клаудия?

Ирайн стана и отиде към вратата. Тя забеляза, че погледът му се задържа на полуотворения й корсаж. Едновременно почувства и погледа на Кристофър върху себе си, но от страх, да не би да го издаде, не посмя да се извърне към него. С престорено смущение тя направи движение към тоалетната.

— Клаудия не се чувстваше добре. Дългият път… в колата, предполагам. — После посочи фигурата с наметалото до масата, която се приведе напред и изстена тихичко. — Лорд Сакстън също е малко неразположен.

— Мога да си представя защо — отвърна той многозначително. Очите му я огледаха с нескрито възхищение. — Размислихте ли над предложението ми? След час или два лорд Талбот ще пристигне тук и дотогава би трябвало да решите.

— Тихо! — Ирайн хвърли поглед към кожената маска. — Може да ви чуе.

— Няма значение — увери я той.

Тя го погледна въпросително.

— Какво означава това?

Паркър повдигна рамене.

— Любопитно ми е какво ли се крие зад маската на мъжа ви. Бъдете сигурна, че преди да напусне тези помещения, ще разбера как изглежда лицето му.

Ирайн тревожно закърши ръце.

— Сигурна съм, че това, което ще намерите под маската, ще ви отблъсне.

— Дори и така да е, поне ще задоволя любопитството си — заяви той. После се обърна към Хагарт и му нареди грубо: — Повикай ме, когато мис Талбот е готова за тръгване.

С тези думи забърза надолу по стълбите. Хагарт зае поста си и широкият му гръб отново закри отвора на вратата. Ирайн облекчено си пое дъх. Тя погледна мъжа си, който й подаде яркочервената рокля.

— Сега бързо! — прошепна трескаво той. — Облечете се!

Клаудия се извиваше във въжетата. Кристофър се върна назад, застана пред нея и срещна гневния й поглед с усмивка.

— Извинете, мис Талбот, но се страхувам, че неизбежно ще трябва да поносите още малко маската.

— Ммм! — Тя силно заклати глава.

Кристофър отново пъхна меча си в бастуна и удобно се опъна на стола срещу Клаудия, докато чакаше жена си. Той се наслаждаваше на Ирайн, докато тя се преобличаше в ъгъла до вратата. Дрехата й беше твърде широка в талията, но се изпъна плътно на гърдите й. Тя прибра косата си на главата, захвана я с няколко фиби и си сложи шапката.

— Как изглеждам? — попита загрижено тя, когато се представи на мъжа си. Мислеше си какви ли изпитания щеше да преживее в тези дрехи и дали щеше да ги превъзмогне.

— Цветът ви отива, мила моя. — Той хвана свободния плат около талията й и я погледна усмихнато. — През следващите месеци сигурно ще го запълните.

Презрително пръхтене се разнесе изпод маската и фигурата се заизвива, когато Клаудия се помъчи да се освободи от въжетата. Кристофър остана невъзмутим. Той взе Ирайн на коленете си, сложи едната си ръка на талията й, а другата в скута й и те още веднъж се насладиха на една дълга, щастлива целувка. Дивият гняв на фигурата срещу тях беше безграничен.

Гръмогласното съобщение на Хагарт прекъсна близостта им.

— Яденето пристига!

Чуха се стъпки по стълбите, Ирайн застана до прозореца в ъгъла и извърна лицето си. Кристофър грабна бастуна си и се вмъкна в тоалетната. Ключът се завъртя в ключалката и вратата се отвори. Вътре пристъпиха двама мрачни, небръснати мъже, единият от които внесе поднос с няколко купи от обичайната гозба, а другият остана заедно с Хагарт на пост до вратата.

— Остави яденето на масата — съвсем излишно разпореди Хагарт и сръга другаря си с лакът в ребрата. — По-добре хвърли поглед на лорда отсреща — подхвърли той тихичко. — Човек, който носи маска, винаги крие нещо.

Хагарт нямаше представа колко е прав. Другият мъж с възхищение наблюдаваше женствените форми под червената рокля. Повдигна панталоните си и гордо тръгна към Ирайн. Отблизо дъщерята на Талбот беше по-красива, отколкото си беше мислил. Той се покашля, за да бъде забелязан.

— Името ми е Ървинг… милейди, и аз много искам да се запозная с вас. Изглеждате великолепно.

Ирайн нервно се огледа и видя, че мъжът и Хагарт се приближават към нея. Другият с подноса тъкмо оставяше товара си на масата, когато забеляза, че седящият раздвижи коленете си. Наметалото се плъзна настрана и откри многобройните фусти. Покритата глава се мяташе насам-натам. С нараснало любопитство мъжът понечи да свали маската, но не чу, че някой се приближи изотзад към него. Силен удар по темето с бастуна на Кристофър го потопи в тъмнина. Преди да се свлече на пода, той бързо беше изтеглен назад към тоалетната.

Погледът на Ирайн се местеше от сладострастния пазач към Хагарт. Тя се опита да покаже поне сянка на окуражителна усмивка на лицето си, за да задържи вниманието им. Един почти недоловим звук обаче накара Ървинг да погледне през рамо и той видя как ботушите на другаря му изчезнаха в малкото помещение.

— Ей! Какво става там? — попита той и хвана пищова си.

Когато и Хагарт се завъртя, Ирайн светкавично грабна една счупена облегалка от стол, която лежеше наблизо. Бързо трябваше да реши кого да удари първо и тъй като Хагарт беше по-близо, тя го избра за своя жертва. Ирайн повдигна дървото, за да го стовари с всичка сила върху дебелия череп на Хагарт. За нейно удивление той надигна собственото си оръжие и силно удари Ървинг с дръжката на пищова. Онзи се свлече на пода, сякаш бяха изпуснали въздуха от голямото му тяло. Хагарт ухилено погледна Ирайн, която се взираше смаяно в него. С бързо движение той взе пищова от ръката на мъжа и го подхвърли на Кристофър, който се показа отново.

— Колко? — попита Кристофър, докато проверяваше дали оръжието е заредено.

— Долу са трима. Паркър сигурно е с другите в скривалището.

Когато съпругът й застана зад нея, Ирайн отново възвърна самообладанието си. Той й представи мъжа и изясни малко бъркотията.

— Ако не сте се срещали преди, мила, това е Хагарт Бентуърт, прислужникът на брат ми, макар че никой не го познава като такъв. Много верен прислужник, трябва да кажа.

— Много ми е приятно — отговори Ирайн с овлажнели очи и му подаде ръката си.

Той я стисна и кимна няколко пъти.

— Удоволствието е изцяло мое, мадам, съжалявам, че не можах да ви кажа това по-рано. — Той погледна Кристофър и сви за момент рамене. — Нямах възможност да се измъкна, милорд, и да ви съобщя къде са я скрили — обясни той. — Не ми вярваха.

— Сигурно сърцето ти не е достатъчно черно за вкуса им. — Кристофър се усмихна и посочи вратата. — Може би трябва да повикаме още някого тук, за да сме равни след това.

Хагарт съблече жилетката на припадналия и я подаде на Кристофър, който бързо я нахлузи. Те заедно хванаха Ървинг и го оставиха до другаря му в тоалетната. Кристофър отново предупреди Клаудия и после зае позиция до вратата, докато Ирайн се върна при прозореца. Откъм стълбата Хагарт викна надолу:

— Ей, вие там, мис Талбот иска към яденето си малко вино. Я донесете една бутилка от онова, което бяхме приготвили за лорда.

Хагарт застана до масата. След известно време по стълбите се чуха тежки стъпки. Един огромен грубиян изпълни вратата и протегна ръката си с една бутилка. Той не възнамеряваше да влиза, но Хагарт посочи с глава към фигурата в яркочервената рокля.

— Дамата иска да говори с тебе.

Мъжът подръпна шапката от челото си и недоверчиво се огледа в стаята.

— Къде са Ървинг и Бейтс?

Хагарт направи небрежно движение с ръка към Кристофър, който се беше прилепил плътно до стената.

— Ето ги там.

Тъй като не можа да види никого, дебелият негодник пристъпи в стаята. Главата му се отметна назад, когато един силен юмрук улучи лицето му. За по-сигурно Кристофър здраво го удари по главата с дръжката на пищова си. След това подхвана свличащото се тяло и попълни с него колекцията в малкото помещение. После взе шапката на мъжа и я нахлупи ниско над очите си.

— Казваш, че са останали само двама? — обърна се Кристофър към Хагарт, докато пъхаше пищова в колана си. Мъжът кимна утвърдително. — Тогава да не чакаме повече.

Напуснаха заедно стаята. Хагарт се запрепъва надолу по стълбата, следван от Кристофър. Ирайн зачака, обхваната от тревожно напрежение. Отдолу се разнесе смях, когато двамата се приближиха до стаята на пазачите.

Само един надигна глава при появата на Хагарт.

— Ела тук, Хаги — настоя той през смях. — Ако това въобще може да се нарече игра, ще имаме нужда от твоите пари.

Вторият мъж надигна глава и успя да издаде само кратък предупредителен звук, когато юмрукът на Кристофър се стовари върху главата му. Мъжът се свлече на пода, докато Хагарт пристъпи напред, за да удари бързо другия с дръжката на пищова си по главата. Единият негодник посегна към оръжието си, докато лежеше на пода, но Кристофър настъпи протегнатата ръка с ботуша си и още веднъж стовари юмрука си. Мъжът окончателно се предаде и потъна в спокоен и безгрижен сън.

Кристофър събра оръжията и ги пъхна в колана си. След това забърза с Хагарт нагоре. Облекчение се беше изписало по лицето на Ирайн. Кристофър я хвана за ръката и я дръпна до малката маса, където Клаудия можеше да ги наблюдава.

— Дойде време да се лишим от компанията ви, мис Талбот. Ако желаете, можете да задържите маската и наметалото като обезщетение за роклята или, ако предпочитате, като спомен за вечната ни благодарност. Покажете ги на баща си, когато го видите, и му кажете, че лорд Кристофър Стюарт Сакстън е дошъл по тези земи, за да отмъсти за смъртта на баща си и брат си. Алчността за власт и богатство провали баща ви.

Парцалът заглуши ръмженето й и кракът й се раздвижи, сякаш имаше желание да го ритне. Тя го гледаше през дупките на маската. Ако погледите можеха да убиват, той щеше незабавно да се просне мъртъв.

Кристофър леко докосна челото си с пръсти за сбогом.

— Всичко хубаво, мис Талбот.

В скривалището един от бандитите се беше облегнал на рамката на вратата и наблюдаваше как двама мъже и една жена излизаха от кулата.

— Виж го само! — засмя се той. — Този Хагарт не може да направи и една крачка, без да се спъне. Онази коза Талбот без малко не падна по задник заради него.

— Тя точно това заслужава — измърмори Паркър, докато отместваше шапката от очите си. Подпрял краката си на едно малко столче, той беше позадрямал до огъня в огнището, докато чакаше Хагарт да го викне.

Мина известно време и мъжът отново избухна в силен смях.

— Ето пак! Готов съм да се закълна, че ще си счупи врата, преди да достигнат портата.

— Портата? — Алън скочи на пода и бързо се изправи. — Каретата на Талбот е при конюшнята, а не при портата. — Той отвори вратата, за да погледне сам. Изведнъж се облещи. — Това е лейди Сакстън, а не Клаудия! И Сатън! Но как по дяволите е успял да…? Грабвайте оръжията, глупаци такива! Оръжията, ви казвам! Ще ни избягат!

Объркани, мъжете наскачаха и се заблъскаха един в друг, докато търсеха оръжията си. Високите заповеди и оживлението предупредиха тримата. Те затичаха още по-бързо към портата, която почти бяха достигнали. Ирайн вдигна полите си над коляното, докато Кристофър я дърпаше след себе си. Червената шапка с перата неусетно падна и остана като ярко петно на пътя.

— Тичайте! — извика той на придружителите си. — Колата ще се появи всеки момент! Ще се опитам да ги задържа още малко.

— О, моля ви, Кристофър! — извика Ирайн, изпълнена със страх. — Елате с нас!

— Хагарт, погрижете се за нея! — заповяда той.

Мъжът я сграбчи за ръката и я откъсна от съпруга й. Докато тичаха, той я помъкна надолу по едно стърнище. Кристофър спря до портата и се прицели с един от пищовите. Куршумът изсвистя над пътя и за малко не улучи Паркър, който водеше мъжете. Следващият изстрел проби един закован с дъски прозорец и заплашително изсвистя през стаята, така че мъжете потърсиха прикритие. Това беше достатъчно да ги сплаши и те не посмяха да надигнат глави.

— Елате, нехранимайковци! — изкрещя Алън, когато изстрелите замлъкнаха. — На конете! Стъпчете ги! — Очите му светнаха от гняв, когато видя, че мъжете никак не бързаха. Той без предупреждение изстреля един куршум в дървения покрив. Така завладя изцяло вниманието им. — След тях, проклети негодници, или следващият изстрел ще улучи един от вас!

В стремежа си да изпълнят по-бързо заповедта, мъжете се сбутаха на вратата. Запрепъваха се и си пречеха един на друг, докато тичаха към конете си.

Обувките на Ирайн никак не бяха подходящи за тичане по неравните камъни, но темпото й изненада Хагарт. Кристофър се беше обърнал и ги следваше. Той бързо ги настигна и в това време колата се показа между дърветата. Танър беше пришпорил впряга с няколко удара на камшика, така че той бързо се приближаваше. Ирайн почти изпадна в отчаяние, когато Кристофър отново се спря пред рова. В меката почва пред него се заби куршум от мускет, а друг прелетя над главата му, докато трима мъже препускаха откъм портата. Той се прицелваше много бавно, но когато беше избрал целта си, движението му беше внезапно и абсолютно сигурно. Пищовът изгърмя и издаде силен трясък, изригна облак дим и първият ездач се свлече от коня си. Когато видяха, че още един пищов се прицелва в тях, останалите двама загубиха смелостта си. Те презглава се хвърлиха от конете си по една стръмнина, без да обръщат внимание на драскотините, които получаваха от каменистия сипей.

Колата наближи съвсем и въздухът беше изпълнен от грохот на копита. Танър изплющя с камшика над главите на конете и дръпна юздите, за да спре колата до двамата, които тичаха към него.

— Къде е лорд Сакстън? — подвикна им Танър.

— Това е лорд Сакстън! — Бънди посочи Кристофър, който бързо ги догонваше с дългите си крака. — Само че без маска!

— Но това е мистър Сатън!

— Сакстън! — изрева Бънди в отговор, извади няколко дълги мускета, които беше скрил до себе си, и ги подхвърли на Кристофър, когато той достигна каретата.

Докато някои от мъжете още гонеха подивелите си коне из двора, други вече бяха яхнали своите и препускаха по скалните отломки, които покриваха рова. Кристофър коленичи до колата в праха, докато Хагарт помагаше на Ирайн да се качи в каретата. Кратък гръм от леката пушка накара един от мъжете да изкрещи и да падне от седлото. Кристофър грабна нова пушка и още един от мъжете се свлече улучен на земята.

Хагарт се беше покатерил на колата и като последва заповедта на Кристофър, също стреля.

— Улучихме ги! — извика той развълнувано, докато Кристофър скачаше в колата. Още не беше влязъл вътре, когато Танър изплющя с юздите и впрягът подскочи напред.

Шерифът Паркър протегна ръка по посока на отдалечаващата се карета.

— След тях! Не ги изпускайте от поглед. Зная къде отиват, но искам през целия път да останете по следите им! — Когато няколко мъже се метнаха на конете си и се впуснаха в преследването, той подвикна на един от тях: — Върви и доведи още хора. Ще се срещнем при къщата на Сакстън! Ще ви настигна, веднага щом се погрижа за хлапачката на Талбот!

Паркър изскърца със зъби, когато се затича през двора към кулата. Пет години вече служеше на лорд Талбот, три от които като шериф. Но това беше само за прикритие, което ги забавляваше и отклоняваше съмненията от тях. Идеята да подпалят източното крило на Сакстън Хол беше негова, след като Едмънд Сакстън беше открил случайно лагера им и го беше разпознал сред разбойниците. Талбот изцяло беше подкрепил начинанието му. Поначало той мразеше фамилията Сакстън и завиждаше на богатството и земите им. Преди няколко десетилетия самият той беше предвождал едно нападение над Сакстън Хол и беше убил стария лорд. Това беше станало, след като обвинението му срещу Бродерик Сакстън в предателство беше отхвърлено като неоснователно. Талбот имаше приятели във върховния съд, които взеха неговата страна и настояха Сакстънови да бъдат изгонени от земите си. Но, изглежда, и те са имали достатъчно влиятелни приятели, които се застъпиха наследниците на лорда да задържат къщата си и да възвърнат честта си.

Въпреки всички усилия, които полагаше Талбот, в последно време сякаш всичко вървеше наопаки. За много неща можеше да бъде обвинен Кристофър Сатън. Той едва беше стъпил по тези северни земи и веднага започна да проваля плановете им и да ги тормози. Беше уплашил Тими Сиърс до смърт и Тими, който всъщност беше много смел мъж, си призна пред шерифа, че е разказал много неща на призрачния ездач. Не беше издал имената на предводителите и затова трябваше да умре, преди да ги е издрънкал. Бен Моуз също знаеше повече, отколкото беше полезно за него. Поради тази причина и той облече дървеното палто. А сега Сатън беше свободен да отмъсти за отвличането на жена си и грижите им положително щяха да се увеличат. Но най-напред трябваше да се заеме с Клаудия.

Паркър подмина отпуснатите тела на хората си в кулата и забърза нагоре, като прескачаше по две-три стъпала. Предпазливо пристъпи в килията и смръщи чело при сцената, която се откри пред него. Най-много го удиви облечената в черно фигура до масата. С извадена сабя той внимателно се приближи изотзад и с рязко движение свали кожената маска. Къдриците на Клаудия плъзнаха по раменете й, преди тя да може да се обърне и да се втренчи в него. Очите й бяха изхвръкнали от гняв. Той махна парцала от устата й, но веднага съжали за тази грешка, когато тя го засипа с отровен водопад от обвинения.

— Глупаци такива! Не можахте ли да разберете, че Кристофър си играе с вас?! Той е лорд Сакстън!

Изненадата на шерифа бързо се разсея, когато се замисли над това. Разбира се! Защо не се беше сетил сам? Тими Сиърс скимтеше и твърдеше, че лорд Сакстън е нощният ездач, възкръснал от мъртвите, за да ги преследва.

„Глупак с глупак! — помисли си той. — Да се оставиш този мъж да те излъже с маскарада си!“

Клаудия нямаше нищо против да прехвърли вината на другиго. Искаше колкото е възможно по-бързо да забрави, че тя самата се беше излъгала. Докато се опитваше да я освободи от въжетата, които я държаха в плен, шерифът беше принуден да слуша как тя го ругае и изказва съмнения за честта, произхода и въобще за принадлежността му към човешкия род. След това се прибавиха и няколко цветисти епитета за баща й. Когато я освободи, той беше напълно убеден, че ругатните и проклятията, които беше чул току-що, далеч надминаваха собствения му пиперлив, войнишки жаргон.

Клаудия хвърли дългото черно наметало и посегна към синята рокля, която беше оставила Ирайн. Докато я нахлузваше, тя продължаваше да говори:

— Настоявам този кучи син да бъде хванат и разкъсан на парчета, преди да е отминал денят.

Полата се разпростря по фустите й и Клаудия посегна нагоре, за да закопчае корсажа. С ококорени от удивление очи и зачервено лице тя трябваше да разбере, че не може да го закопчае в талията. Оставаше отвор, голям колкото мъжка длан.

Алън се задави, докато се опитваше да задуши смеха си. Клаудия му хвърли вбесен поглед.

— По-добре ми помогнете да го закопчея! — кресна тя.

— Страхувам се, че нямаме достатъчно време за това — отвърна той, като внимаваше да не се издаде, че счита това за невъзможно. Твърде често бе имал възможността да наблюдава изящните, добре оформени извивки на съпругата на Сакстън. Въпреки че двете жени си приличаха в лице, макар че Клаудия и тук отстъпваше, не можеше да се твърди същото за формите им.

Малко по-късно те прекосиха двора, запътени към колата на Талбот. Клаудия внимаваше да не се спъне в дългите краища на наметалото на лорд Сакстън, докато Алън се опитваше да я убеди, че трябва да се прибере вкъщи.

— Не е работа за жени — подхвърли той.

— Държа на това! Искам да видя лицето на Ирайн, когато убият мъжа й.

Алън въздъхна отегчено. Той знаеше, че и двамата Талбот не умееха да прощават и че веднъж поели пътеката на отмъщението, можеха да бъдат доста кръвожадни.

— Вие си имате кола и аз не мога да ви задържа. Но баща ви ще ме подреди добре, ако ви се случи нещо.

Клаудия леко повдигна глава и погледна над рамото му.

— Този път няма нужда да се жертвате, защото баща ми тъкмо пристига и ще ме вземе със себе си.

Алън се почувства облекчен и се обърна, за да посрещне колата, която тъкмо завиваше пред входа. Още преди да беше спряла, лордът се показа на прозореца.

— Колата на Сакстън ли беше тази, която току-що отмина? — поиска да узнае той.

— Точно така — отвърна Алън, — и трябва да я последваме. Лорд Сакстън е всъщност Кристофър Сатън.

Стресната въздишка придружи гневната ругатня на лорд Талбот. Тримата се спогледаха учудено.

— Какво беше това? — кресна Талбот и се огледа. Той беше сигурен, че звукът е дошъл изотзад.

— Няма значение! Трябва да побързаме, ако искаме да пристигнем заедно с мъжете в Сакстън Хол.

— И аз ще дойда, татко! — обади се Клаудия и понечи да се качи.

— Нищо подобно няма да направиш, по дяволите!

— Ще дойда с вас! — Клаудия рязко отвори вратата. Тя се блъсна в страничната стена на каретата и от това ушите на Ейвъри в сандъка за багаж писнаха.

— Проклета негоднице! Нямаш ли капка разум? — изрева й Талбот. — Това е война!

— Сега мразя тези Сакстънови повече от вас, татко, и вие не можете да ме спрете да присъствам, когато убият Кристофър Сакстън. Моля, седнете от другата страна. Нали знаете, че мразя да пътувам срещу посоката на движение.

Талбот беше командвал какви ли не мъже, но сега за сетен път се предаваше при спор с разгневената си дъщеря. Мускулите на лицето му се опънаха в сдържан гняв. Въпреки това се премести от другата страна и направи място на детето си. Той учудено сбръчка чело, когато черното наметало се разгърна и отдолу се показа отвореното горнище на синята рокля.

— Какво е станало с тази рокля? — попита той остро и хвърли недоверчив поглед към шерифа. Макар че той самият се беше забавлявал с дузини леки момичета и жени, от дъщеря си винаги беше изисквал строго морално поведение.

— Кристофър беше! — обясни Клаудия кратко, докато колата започна да завива в двора. — Принуди ме да сменя роклята си с тази на Ирайн. Каза ми, че била безвкусна, и отгоре на всичко ме заплаши с меч, опрян до гърлото, че ще ме убие. Сигурна съм, че щеше да го направи. — Тя започна да мънка като дете и зарида с престорена драматичност. — О, татко, беше ужасно! Той е луд. И никой не знае колко ли хора е убил още, за да я освободи. Ето погледнете! — Тя посочи през прозореца. — Броят на мъртвите мъже не ви ли показва в каква опасност бях?

Колата се клатушкаше по дъските на моста и бавно започна да набира скорост. Зъбите на Ейвъри се разтракаха и нови болки замъчиха изтерзаното му тяло. Той би изплакал с глас, ако не се страхуваше, че двамата Талбот могат да го чуят. Затова страдаше безмълвно — за първи път.

Бързият впряг на Сакстън летеше през поля и хълмове, преследван от ездачите. Кристофър беше помолил Танър да намали малко темпото, за да пести силите на конете за дългия път до Сакстън Хол, и преследвачите се опитаха да ги настигнат, но бяха отблъснати с американските пушки. Лорд Сакстън сякаш можеше да ги поваля от конете им, когато си поиска. Появи се и един мъж, когото бандитите доскоро бяха считали за един от своите. Хагарт им доказа колко добре може да борави с оръжие. Неведнъж той разреждаше преследващата ги глутница, като поваляше някой от нея.

При тази по-бавна скорост много скоро шерифът, който яздеше пред колата на Талбот, задмина останалите преследвачи. Клаудия нададе радостен вик, когато видя търсената плячка.

— Сега ги хванахме! — извика тя и развълнувано разтърси ръката на баща си. — Няма начин да избягат.

Нейджъл Талбот също бе превъзбуден. Той не можеше да разбере защо бандитите не бяха настигнали и спрели каретата. Един поглед през прозореца му показа, че вместо да препусне напред, шерифът се беше нагодил към темпото на хората си. Талбот се ядоса, че Паркър не използва численото превъзходство, което имаха, изкрещя нещо на кочияша си и впрягът препусна напред. Ездачите на пътя трябваше да се отместят, ако не искаха да бъдат избутани твърде напред и да се изложат на смъртоносните изстрели. Те не се разсърдиха и с удоволствие се оттеглиха зад каретата на Талбот.

— Защо хората ви още не са ги спрели? — кресна лордът на Паркър, който се приближи до вратата. — Нали имате оръжие! Използвайте го, за да свалите кочияша от капрата. Тогава ще бъдат принудени да спрат.

— Пищовите и мускетите не могат да бъдат използвани — изкрещя в отговор Паркър, за да го чуят сред грохота от копитата. — Щом някой се опита да се приближи на достатъчно разстояние, за да може да стреля, Сакстън го улучва с едно от тези проклети оръжия, за които разказваше Ейвъри.

— По дяволите! — Талбот процеди тази ругатня през стиснатите си устни и попита с растящ гняв: — Няма ли никой сред вас, който е готов да рискува малко?

Твърде често Паркър беше чувал горчивите подигравки на хората си, когато ги беше карал да рискуват живота си. Така че сега не се опита да прикрие собствените си чувства.

— Никой няма да ви попречи, ако опитате сам, милорд, стига да сте готов да носите последствията.

Лицето на Талбот се зачерви от гняв и очите му засвяткаха. Той пое предизвикателството, без обаче да излага на опасност собствения си живот.

— Някой добър стрелец да се покачи на покрива на каретата и да зареди старата „Олд Бес“. Така ще ги хванем, когато ги наближим.

Паркър се съмняваше, но стори, каквото му бяха наредили. Малко след това един мъж с голям мускет се прехвърли от препускащия си кон на колата и се покатери нагоре, за да седне до кочияша. Клатушкайки се, стрелецът се опитваше да намери твърда опора на капрата. След това внимателно се прицели и натисна спусъка. Но вместо остър изстрел се чуха две глухи изтрещявания. Кочияшът извика ужасено. Мускетът се беше задействал обратно и беше хвърлил стрелеца по гръб. Лицето му представляваше кървава каша, от която изпъкваха очите. След едно последно потрепване на краката той издъхна.

— Какво стана? — попита развълнувано Клаудия. — Улучи ли кочияша? Спряха ли?

Паркър даде знак на мъжа на капрата, който бутна мъртвия настрани. Тялото падна пред прозореца на пътя и откри на седящите вътре ужасната гледка. Без да прикрива подигравателната си усмивка, Паркър препусна и се изравни с колата.

— Оръжието ви само за това ли е годно, милорд? — попита той насмешливо. — Страхувам се, че това е последното нещо, от което се нуждаем.

По заповед на лорда колата изостана и пропусна бандитите напред. Продължиха опитите да притиснат натясно колата на Сакстън, но те останаха без резултат. Опитаха се също да заобиколят каретата, за да й препречат пътя, ала безуспешно. Ако местността беше удобна да ги задминат, бандитите ставаха лесен прицел за оръжията им или пък Танър подкарваше впряга в такова светкавично темпо, че те не можеха да задминат колата.

По този начин каретата и преследвачите достигнаха земите на Сакстън. Арендатори се спираха и удивено наблюдаваха конниците. Трясъкът на американската пушка от познатата карета на Сакстън свали още един от бандитите от седлото. На всички стана ясно, че работата е повече от сериозна. Непримирим гняв обхвана хората, когато разбраха, че животът на още един Сакстън е в опасност. Без да се колебаят, те грабнаха вили, брадви, коси, прътове за вършеене, стари мускети и всичко, което можеше да бъде използвано като оръжие. Като рояк раздразнени стършели се спуснаха към господарската къща.

Колата на Сакстън летеше по алеята към кулата. Танър натисна спирачката, дръпна поводите и спря каретата. Докато Хагарт и Бънди задържаха напиращата глутница, Кристофър отвори вратата и изскочи. Той се обърна, за да помогне на Ирайн при слизането. Сграбчи оръжието и последва жена си към главния вход. Бънди и Хагарт забързаха след тях, докато Танър измъкваше колата от кръстосания огън. Те бяха посрещнати в салона от Пейн. Присъствието на Кристофър Сатън вместо господаря на дома сякаш го учуди малко. Зад него Аги притискаше с две ръце престилката към устата си и плачеше. Отзад стоеше Теси, която се радваше на завръщането на господарката си. Поведението на икономката обаче я объркваше. Още преди пристигането на колата тя се беше опитала да утеши възрастната жена и да я увери, че всичко ще се оправи. Теси се запита дали икономката не смята, че нещо може да се е случило на лорд Сакстън и тя вече оплаква загубата му, след като той не беше сред присъстващите.

— Всичко е наред, Аги — каза тя и я потупа по рамото, — господарят сигурно също ще дойде скоро. Недейте да се тревожите!

Аги вдигна глава и погледна с насълзени очи момичето.

— Но за какво говориш? Господарят е тук. Лорд Кристофър Сакстън.

— О! — Очите на Теси бавно се отправиха към този, който точно нареждаше на Хагарт и Бънди да застанат до прозорците. Звън на стъкло потвърди готовността им да защитават дома. Те чупеха кристалните стъкла и пъхаха дулата на дългите американски пушки през отворите.

Кристофър огледа лицата на присъстващите, прегърнал здраво жена си. Дори готвачът беше дошъл и на лицето му беше изписана широка усмивка.

— Ако някой от вас иска да се скрие на сигурно място, може да го стори. Ирайн ще ви покаже тайния проход.

— Не! — Думата се изплъзна от няколко уста едновременно и той разбра, че и Ирайн я беше изрекла. Погледна надолу към нея. Тя го прегърна с решителност, която потвърди намерението й да остане.

— Няма да се отделя от вас. Няма да отглеждам детето си без баща му.

Аги също искаше да каже нещо.

— Когато са убили стария лорд, преди това прислугата била отведена на сигурно място. Той сам се изправил срещу убийците си. Ние ще останем, милорд. Макар и да не мога да стрелям с някоя от проклетите ви пушки, метлата ми също може да стане доста опасно оръжие.

— Трябва да знаете, че аз съм призрачният ездач — обясни Кристофър за онези, които все още бяха напълно объркани. — Аз съм този, когото търси шерифът, но аз се борих за справедливо дело. Целта ми беше да унищожа бандитите, които са предвождани от Алън Паркър и лорд Талбот. Те убиха баща ми и опожариха крилото на къщата, за да убият брат ми. Много хора са станали жертва на разбойниците и аз исках да сложа край на господството им.

— Наистина ли сте лорд Сакстън? — попита плахо Теси.

Ирайн се засмя, обгърна с ръце тънката талия на мъжа си и го притегли плътно до себе си.

— Зная, трудно е за вярване, но той е същият мъж, чиято външност почти ни накара да изгубим разсъдъка си.

Един изстрел отвън обаче ги подсети, че има по-важни неща, за които трябва да мислят. Всеки трескаво сграбчи оръжието си, което беше толкова различно, колкото и хората. Когато Ирайн започна да зарежда един пищов с барут и куршум, погледът на Кристофър се спря върху нея.

— Мила — прошепна нежно той, — следващите мигове ще отнемат цялото ми внимание. Колкото и да е здрава, входната порта не може да издържи дълго. Скоро те ще я разбият. Щях да съм по-спокоен, ако…

Още преди да беше довършил, Ирайн поклати глава. Странно, но тя не изпитваше никакъв страх. Това беше нейният лом. Под привидното й спокойствие се криеше гневна решителност.

— Ще остана при вас. — Тя хвана здраво пищова и обяви кратко: — Човекът, който ви стори нещо, няма да преживее докрай деня. Ще се погрижа за това.

Студената категоричност в погледа й накара Кристофър да се почувства щастлив, че тя му беше съюзник, а не враг.

Главната порта потрепери от непрекъснатите удари на един дъбов кол. Набързо беше скалъпена защитна преграда за укритие на разбойниците. Всеки, който не успяваше да залегне зад нея, беше повалян от изстрелите откъм къщата. Лорд Талбот стоеше под закрилата на няколко дървета на достатъчно разстояние, за да бъде извън обсега на оръжията, но все пак достатъчно близо до къщата, за да може да си припише победата, която според него беше съвсем близка. Той наблюдаваше битката със самодоволна усмивка, а Клаудия следеше събитията от удобната кола. Никой от двамата не забеляза главата, която надничаше от сандъка. Ейвъри предпочиташе да продължи да се крие там, за да не поискат от него да се присъедини към нападението на къщата.

Портата скърцаше и от нея хвърчаха трески под напора на ударите. Зад прикритието дванадесетимата вече ликуваха. Вратата трябваше да се срути всеки момент. Паркър стоеше зад тях и ги окуражаваше. Внезапно с периферното си зрение той забеляза, че откъм полето напредваше някакво петно с невероятни краски и форми. Той се вгледа по-внимателно и съзря множество гневни селяни, които тичаха към тях. Те размахваха оръжията си и се приближаваха с ревове и крясъци.

— Разбийте най-после тази проклета порта! — извика той.

Още веднъж колът удари в портата и най-сетне тя поддаде. Талбот също беше забелязал селяните и когато шерифът и неговите хора се завтекоха напред, той ги последва незабавно. Някои от бандитите хукнаха през откритото място, за да влязат в къщата, обаче изостанаха и селяните ги настигнаха. Те бяха толкова заети да се защитават от гневните нападатели, че не можеха да подкрепят малцината, които бяха проникнали в къщата.

Първите нахълтали разбойници бяха посрещнати с пистолетни изстрели отблизо. Някои паднаха, но останалите прескачаха телата на мъртвите си другари и продължаваха. Кристофър, Хагарт и Бънди бяха принудени да отстъпят в големия салон. Там бандитите веднага бяха изложени на друг вид нападение. Ушите им писнаха от почти музикалните звуци, които издаваха тежките железни тигани, докато се стоварваха върху дебелите им черепи. Аги и Пейн бяха в центъра на битката, а готвачът се оглеждаше за достойна жертва на дългия си, остър нож. Противниците, които бяха най-отпред, биваха посрещани от свистящото острие на лорд Сакстън и тежките саби на Бънди и Хагарт. Паркър се промъкна през множеството от опитни бойци и разгорещени новаци и се освободи. Целта му бе лейди Ирайн, чието залавяне със сигурност щеше да доведе до предаването на враговете им. Докато напираше към нея, той се озова срещу господаря на къщата и срещу дългото, кърваво острие на широкия му шотландски меч.

— Времето ви изтече, лорд Сакстън — заплаши го шерифът, извади сабята си и рязко вдигна острието за нападение.

— Точно така! — отвърна Кристофър, докато лицето му бавно се озари от усмивка. — Вече твърде дълго време опустошавахте тези земи и избягвахте съдбата си. Отвлякохте жена ми и я държахте затворена, само за да ме примамите. Това ви се удаде. Точно така! Вашето време изтече!

Ирайн притисна ръка до устата си, а сърцето й внезапно заби в див страх. Той я сковаваше, докато гледаше как мъжът й се присмива на противника си, размахал кървавия меч, който описа кръг пред очите на врага.

— Смърт, шерифе — обеща той. — Смърт!

Шерифът беше опитен боец. Той нападна и сабята му засвистя из въздуха, докато лордът държеше меча си готов да се забие в тялото на другия. Дългият, прав меч с широко острие беше тежък колкото сабята, но двете му страни бяха остри като бръснач. Той отблъскваше ударите на шерифа и отвръщаше със собствени атаки.

Големият салон силно закънтя от ударите на остриетата, които ехото повтаряше от боя при входната врата. Без да знае накъде да се обърне, Талбот срещна заплашителния поглед на готвача. Когато ставаше въпрос за проливането на собствената му кръв, той беше твърде чувствителен и затова, застрашен от ножа, той удари с бастуна си мъжа по главата, така че готвачът се свлече на пода. Талбот забеляза, че селяните са отблъснати навън, и разбра, че там шансовете да оживее са най-големи. Тъкмо се канеше да излезе, когато ченето му увисна, защото видя нова група мъже да слиза по склона в подкрепа на селяните. Те бяха предвождани от Фарел и един мъж в синя дреха. Новите нападатели имаха вид на моряци и очевидно бяха опитни бойци. Талбот избяга обратно в къщата и сграбчи ножа на готвача. Хагарт, Бънди и останалата прислуга бяха твърде заети с отблъскването на бандитите, за да забележат как той се промъкна покрай тях в салона. Очите му се втренчиха злорадо в гърба на Кристофър Сакстън, който се бореше в благороден бой за живота си. Талбот претегли ножа в ръцете си и реши да нападне, но предпочете да се приближи към врага си изотзад.

Внезапно салонът се изпълни с гръмотевичен трясък, защото Ирайн беше изпълнила заплахата си. Силата на изстрела отхвърли Талбот назад. Кристофър се обърна и с изненада видя как мъжът се свличаше на пода със странно изкривени крайници, все още стиснал ножа в едната ръка. Шерифът светкавично осъзна предимството си и се хвърли напред, за да нанесе на Кристофър смъртоносния удар, но сабята му отново се удари в меча, защото Кристофър незабавно се беше извърнал отново напред. Очите на лорд Сакстън светеха войнствено и мечът премина в настъпление. Той отблъсна Паркър назад и отново се вдигна. Остра болка прониза лявото рамо на шерифа и ненужната му сабя увисна. Тъкмо навреме успя да отблъсне настрана удара на противника си и отстъпи крачка назад. Веднага последва ново нападение и Алън отново го отблъсна. Но не му остана време за ответна атака. Устните на Паркър се свиха ядно, когато разбра безнадеждността на отбраната си. Той не почувства удара, който прониза сърцето му, а усети само леко подръпване на жилетката, когато острието се оттегли. Силата чезнеше от ръцете му, докато удивено гледаше Кристофър. Салонът внезапно потъмня за него и сабята му със звън падна на пода; Алън Паркър вече не чувстваше нищо, когато се свлече надолу.

Над Сакстън Хол цареше тишина, когато Кристофър се огледа. Малкото бандити, които бяха нахлули в къщата и бяха оживели, се изтегляха навън, подгонени от ударите на сабята на Хагарт. Блясъкът в очите му подсказваше, че той не се шегува. Кристофър хвърли меча и прегърна Ирайн, когато тя дойде при него и облекчено заплака на гърдите му.

— Трябва да ви благодаря, че защитавахте гърба ми, мадам — прошепна той в уханието на косата й. — Сега детето ни ще може да израсне с баща си.

Тялото й се тресеше от ридания, докато напрежението от деня и страховете й бавно изчезваха. Тя се притисна до него и намокри ризата му със сълзите си. Той я държеше здраво до гърдите си и тя усещаше нежните милувки на ръцете и устните му върху косата си.

Накрая тя се успокои. Кристофър излезе с нея навън в лъчите на топлото пролетно слънце. Те огледаха тълпата от хора, които им се бяха притекли на помощ. Дори очите на Кристофър се навлажниха, когато видя колко много от селяните бяха рискували живота си за него. Те искаха да се уверят, че семейството на Сакстън беше оцеляло благополучно, и срещнаха един лорд, когото можеха да гледат с радост. Не след дълго започнаха да отнасят убитите. Изглежда, от техните хора бяха ранени сериозно само няколко души.

Бънди и Танър изнесоха лорд Талбот. Откъм колата му се разнесоха приглушени писъци, когато Клаудия и Ейвъри разпознаха безжизнения, кървав труп. Моряците от „Кристина“ бяха отминали Клаудия. След като се бяха уверили с един поглед, че откъм колата не ги заплашва опасност, те не направиха опит да я спрат, когато тя подвикна на кочияша да потегля.

За мъжа и за жената вътре загубата беше голяма. Ейвъри вече не виждаше надежда за своя живот. Не му оставаше нищо друго, освен във вечен страх да кръстосва страната, винаги уплашен до смърт да не би отново да срещне Кристофър Сатън. Или беше Сакстън? Той сви рамене несигурно. И двамата бяха еднакво опасни.

Изгледите за Клаудия не бяха по-добри. През изминалите дни се бяха потвърдили съмненията й, че баща й е крадец, дори убиец. Имотът му сигурно щеше да бъде отнет от короната и мисълта за това унижение беше непоносима за нея. Тя не знаеше как ще преживее без някой, който да се грижи за нея и за удобствата й. Може би най-добре щеше да бъде да събере всички богатства, които намери в дома си, и да напусне страната.

Кристофър наблюдаваше как каретата се отдалечава от погледите им, после се обърна към двамата мъже, които се приближаваха към него. Това бяха Фарел и капитан Даниълс. Докато последният се усмихваше широко, Фарел мрачно сбърчи чело, когато видя двойката. Кристофър протегна ръка на капитана и след това погледна брата на жена си.

— Фарел, страхувам се, че още не сме били представени както подобава един на друг. — Кристофър се усмихна и му подаде ръка. — Аз съм лорд Сакстън.

Младият мъж широко разтвори очи и въпросително погледна нежно усмихнатото лице на сестра си, когато машинално пое ръката.

— Лорд Сакстън? Онзи същият лорд Сакстън?

— Да, аз съм този, който носеше маската и куцаше — призна Кристофър. — Правех това, за да накарам бандитите да повярват, че изгорелият при пожара е още жив. А имаше и друга причина. Исках да се оженя за сестра ви и това беше единственият начин. Надявам се, че държите на приятелството, което започнахме, докато още се преструвах на сакат.

Фарел се опита да схване всичко това и да го подреди.

— И наистина сте женен за сестра ми и сте бащата на нейното…

Ирайн се изчерви, когато смутеният й поглед падна върху капитана, който сякаш се забавляваше от тази сцена. Усмивката му стана още по-широка, когато мъжът й отговори.

— Няма защо да продължавате да се упражнявате в стрелбата, за да защитавате честта на сестра си — каза Кристофър. Веселият блясък в очите му стана още по-ярък. — Мога да ви уверя, че всичко е наред.

Настъпи кратка пауза, а после се появи една карета, придружена от двадесетина ездачи. Ирайн веднага забеляза, че това беше същата група, която бяха отминали преди няколко седмици, когато се връщаха от Лондон. Тя се зачуди какво ли търсеха в Сакстън Хол. Колата изкачи алеята и спря. Един прислужник отвори вратата и барон Лейчестър слезе по стълбичката, поставена отпред.

— Закъсняхме ли? — попита той и устните му се разтегнаха в развеселена усмивка. Той се огледа и видя как моряците отнасяха убитите и ги товареха на носилки. — Изглежда, че от моята помощ вече няма нужда. Краят на тези бандити е дошъл веднъж завинаги. — Той се обърна към пътуващите в колата. — Уважаеми дами, това, което ще видите отвън, е ужасно. Сигурни ли сте, че ще го понесете?

— Искам да видя сина си — чуха те един нежен женски глас.

Кристофър взе ръката на Ирайн и я поведе към колата, докато баронът помагаше на жена си. Щом стъпи на земята, Ан се спусна с разтворени обятия към Ирайн.

— Мила моя, всичко това трябва да е било ужасно. Когато пристигна писмото на Кристофър, ние не бяхме вкъщи и щом го намерихме при завръщането си, веднага тръгнахме от Йорк за насам. Откакто напуснахме Лондон, живеем там. Слава богу, сестра ми тъкмо беше дошла при нас от Карлайл.

— Сестра ви? — Ирайн надникна в колата.

На лицето й се изписа удивление, когато баронесата отстъпи и на вратата се появи графиня Ешфорд. Жената слезе и в очакване повдигна страната си към Кристофър, за да получи целувка. Той я поведе към Ирайн, която учудено ги гледаше. Съпругът й намигна и тя чу гласа му.

— Ирайн, мила, искам да ви запозная с майка си.

— Но това е графиня Ешфорд. — Ирайн все повече се объркваше. — Аз я познавам от празненството. Играхме заедно карти.

Графинята се усмихна дружелюбно.

— Исках да ви видя, но тъй като синът ми настояваше да не издаваме истинската му самоличност, не можех да ви кажа, че съм негова майка, колкото и да желаех това. Можете ли да ми простите?

Очите на Ирайн се напълниха със сълзи, но това бяха сълзи на радост. В следващия миг двете жени се прегърнаха разплакани. После графинята потърси дантелената си кърпичка и избърса сълзите на момичето, без да обръща внимание на своите собствени.

— Преместих се в Карлайл, за да съм по-близо до сина си — обясни тя, докато сълзите й постепенно пресъхваха. — Отново останах вдовица и без него се чувствах много самотна в Лондон. Освен сестра ми Ан, Кристофър е всичко, което остана от семейството ми, и аз много се тревожех да не му се случи нещо. Помолих Хагарт да се грижи за него, колкото може.

— Значи след втората си женитба отново се преместихте в Англия? — попита Ирайн.

— По това време синовете ми вече бяха пораснали, а Ърл беше наш стар приятел. Затова се омъжих за него, макар че Бродерик беше единствената истинска любов на моя живот.

Кристофър сложи ръка на раменете на жена си и се усмихна на майка си.

— Нямах възможност да ви кажа това, майко, но още тази година ще станете баба.

Графинята стаи дъха си и лицето й изведнъж се озари от щастие.

— Мисля, че ще е чудесно, ако е момче. Но пък аз самата никога не съм имала момиче. И голямата ми надежда винаги е била, че Кристофър ще се ожени и ще има семейство. Аги и аз се тревожехме дали някога ще доживеем това. О, Ирайн, Ирайн! — Сълзи на щастие отново напълниха очите й.

Тази вечер тишината в спалнята на лорда беше нарушавана от шепот. Той идваше от леглото, където Ирайн щастливо се беше притиснала до мъжа си. Те наблюдаваха жарта на угасващия огън и устните му постоянно докосваха мястото под ухото й, където се долавяше нейният пулс.

— Мисля, че някой ден с удоволствие бих опознала Америка — прошепна тя в тишината. — Майка ви разказва толкова интересни неща за нея. Сигурно е чудесна страна. Смятате ли, че ще е възможно да я посетя?

— Каквото пожелае дамата на моето сърце — прошепна той и целуна гъстите къдрици до ухото й. — Където сте вие, там е моят свят и аз ще ви следвам, където и да ме отведете.

Ирайн се засмя, когато зъбите му гризнаха ухото й.

— Не, сър. Няма аз да ви водя, защото моята ръка лежи здраво във вашата. Ние навеки сме едно цяло и съм готова на драго сърце да вървя и да стоя до вас, ако и вие сте съгласен.

— Ако? — В гласа му прозираше учудване, когато повтори думата. — Нима през всичките тези месеци се борих за вас, за да ви поставя зад мене, където не ще мога да се наслаждавам на красотата ви? Не, любима моя, искам да ви имам до себе си, винаги близо до сърцето си.

Издание:

Автор: Катлийн Удиуиз

Заглавие: Роза през зимата

Преводач: колектив

Година на превод: 1993

Език, от който е преведено: английски (не е указано)

Издание: първо (не е указано)

Издател: Ирис

Град на издателя: София

Година на издаване: 1993

Тип: роман (не е указано)

Националност: американска (не е указано)

Печатница: Полиграфически комбинат

Редактор: Правда Панова

Коректор: Виолета Димова

ISBN: 954-455-019-9 (грешен)

Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/12000

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

Глава тринадесета

Глава четиринадесета

Глава петнадесета

Глава шестнадесета

Глава седемнадесета

Глава осемнадесета

Глава деветнадесета

Глава двадесета

Глава двадесет и първа

Глава двадесет и втора

Глава двадесет и трета

Глава двадесет и четвърта

Допълнителна информация

Заслуги