ДЖИЙН УЛФ

НОКТИТЕ НА ПОМИРИТЕЛЯ

Превод: Росен Рашков

chitanka.info

„Ноктите на помирителя“ продължава приключенията на Севериън, пропъден далеч от Цитаделата заради непростим грях. Той предприема митичен поход в търсене на страховитата сила на една древна реликва, за да разгадае истината за своята съдба.

И сила продължава от шиповете ти да струи,

а от бездните ти музика извира.

Сянката ти като роза на сърцето ми лежи,

а нощите ти като силно вино ме опиват.

1.

СЕЛИЩЕТО САЛТУС

Лицето на Морвена изплува под тънкия лъч светлина — нежно и красиво на фона на косата й, тъмна като моя плащ. Кръвта, бликаща от шията й, се стичаше по камъните. Устните й потръпваха в безмълвно усилие. Ала аз видях в неизреченото фермата (сякаш бях Неръкотворния и гледах през Вечността, съзирайки Атриума на времето), Стачис — нейния съпруг, който се мяташе в агония на леглото, малкия Чад край езерцето, плискащ пламналото си от треската лице.

Отвън Еузебия, обвинителката на Морвена, виеше като вещица. Опитах се да стигна до решетките, за да й извикам да млъкне, но тъмнината на килията беше непрогледна. Когато най-сетне открих светлина, това беше зеленият път, който тръгваше от Портата на скръбта. Кръвта бликаше от скулата на Доркас и макар тълпата да ревеше, аз я чувах как капе на земята. Стената наистина беше огромно съоръжение, което разделяше света на две половини. Сега стояхме сред гора, която сигурно съществуваше от самото сътворение на Ърт. Дърветата бяха високи като била, обвити в светлозелени корони от листа. Между тях се виеше пътят — обрасъл в млада трева, а по нея — телата на безброй мъже и жени. Чистият иначе въздух беше примесен със зловония и пушек.

Петима мъже яздеха бойни коне с кучешки зъби, инкрустирани с лазурит. Ездачите носеха шлемове, сини наметала и дълги пики, по които играеха сини отблясъци. Лицата им бяха почти еднакви, приличаха си повече от тези на родни братя. Ездачите се разпръснаха, както океанска вълна се разбива в крайбрежна скала — един тръгна наляво, а другите направо и надясно.

Доркас беше изтръгната от ръцете ми и аз изтеглих от ножницата Терминус Ест, за да разсека телата, които ни разделяха. Вдигайки меча, открих, че се каня да ударя учителя Малрубиус, който беше в центъра на безредиците, а от едната му страна стоеше и онова, подобно на куче същество — Трискъл. Разбрах, че сънувам, но същевременно осъзнах, че виденията, в които се бе появявал преди, не са били сънища.

Отхвърлих рязко завивките. Звъненето на карильона на Кулата с камбаните звучеше в ушите ми. Време беше да ставам и да тичам в кухнята, навличайки дрехите си, за да бръкна в тавата и да си открадна сочна наденица, поръсена обилно с чубрица, препечена, та чак прегоряла. Трябваше да се измия и да се заловя с тежката си и еднообразна работа, да пея и да преповтарям уроците, тъй като ме чакаше изпит при учителя Палемон.

Събудих се в общата спалня на послушниците, но всичко, което помнех, сега се намираше на различно място. Гола стена, там, където преди имаше сводеста врата, квадратен прозорец и масивна преграда. Редицата от твърди, тесни нарове беше изчезнала и таванът сякаш се бе снишил.

Вече бях напълно буден. Мирисът на нацъфтели треви и дървета, който нахлуваше през пропуканата стена на некропола, се примесваше с остра воня на обор. Камбаните се обадиха отново. Звъняха от близката камбанария. Те призоваваха малцината, запазили вярата си, да дойдат и да се помолят за идването на Новото слънце. Но за това беше прекалено рано, Старото слънце бе едва свалило булото на Ърт, а освен звъна на камбаните, друг звук в замрялото селище не се долавяше.

Още предишната нощ Йонас беше открил, че стомните са пълни с вино. Отпих малко, за да изплакна уста. От тръпчивината ми стана по-добре. Все още имах нужда от вода, за да измия лицето и да намокря косата си. Преди да легна да спя, бях сгънал плаща си, със свещените нокти, скътани в него, за да го използвам вместо възглавница. Сега го разгънах и спомняйки си как веднъж Аджиа се опита да ми ги открадне, пуснах Ноктите в единия от високите си ботуши.

Йонас още спеше. От опит знаех, че когато спят, хората изглеждат по-млади. При него не беше така — той не просто изглеждаше стар, а древен. Имаше лице с правилен нос и високо чело, каквито често бях виждал по старите гравюри. Заринах тлеещите въглени в пепелта и излязох, без да го събуждам.

Докато се освежа с кофа вода от кладенеца на двора, улицата пред хана вече не беше тиха и спокойна, а оживяла от копита, които газеха в локвите от снощния дъжд, от откъслечни цвиления и потраквания на хлопки. Всяко животно бе по-високо от човешки бой, черно или доресто, с топчести, големи, полуслепи от гъстата грива очи. Бащата на Морвена, доколкото си спомням, беше пастир и това можеше да е неговото стадо. Изчаках, докато и последното, тежко пристъпящо животно отмина, и зърнах мъжете, които ги подкарваха. Бяха трима, отрудени, прашни мъже, размахали по-върлинести единствено от тях самите дебели остени с метални върхове. Сподиряха ги рунтави, зли кучета.

Влязох отново в хана и си поръчах закуска. Получих хляб, току-що изваден от фурната, прясно избито масло, мариновани гъши яйца и подлютен шоколад, разбит на пяна. (Това последното е сигурен знак, макар и по онова време да не го знаех, че съм сред хора от севера.) Нашият домакин — плешиво джудже, който без съмнение ме бе видял да разговарям предишната нощ с кмета, се завъртя около масата, бършейки носа си с ръкав. Очакваше похвала за всяко ястие, които в интерес на истината бяха с отличен вкус. Той обеща по-добри блюда за обяд и започна да ругае готвачката, която беше негова съпруга. Наричаше ме сеньор и то не защото бе сметнал, както мнозина от Несус, че съм инкогнито пътуващ ликуващ, а поради факта че съм палач и инквизитор и представлявам ръката на закона. Поради тази причина аз бях за него велика личност. Както повече слуги, той благоговееше пред представителите на по-висшите социални слоеве.

— Леглото, удобно ли ви беше? Завивките, достатъчно ли бяха? Ще ви донеса още.

Устата ми беше пълна, но кимнах.

— Веднага ще го направя. Три ще бъдат достатъчни, нали? Удобно ли се чувствате заедно с другия сеньор?

Готвех се да кажа, че предпочитам отделна стая (не смятах Йонас за крадец, но се страхувах, че свещените нокти ще са прекалено голямо изкушение за всеки, а и не бях свикнал с друг човек,) но си спомних, че ще ми бъде трудно да заплатя за самостоятелно легло.

— Ще останете ли, сеньор? Ще бъдете ли, когато разбият Стената? И прост зидар може да се справи с облицовката от дялан камък, но са чули как Барнох се движи вътре. Може и изобщо да не е омаломощен. Или пък да се е сдобил с оръжие. Най-много да захапе пръстите на зидаря, друго едва ли би могъл да стори.

— Няма да присъствам като официално лице, но все пак, ако мога, ще отида да наблюдавам как го изваждат.

— Всички ще отидем. — Плешивият мъж потри ръце. Дланите му се хлъзнаха една о друга сякаш бяха намазани с масло. — Задава се панаир, нали знаете? Заслуга на кмета е! Нашият кмет си разбира от работата. Не е като обикновените мъже, които киснат в моята кръчма и в главата им не покълва и една мисъл. Или поне нищо друго, освен това, че скоро Морвена ще се прости с живота. Това не важи за нашия кмет. Той предвижда нещата. Наясно е с възможностите. Може да се каже, че само премигвайки, и в главата му изниква цялата организация на панаира. С пъстрите шатри и гирлянди, с печеното месо и захарния памук, с всичко както си трябва. Защо днес, ще попитате? Защо тъкмо днес ще разбием зазиданата къща и ще извадим Барнох като язовец? Това ще възпламени тълпата, ще привлече всичко живо от околността. Ще се стекат да видят какво ще направиш с Морвена и онзи селяк. Утре ще започнете с Барнох, нали? Като начало ще използвате нажежено желязо предполагам? Всички ще искат да видят. На следващия ден, след като всичко свърши, шатрите ще бъдат събрани. Такава е заповедта. Не е нужно пришълците да остават по-дълго, защото свършват парите и започват да просят, да се бият. Отличен план, нали? Това се казва кмет!

След закуска излязох навън, за да погледам как налудничавите идеи на кмета придобиват форма. Селяни от околността пристигаха, накуцвайки под товара от плодове, животни и топове домашнотъкано платно за продан. Сред тях се виждаха и диваци, които носеха кожи и връзки с убити зеленикави птици. Прииска ми се да разполагах с мантията, която братът на Аджиа ми продаде, защото черният ми плащ привличаше любопитни погледи. Готвех се отново да вляза вътре, когато до слуха ми достигна тътен от маршируващи крака — звук, познат ми от строевата подготовка в Цитаделата, който след това рядко бях чувал.

Животните, които бях видял да преминават сутринта покрай хана, отиваха към реката, където ги товареха на баржи, за да изминат останалото разстояние до кланицата на Несус.

Войниците се връщаха по обратния път към селото. Нямах представа защо маршируват. Дали защото офицерите искаха да заздравят дисциплината, или пък войниците се бяха запътили към някое място, по-отдалечено от Гиол, и трябваше да внушават респект. Чух как някой изкрещява заповед за песен. Това стана почти едновременно в мига, в който войнишкият строй стигна до тълпата, прииждаща за панаира. Пръчките на войниците по фланговете заплющяха и от всички страни се понесоха стонове…

Мъжете бяха келау, всеки въоръжен с огромна прашка и кожена торбичка със запалителни топчета. Повечето бяха по-млади от мен. Позлатените им бронирани ризници, пищно украсени колани и ножници, показваха, че са от елитните войски. Тяхната песен не беше за битки или жени, каквито са повече от войнишките песни, а истинска песен на прашконосци. Това, което чух този ден, звучеше горе-долу така:

Когато бях момче, майка ми ми казваше:

„Избърши си сълзите и тичай в постелята.

Знам, сине ще заминеш надалеч,

защото роден си под падаща звезда.“

След години, баща ми ми казваше,

дока то ме скубеше за косата и ме удряше по главата:

„Не хленчи, че имаш белег ти,

защото роден си под падаща звезда.“

Срещнах вещица и тя ми каза:

„Виждам бъдещето ти е алено.

Огън и метеж, бунт и война,

роден си ти под падаща звезда.“

Подир пастир видях и той ми каза:

„Овце сме ние и трябва да ни водят,

до Портата на изгрева при ангелите,

по дирите на падаща звезда.“

И така, строфа след строфа, някой, от които доста странно звучащи, други направо комични, трети — стъкмени единствено да има рима, песента ехтеше и се повтаряше отначало.

— Прекрасна гледка, нали? — възкликна собственикът на хана. Плешивата му глава отново надникна през рамото ми. — Северняци. Забелязвате ли колко от тях имат руси коси и лунички? Свикнали са със студа тук, но сега трябва да тръгнат към планините. Като чуеш песента им, ти се приисква да тръгнеш с тях. Колко мислите, че са?

Товарните мулета вече се задаваха, натоварени с провизии.

— Две хиляди. Може би две хиляди и петстотин.

— Благодаря ви, сеньор. Винаги съм искал да знам колко войници преминават оттук. Няма да повярвате колко много от тях съм видял да се изкачват по този път, но твърде малко се връщат обратно. Е, все пак, нали това е войната. Опитвам се да се убедя, че те все още са някъде там, но знам, както и вие, че много от тях остават завинаги по бойните полета. Но песента им ме кара някак си да ги последвам.

Попитах го дали е чувал новини за хода на войната.

— О, да, сеньор. Следя какво става от години, макар битките, които се водят, да нямат някакво особено значение, ако ме разбирате. Те никога не се приближават, нито се отдалечават от нас. Това, което винаги съм предполагал, е, че нашият самодържец и неговите приближени си определят време кога да се бият и кога да се приберат у дома. Моята жена, каквато си е глупачка, дори не вярва, че изобщо има война.

Тълпата отново се събираше след последното муле и ставаше все по-гъста след всяка дума, която си разменяхме. Охранени търговци разполагаха своите павилиони и сергии, стесняваха улицата и правеха блъсканицата още по-голяма.

— Къде тогава смята жена ви, че отиват тези войници? — попитах го аз.

— Да търсят Водалус, така казва тя. Сякаш Самодържеца, чиито шепи са пълни със злато и враговете целуват краката му, би изпратил цяла армия, за да хванат един размирник!

Едва изтърпях да изслушам края на разсъжденията му.

Каквото и да притежавам, бих го дал, за да стана като онези, които се оплакват, че спомените им избледняват. Моите собствени — никога. Те си остават завинаги живи, сякаш току-що съм ги преживял. Веднъж извикани в паметта ми, те ме понасят, сякаш ме омагьосват.

Обърнах гръб на ханджията и тръгнах сред тълпата и сергиите на амбулантните търговци, но не виждах нито лицата им, нито стъпалата. Сякаш усещах под краката си разпръснатите кости на некропола. През стелещата се речна мъгла съзрях слабата фигура на Водалус. Той подаде револвера на любимата си и извади меч. О, колко тъжно бе да си мъж в този миг! Бях като вцепенен от престореността на това движение. Той, който толкова пъти тайно бе заявявал, че се сражава по старите правила и за древната, високоразвита цивилизация Ърт, се беше отказал от по-мощното оръжие на настоящата цивилизация.

Ако моите спомени за миналото остават непокътнати с времето, това е може би защото миналото съществува единствено в моята памет. Водалус, трябва да призная, е същество от настоящето. Ние сме способни на настояще, само като останки от нашия собствен непростимо греховен живот.

Няма съмнение, че ако бях един от вас, от тези, на които паметта изневерява, щях да съм забравил образа му и да си проправям с лакти път сред тълпата. Може би по някакъв начин щях да избегна това усещане за смърт в живота ми, което ме сграбчва дори когато пиша тези редове. Или може би нямаше да мога да го сторя. Да, по-вероятно е последното. Във всеки случай старите спомени и чувства бяха прекалено силни. Бях изпаднал в съзерцание и възхищение от нещо, на което и преди се бях възхищавал. Бях хванат като муха в смолата на отдавна изгнил бор.

2.

МЪЖЪТ В ТЪМНИНАТА

Къщата на разбойника не се различаваше по нищо от останалите домове в селището. Беше на един етаж, изградена от камък, с плосък, солидно изглеждащ покрив от каменни плочи. Вратата и единственият прозорец, който можех да видя от улицата, беше зазидан с груба мазилка. Стотина от хората, дошли за панаира, стояха пред вратата, говореха оживено и сочеха нещо с пръст. Отвътре не се чуваха никакви звуци, нито от комина излизаше пушек.

— Това често ли се случва? — попитах Йонас.

— Да, традиция е. Не си ли чувал поговорката „Легенда, лъжа и бъднина правят традицията“?

— На мен ми се струва, че онзи вътре твърде лесно би могъл да се озове навън. Може да разбие през нощта прозореца или стената или да прокопае тунел. Разбира се, ако е очаквал нещо подобно, знаейки нравите тук, и наистина е търсил Водалус, щеше да си е подготвил предварително инструменти и известно количество храна и вода.

Йонас поклати глава.

— Преди да зазидат всички отвори, хората претърсват къщата и вземат всички инструменти, храна, свещи и каквото друго там може да има някаква полезна стойност.

Звънтящ глас се обади зад тях:

— Да, наистина правим това, ако ми разрешите да се представя!

Беше кметът, който се бе приближил зад нас, без да го усетим в тълпата. Той ни пожела „добър ден“ и двамата с Йонас отвърнахме на поздрава му. Беше набит, мускулест мъж с открито лице и умен блясък в очите.

— Мисля, че ви познах учителю Севериън, независимо от облеклото. Тези, на вас, нови ли са? Изглеждат такива. Ако не сте доволен от тях, не се притеснявайте да ми кажете. Даваме достъп само на честните и добри търговци на панаира. Ако дрехите не си струват, този, който ви ги е продал, ще бъде хвърлен във водата. Един или двама, получили назидание, карат другите да внимават.

Той отстъпи назад, за да ме огледа по-внимателно, и кимна впечатлен.

— Добре ви стоят! Трябва обаче да призная, че имате прекрасна фигура. И красиво лице също така. Малко е бледо, но скоро суровото време на севера ще го обветри. Но както и да е, дрехите ви стоят много добре. Ако някой ви попита откъде сте ги купили, можете да кажете, че са от панаира в Салтус. С това няма да навредите никому. Напротив.

Обещах да го направя, макар да бях повече загрижен за сигурността на Терминус Ест, който бях оставил скрит в нашата стая, отколкото за собствената си външност или за годността на дрехите, които бях купил от беден търговец.

— Предполагам, вие и вашият помощник сте дошли да наблюдавате как ще извадим онзи злодей? Е, съвсем скоро ще започнем. Остава само Месмин, Сибалд и още двамина да донесат бойния таран, който, страхувам се, в действителност не е нищо повече от дънер на дебело дърво. Не много голямо, защото в противен случай трябва да платим на повече мъже да го носят. Все пак трябва да свърши работа. Предполагам, не сте чували за случая, който имахме преди осемнайсет години?

Йонас и аз поклатихме глави.

Кметът изпъчи гърди като политик, на когото е дадена възможност да каже повече от няколко изречения.

— Добре си спомням как изглеждаше, макар да беше жена. Забравих вече името й, но ние я наричахме Майка Пирексия. Бяхме я затрупали с камъни, по-големи дори от тези, които виждате пред вас. Наближаваше краят на лятото и брането на ябълките. Добре си спомням това, защото хората от тълпата пиеха сайдер от новата реколта, а аз самият ядях ябълка, докато гледах какво ще произтече. На следващата година някой искаше да купи тази къща. Нали знаете, имуществото става общинска собственост. Така финансираме работата, тези, които я вършат, влизат първи и вземат всичко, което могат, а къщата и имотът остават за общинската управа. Но да ви разкажа накратко историята. Отсякохме таран и лесно проникнахме през врата, надявайки се само да строшим костите на старата жена и да предадем къщата на новия собственик. — Кметът замълча и се изсмя, отмятайки глава. Имаше нещо призрачно в смеха му, може би защото надделя над шума на тълпата.

— Тя не беше ли мъртва? — попитах аз.

— Зависи, какво имате предвид под това — отговори с усмивка той. — Ще кажа, че жена, която е затворена в пълна тъмнина достатъчно дълго време, може да се превърне в много странно нещо. Също както странните неща, които можеш да намериш в изгнилата гора. Ние в Салтус повечето сме миньори и сме свикнали със съществата, които живеят под земята, но тогава си плюхме на петите и се върнахме с фенери. Онова нещо не хареса нито светлината, нито огъня.

Йонас ме докосна по рамото. Тълпата се бе раздвижила. Група решително изглеждащи мъже си проправяше път по улицата. Никой от тях нямаше шлем или бронирана ризница, но неколцина носеха месингови пръчки. Зад въоръжените мъже, вървяха четирима здравеняци, които носеха тарана, за който кметът беше споменал. Дънерът беше грубо отсечен, широк около две педи и дълъг около шест лакътя.

Посрещна ги въздишката на тълпата, а след това последваха одобрителни възгласи. Кметът се извини и отиде да се разпореди. Той издаде заповед на мъжете с пръчките да отстранят тълпата около вратата на зазиданата къща. През това време двамата с Йонас тръгнахме напред и разбутахме тълпата, за да виждаме по-добре.

Предполагах, че след като мъжете са готови с тарана, те ще атакуват вратата, без да се церемонят. В този случай бях подценил кмета. В последния момент той застана на прага на зазиданата къща, размаха шапката си за тишина и се обърна към тълпата:

— Добре дошли на всички гости! Драги съселяни, за времето докато вдишате три пъти, ще видите как разбиваме тази преграда и изваждаме разбойника Барнох. Независимо дали е мъртъв, или, както предполагаме, тъй като не е зазидан вътре от прекалено дълго, е жив. Всички знаят какво е направил. Барнох се е съюзил с отстъпника Водалус. Информирал ги е за пристигането или заминаването на тези, които са можели да станат техни жертви. Всички вие си мислите — и с право! — че подобно тежко престъпление не заслужава никаква милост! Да, ще отговоря аз! Да, ще кажем всички ние! Стотици и дори хиляди безименни гробове са дело на злодея Барнох. Стотици и дори хиляди са имали участ, много по-тежка от неговата! Сега, минута преди тези камъни да бъдат срутени, се обръщам към вас, за да размислите. Водалус загуби един шпионин, но скоро ще си потърси друг. В някоя спокойна нощ, и то не след дълго, някой непознат ще почука в тъмна доба на вратата ви. Без съмнение, той ще ви говори убедително…

— Също като теб! — извика някой и тълпата избухна в смях.

— Много по-добре от мен — отвърна сериозно кметът. — Аз съм само обикновен миньор, както всички знаят. Човекът, който дойде при вас, ще говори много по-убедително, вероятно ще ви предложи и пари. Преди да се съгласите, искам добре да запомните къщата на Барнох, така, както изглежда сега, със зазидана врата. Помислете си как ще изглежда вашата къщата без врата и прозорци, а вие — затворени вътре. — Кметът замълча за момент, за да привлече вниманието на тълпата. — Помислете и какво ще се случи с Барнох, когато го извадим отвътре. Казвам това, особено на непознатите. Това, което сега ще видите, е само началото на онова, което предстои да видите на панаира в Салтус! За събитията от следващите дни сме наели един от най-добрите палачи на Несус! Ще видите най-малко двама души да бъдат екзекутирани по обичайния начин — отсичане на главата с един удар. Една от осъдените е жена, така че ще използваме стол. Това е нещо, което някои хора никога не са виждали. А вие ще видите как този мъж — ръката му удари по огрените от слънцето камъни — Барнох ще бъде отведен към Смъртта от ръката на истински експерт! Може би е успял да пробие малка дупка в стената, през която ме чува. В много случаи осъдените са го правили. — Кметът отново извиси глас: — Барнох, ако можеш да ме чуеш, прережи си сам гърлото! Не го ли направиш, ще съжаляваш, че не си умрял от глад.

За момент настъпи тишина. Агонизирах при мисълта, че ще трябва да използвам изкусността си срещу последовател на Водалус. Кметът вдигна ръка и рязко я спусна.

— Добре момчета, започвайте! Напред с вярата!

Четиримата мъже, които бяха донесли тарана, се подготвиха, преброиха до три и се засилиха, но първите двама загубиха инерция, докато се изкачат по стъпалата. Дънерът удари тъпо стената, но без видим резултат.

— Браво момчета! — окуражи ги кметът. — Да опитаме отново. Покажете на този отстъпник какви мъже се раждат в Салтус.

Четиримата мъже се засилиха. При втория опит тези, които бях отпред, изкачиха стълбите по-умело и камъните, преграждащи вратата, се разтресоха от удара. Хоросанът се посипа на фин прах. От тълпата изскочи доброволец, набит мъжага с черна брада, който се присъедини към четиримата. Мъжете се засилиха и този път ударът беше далеч по-силен и произведе трясък, подобен на чупене на кости.

— Още един път! — извика кметът и се оказа прав.

Следващият удар прати един от камъните във вътрешността на къщата. Отвори се дупка с размерите на човешка глава. След това мъжете с тарана спряха да се засилват и започнаха да нанасят бързи удари по останалите камъни, докато се образува достатъчно широк отвор, за да може да се влезе вътре.

Някой донесе фенер и едно момче изтича до най-близката къща, за да вземе огън. Първи получиха запалени фенери въоръжените мъже. Демонстрирайки повече смелост, отколкото очаквах, кметът извади изпод робата си къса палка и влезе първи. Зрителите се скупчиха веднага щом въоръжените мъже пристъпиха вътре и тъй като ние с Йонас бяхме отпред, се оказахме натикани в къщата.

Въздухът беше застоял, много по-вонящ, отколкото предполагах. Навсякъде бяха разхвърляни изпочупени мебели. Изглежда, че Барнох бе заключил шкафовете и бюфетите, за да запази покъщнината си, но хората, дошли да го затворят, бяха изпочупили всичко. На маса, на която липсваше единият крак, видях останки от свещ. Восъкът се беше разлял, а фитилът бе прогорил дървото. Хората зад мен напираха, но за моя изненада тези, които бяха отпред, започнаха да отстъпват назад.

В задната част на къщата ставаше нещо. Чуха се тежки, забързани стъпки, вик, а после висок, нечовешки писък.

Дебел мъж, може би дребен местен собственик, излезе тичешком с фенер в едната ръка и месингова пръчка в другата.

— Дайте път! Всички да отстъпят! Ще го изнесат навън!

Не знаех какво да очаквам… Може би щях да видя злобно, свирепо същество с дълга коса. Това, което се появи срещу мен, беше призрак. Някога Барнох сигурно е бил снажен мъж, преди да го затворят, беше висок и сега, но прегърбен и ужасно слаб. Кожата му бе толкова бледа, че можеше да засвети като гнило дърво. На главата му нямаше нито един косъм. Беше плешив и безбрад. По-късно следобед научих от пазачите, че Барнох имал навика да си скубе косите. Най-страшни изглеждаха очите му — оцъклени като на слепец, тъмни като черния абсцес на устата му. Обърнах глава, за да не го гледам, когато проговори:

— Аз ще бъда свободен! Водалус ще дойде!

Сега повече от всякога исках да не съм попадал в затвора. Думите му ме върнаха към онези тягостни дни, докато чаках в килията на подземния затвор на нашата кула Матачин. Тогава аз също мечтаех да бъда спасен от Водалус, от бунт, който да помете животинската смрад и изродени типове и да възстанови високоразвитата и блестяща култура, която преди е съществувала на Ърт.

Но тогава не бях спасен от Водалус и неговите митични войски, а от застъпничеството на учителя Палемон и без съмнение от Дрот, Рош и още неколцина приятели, които са убедили братята, че ще е прекалено опасно и нечестно да ме убият, без да ме изправят пред съд.

Барнох нямаше да бъде спасен. Аз — този, който трябваше да съм негов другар — сега щях да го измъчвам с нагорещено желязо, да го разпъвам и чупя костите му на колелото и накрая да отсека главата му.

Опитвах се да се убедя, че действията му са продиктувани единствено от ламтежа за злато, но точно в този миг някой от мъжете удари стената с месинговата си пръчка и металният звук ме накара да си спомня за звънтенето на монетата, която Водалус ми беше дал — звънтенето, когато я бях пуснал между камъните на разрушения мавзолей.

Понякога, когато цялото ни внимание е съсредоточено върху спомените, очите ни съвсем несъзнателно ще отделят от купа предмети детайл, който едва ли бихме забелязали дори и да го търсим. Така се случи и с мен. От цялата тази напираща вълна от хиляди лица пред вратата, аз видях само едно лице, леко повдигнато нагоре и осветено от слънцето — лицето на Аджиа.

3.

ШАТРАТА НА ПАНАИРДЖИЯТА

Времето сякаш спря и всички около нас застинаха в жива картина. Леко повдигнатото лице на Аджиа и моите широко отворени очи обгръщаха тълпата от селяни с техните ярки дрехи и вързопи със стока. Тогава аз пристъпих, но тя изчезна. Щях да се затичам след нея, ако можех, ала трябваше да разблъскам поне стотина души, преди да стигна до мястото, където тя стоеше преди малко.

Аджиа наистина бе изчезнала, а тълпата от селяни продължи да се бута и бушува като разпенена вода при кила на лодка. Барнох беше поведен напред. Той изпищя, когато зърна слънцето. Стигнах до мястото, където беше стояла Аджиа, хванах един миньор за рамото и му изкрещях, но той изобщо не бе видял накъде е тръгнала младата жена. Последвах тези, които вървяха след затворника, докато се убедих, че тя не е сред тях. След това, нямайки какво повече да правя, започнах да бродя из панаира, да надничам зад бараки и сергии, да питам търговците на месо и жените на фермерите, които бяха дошли да продават своя дъхав хляб с кардамон.

Всичко, което пиша бавно, оплитайки нишка от яркочервено мастило в Двореца на Сюзерена, звучи спокойно и дори надлежно изредено. Ала нищо не може да е по-далеч от истината. Аз се задъхвах и потях, докато крещях въпроси, на които не дочаквах отговор. Като лице, видяно на сън, това на Аджиа се бе загнездило в съзнанието ми — широко, с издадени скули, с меко закръглена брадичка, с почерняла от слънцето кожа и издължени, присмехулно святкащи очи. Защо беше дошла, не можех дори да си представя. Само знаех, че е тук и погледът, който й хвърлих, бе достатъчен да събуди мъката у мен, спомняйки си нейния писък.

— Виждали ли сте жена, висока ето толкова, с кестенява коса? — повтарях отново и отново като участник в дуел, който е извикал някаква фраза толкова пъти, че е станала безсмислена като песента на цикадите.

— Да. Всяка селска жена, която идва тук, е такава.

— Знаеш ли името й?

— Жена? Разбира се, че мога да ти намеря жена.

— Къде си я изгубил?

— Не се тревожи. Скоро ще я намериш. Панаирът не е толкова голям, че някой да се загуби. Не си ли уговорихте място, на което да се срещнете? Пийни си малко чай, изглеждаш изтощен.

Затършувах из джобовете си за дребни монети.

— Няма нужда ми плащаш, достатъчно съм продала. Е, ако толкова настояваш. Струва само един аес. Ето, заповядай.

Старата жена бръкна в престилката си и с красноречив жест ми показа цял порой от лъскави, дребни монети. След това ми наля чая, който беше горещ и изклокочи, когато го сипа в глинената чаша. Предложи ми сламка от някакъв опушен метал, но аз отказах.

— Чиста е — каза тя. — Измивам я след всеки клиент.

— Не, просто не съм свикнал да пия така — отговорих аз.

— Внимавай тогава, ръбът на чашата е горещ. Успя ли вече да я потърсиш на мястото за екзекуции? Там трябва да има доста хора.

— Където са животните? Да, вече бях там. — Чаят беше ароматен и леко стипчив.

— А тази жена знае ли, че я търсиш?

— Не, не мисля. Дори и да ме види, едва ли ще ме познае. Аз не… не съм облечен както обикновено.

Старата жена измърмори нещо и подпъхна измъкнал се кичур коса под кърпата на главата си.

— На панаира в Салтус?! Разбира се, че не сте облечен нормално! Тук всеки носи най-хубавите си дрехи и всяко разумно момиче трябва да знае това. Какво ще кажеш за мястото долу при реката? Там има оковани затворници.

— Не, тя сякаш изчезна вдън земя — поклатих глава аз.

— Но ти изглежда, не си се отказал. Мога да разбера от начина, по който гледаш хората, преминаващи покрай сергията. Е, много добре, така трябва да бъде. Мисля, че ще я намериш, макар и напоследък да разказват какви ли не странни неща. Хванали са зелен човек, знаеш ли това? Затворили са го ей там, виждаш ли онази шатра? Зелените знаят всичко, така казват хората, само трябва да ги накараш да говорят. След това можеш да надзърнеш в катедралата.

— В катедралата?

— Доколкото чух, вие градските хора не я смятате за истинска, а аз смятам, че си градски човек, защото пиеш чая си по различен начин. Но това е единствената катедрала, която някой в Салтус може да види. Много е красива, с тези висящи лампиони и прозорци от оцветена коприна. Аз самата не вярвам или по-точно смятам, че щом Всемогъщия не го е грижа за мен, защо аз да се интересувам от него, не е ли така? Все пак е грехота това, което направиха. Запалиха катедралата, не сте ли чули?

— Говорите за катедралата на Пелерините?

Старата жена кимна смръщено.

— Ето, и ти го каза. Правиш същата грешка като тях. Това не е катедралата на Пелерините, а катедралата на Нокътя. Нима щом е тяхна, трябва да я изгорят?

— Те са я запалили — измърморих аз по-скоро на себе си.

— Извинявай, не те разбрах. — Жената обърна ухо към мен. — Какво каза?

— Казах, че те са я изгорили. Предполагам, първо са запалили сламения под.

— Това е, което чух и аз. След това са избягали, за да гледат отстрани как изгаря. Ходила съм чак до Безкрайните ливади на Новото слънце, знаеш ли, но не съм виждала подобно нещо.

От отсрещната страна на улицата едър мъжага започна да бие барабан. Изчаках го да спре, за да кажа:

— Знам, някои хора дори твърдят, че я видели как се издига във въздуха.

— О, да, издигна се. Когато моят внук чу за това, не беше на себе си половин ден. След това направи шапка от хартия, сложи я над печката и тя се издигна. Оттогава сметна, че е нещо съвсем нормално и катедралата да се издигне. Не смяташе това вече за никакво чудо. Ето какво е да си глупак. Той никога не успя да прозре причините, поради които катедралата се издига. Не може да си представи, че това е дело на Неговата десница.

— Той не е ли я видял сам? — попитах аз. — Исках да кажа, не е ли видял катедралата с очите си?

Жената явно не ме разбра.

— О, виждал я е много пъти, когато е идвал тук.

Ритмичното удряне на барабана продължаваше. То ми напомни за изпълнението някога на доктор Талос, но беше доста по-нескопосано и страдаше от липсата на характерния за доктора финес. Шумът пречеше на разговора ни.

— Знае всичко! — крещеше мъжът отсреща. — Познава всеки! Зелен е като неузряло кучешко грозде! Елате сами да се убедите!

Настоятелният глас на барабана отмерваше: „Бум! Бум! Бум!“

— Как мислите, този зелен мъж дали знае къде мога да открия Аджиа?

— Това е нейното име, така ли? — усмихна се старата жена. — Ще го запомня, ако някой ми спомене за нея. Да, може би. Имаш пари, защо не опиташ?

Защо не, наистина, казах си аз.

— Докаран от джунглите на Севера! Никога не яде! Прилича и на трева, и на храст! Бум! Бум! Бум! Знае всичко за бъдещето и далечното минало!

Когато ме видя да се приближавам към шатрата му, човекът с барабана спря да го бие.

— Само един аес, за да го видите. Два, за да говорите с него. Три, за да останете насаме с него.

— За колко време? — попитах аз и извадих три медни монети. — На лицето на мъжа се появи разкривена, кисела усмивка. — За колкото искате. — Подадох му парите и влязох вътре.

По гримасата на човека пред шатрата разбрах, че и да искам, няма да мога да остана прекалено дълго и вече очаквах да видя нещо ужасно отвратително. Такова нещо нямаше, вътре се усещаше само лек аромат на сено. В центъра на палатката под слънчевия лъч, който осветяваше прашинките във въздуха, седеше окован мъж със зеленикав цвят на нефрит. Той носеше фустанела от листа, повехнала вече, а зад него имаше глинено гърне, пълно до ръба с чиста вода.

В началото и двамата мълчахме. Аз стоях и го наблюдавах. Зеленият мъж не вдигаше поглед от земята.

— Това не е боя — казах аз. — Не смятам и че си боядисан. Нямаш повече коса от човека, който тази сутрин извадиха от зазиданата къща.

Зеленият мъж погледна за секунда към мен, а после отново сведе глава. Дори и бялата част на очите му имаше зеленикав оттенък.

Опитах се да му пусна примамка.

— Ако наистина си растение, не трябва ли косата ти да е от трева?

— Не — неочаквано отговори той с мек, нежен глас, който не бих сбъркал с женски само защото бе по-плътен.

— Тогава ти действително си зеленчук? Говорещо растение?

— Ти не си селяк.

— Напуснах Несус преди няколко дни.

— Там си получил някакво образование.

Спомних си за учителя Палемон, след това за учителя Малрубиус и за нещастната Текла и свих рамене.

— Мога да чета и пиша.

— И въпреки това не знаеш нищо за мен. Аз съвсем не съм говорещо растение и мисля, че трябва и сам да осъзнаваш това. Дори растенията да следваха един от няколкото милиона пътища, които да водят до разумен живот, не бих могъл да дублирам формата на човешките същества от дърво и листа.

— Същото нещо може да се каже и за камъните, макар да съществуват статуите.

Въпреки отчаянието на зеления човек (имаше по-тъжно лице дори от това на моя приятел Йонас), в крайчетата на устните му се появи нещо подобно на лека усмивка.

— Много добре казано. Нямате научна титла, но сте образован много повече, отколкото сам предполагате.

— Точно обратното, образованието ми е изцяло научно, но няма нищо общо с разни фантасмагории. Какво сте в действителност?

— Велик прорицател. Голям лъжец. Какъвто е принуден да стане всеки с единия крак в гроба.

— Ако най-после ми кажете какво сте всъщност, ще се опитам да ви помогна.

Той ме погледна и сякаш някакъв висок бурен изведнъж отвори очи и разкри човешкото си лице.

— Вярвам ви — заяви зеленият човек. — Защо само вие изпитахте съжаление, а при мен вече са идвали хиляди хора?

— Грешите, макар да не ми е чужда идеята за справедливостта, а и познавам много добре кмета на това селище. Зеленият човек си е човек и ако е роб, неговия господар трябва да докаже как е придобил собственост над него.

— Ще съм глупак, ако се доверя на този ваш план. Но въпреки всичко, ето, правя го — отвърна зеленият човек. — Аз съм свободен и идвам от бъдещето, за да изследвам тази епоха.

— Това е невъзможно!

— Зеленият цвят, който така озадачава вашите хора, е само езерен планктон. Ние го преработихме, докато стана съвместим с нашата кръв и чрез него решихме вековната борба, която човечеството водеше със слънцето. В нашите тела живеят микроскопични растения. Те скоро умират и вътрешните ни органи се хранят с тях, независимо дали са живи или мъртви. На нас не ни е необходима никаква храна. Масовият глад, осигуряването на прехраната, е нещо отдавна забравено.

— Но вие трябва да имате слънце.

— Да — отговори зеленият човек. — А тук това не ми е достатъчно. В ерата, от която идвам, е много по-светло.

Тази забележка ме развълнува по начин, по който ме бе впечатлил само откритият параклис на Порутения дворец в Цитаделата.

— Тогава това означава, че Новото слънце ще дойде, както са предрекли пророците. Ако това, което казвате, е истина, Ърт ще се възроди.

Зеленият човек отметна глава назад и се засмя. Все едно, чух звука на алзабо, когато преминава по заснежените плата на планината, но смехът на това същество беше по-ужасяващ и от самото зелено същество и аз се отдръпнах по-надалеч.

Зеленият човек забеляза моето стъписване и отново се засмя.

— Само като си помисля, че преди малко ви повярвах. Какво нещастно и глупаво същество съм аз. Отдавна съм свикнал с мисълта, че ще умра сред вас, хората, които не сте нищо повече от прахоляка по пътищата. Но само преди малко, за един кратък миг у мен се прокрадна крехката надежда, че не трябва да се предавам. Аз съм истински човек, приятелю, а след няколко месеца ще бъда мъртъв.

Помислих си за неговите събратя. Колко често бях виждал измръзнали стъбла, блъскани от вятъра в стените на мавзолеите в некропола.

— Разбирам ви. Горещите дни на слънцето приближават и когато те свършат, вие ще сте си отишли с тях. Посейте семената си, докато все можете да го направите.

Зеленият човек въздъхна.

— Въпреки че не ми повярвахте и дори не разбрахте, че съм човек като вас, вие продължавате да ме съжалявате. Може би сте прав и наистина ще дойде Новото слънце, но ние, които живеем в бъдещето, сме го забравили. Ако някога успея да се върна в собствената си епоха, ще им разкажа за това, което сте ми казал.

— Ако наистина идвате от бъдещето, защо не се върнете у дома си и не напуснете тази епоха?

— Защото, както виждате, съм окован. — Той вдигна крака си, за да видя букаите, които стягаха пищялите му. Плътта му с жълто-зелен цвят на берил беше подута, така, както бях виждал да се подува дънер на дърво, на което е надянат железен пръстен.

Входът на шатрата се отвори и мъжът, който биеше барабана, надникна вътре.

— Още ли си тук? Хайде, приключвай, има и други желаещи. — Той изгледа заплашително зеления човек и се оттегли.

— Иска да ми каже, че трябва да ви накарам да си тръгнете. В противен случай ще затвори отвора в шатрата, през който получавам слънчева светлина. Трябва да отпращам бързо тези, които идват тук и плащат, за да научат бъдещето си. Трябва да го направя и с вас. Сега сте млад и силен. Но преди тази планета да се завърти десет пъти около слънцето, вече няма да сте толкова силен, нито толкова жизнен както сте сега в младостта си. Ако имате синове, ще настроите враговете срещу себе си. Ако…

— Стига! — извиках аз. — Това, което ми казвате, важи за всички други мъже. Отговорете ми честно само на един въпрос и ще си тръгна. Търся една жена на име Аджиа. Къде мога да я открия?

За момент съществото завъртя очи нагоре и под клепачите му се откри още по-яркозелена плът. То стана и по тялото му премина лек трепет, ръцете му се разтвориха, пръстите му се разпериха като малки клончета.

— Над земята — бавно отговори зеленият човек.

Треперенето престана и съществото седна, но този път изглеждаше по-изтощено, състарено и още по-бледозеленикаво.

— Тогава ти си само измамник — казах аз и се обърнах. — Бил съм глупак да ви повярвам дори и за най-малкото, което ми казахте.

— Не — прошепна зеленият човек. — Слушайте. Идвайки насам, аз съм преминал през цялото ви бъдеще. Някои части от него си ги спомням ясно, а други тънат в мъгла. Аз само ви казах истина, а ако в действителност сте близък с кмета на това селище, трябва да му кажете нещо, което ще го заинтересува. Въоръжени мъже са тръгнали насам, за да освободят човек на име Барнох.

Извадих бруса от торбичката на колана си, счупих го на две върху токата и му подадох половината. За момент той не разбра какво държеше в ръката си. След това видях в очите му такава радост, сякаш вече вървеше по ярката диря на своя собствен свят.

4.

БУКЕТЪТ

Напуснах шатрата на панаирджията и погледнах нагоре към слънцето. Западният хоризонт се бе скъсил. След час, час и половина — времето, което трае един наряд на постовите, те трябваше да се появят. Аджиа беше изчезнала и последната надежда да я открия също се бе стопила, докато се лутах от единия до другия край на панаира. Все пак се чувствах по-добре след пророчеството на зеления човек, което изтълкувах, че двамата с Аджиа ще се срещнем, преди някой от нас да умре. Помислих си, че щом беше дошла да гледа изваждането на Барнох на светлина, може би ще дойде и на екзекуцията на Морвена и крадеца на добитък.

Подобни мисли владееха съзнанието ми по обратния път към хана. Но преди да стигна до стаята, която споделях с Йонас, те бяха прекъснати от спомена за Текла и за моето повишение. Трябваше да сменя новите си дрехи с опушено черния плащ на братството. Толкова е мощна силата на асоциацията, че можеше да бъде тренирана от навика, докато бях далеч от стаята и от Терминус Ест, скрит под леглото.

Това понякога ме забавляваше, докато прислужвах на Текла, особено когато влизах с някакъв дар в нейната килия. Даровете бяха някаква любима храна, открадната от кухнята. Това предизвикваше описание на менюто, което тогава предлагаха в Двореца на Сюзерена. Видът на храната пораждаше у мен мисли за миналото — месо, ловджийска вечеря, придружена от писъците и ревовете на дивеча, умъртвяван в кланицата долу; сладкиши, тайна вечеря дадена от някоя от знатните благороднички само за отбрани приятели, вечеря пропита с интимност и подправена с клюки; плодове, празненство в полутъмната огромна градина на Двореца на Сюзерена, изпълнен с актьори, фокусници, танцьори и илюминации.

Текла по-често ядеше права, отколкото седнала, и изминаваше многократно разстоянието от шест крачки, което разделяше двете страни на килията, държеше чинията с лявата си ръка и жестикулираше с дясната.

— Ето така, Севериън. Те се пръскат по звънтящото небе, обливат го в зелени и пурпурни искри, докато фойерверкът гърми като гръмотевица.

Но ръката на Текла не можеше добре да покаже издигането на фишека, защото таванът на килията беше малко по-висок от нейния собствен ръст.

— Но сигурно те отегчавам. Преди малко, когато ми донесе тези праскови, ти беше щастлив, а сега дори не се усмихваш. Колко е хубаво, че си спомням тези неща. Ще се радвам, когато ги видя отново.

Разбира се, аз не бях отегчен. Ставаше ми тъжно само като я гледах. Все още млада жена, надарена с невероятна красота, но толкова лековерна…

Йонас изваждаше и ми подготвяше Терминус Ест, когато влязох в стаята. Налях си чаша вино.

— Как се чувстваш? — попита ме той.

— А ти? Все пак ще ти е за първи път.

Йонас сви рамене.

— Аз само трябва да ти помагам. Ти си го правил и преди, нали? Питах се, защото ми изглеждаш много млад.

— Да, правил съм го, но никога с жена.

— Мислиш ли, че е невинна?

Свалих си ризата и избърсах лице.

— Не е невинна. Снощи отидох да поговоря с нея. Оковали са я долу при реката, там комарите са най-много. Вече ти казах за това.

Йонас се протегна да си налее вино и металната му ръка изтрака, когато срещна чашата.

— Ти ми каза, че тя е красива и има коса, черна като…

— Тази на Текла. Но на Морвена е права, а на Текла беше къдрава.

— Да, като на Текла, която ти си обичал, както аз обичам твоята приятелка Йолента. Признавам, че си имал много повече време да се влюбиш, отколкото аз. Каза ми, че нейният съпруг и детето й са умрели от някаква болест, вероятно от лошата вода. Съпругът й е бил доста по-стар от нея.

— Приблизително на твоята възраст — отговорих аз.

— А също, че е имало някаква по-възрастна жена, която навремето го искала, и сега измъчва затворничката.

— Само на думи — отговорих аз.

В нашето братство само помощниците носеха ризи. Обух панталоните си и наметнах плаща, обагрен с фюлиджин — опушен цвят, по-тъмен от черното, върху голите си рамене.

— Клиенти, които се излагат на показ по този начин, обикновено са бити с камъни от населението. Когато ни се явят, те са целите в синини, с избити зъби. Някой имат и счупени кости. А жените често са изнасилени.

— Но ти каза, че тя е красива. Може би хората смятат, че е невинна и я съжаляват.

Взех Терминус Ест и оставих ножницата настрани.

— Дори и невинните имат врагове, Йонас. Те се страхуват от нея. Хайде, тръгваме.

Излязохме заедно.

Когато преди влязох в хана, трябваше да си проправям път през сбирщина от пияници. Сега те сами се отдръпваха. Носех маска, а Терминус Ест беше без ножница и лежеше на рамото ми. Излязохме навън и шумът на панаира стихна. Вървяхме напред, а около нас се чуваше само шепот, сякаш се движехме по килим от сухи листа.

Екзекуциите се изпълняваха в средата на селския площад и там вече се беше събрала многобройна тълпа. Зад ешафода стоеше монах, облечен в червено. Беше стар човек, както повечето монаси, а в ръцете си стискаше малък требник. Двамата затворници стояха до него, обградени от въоръжените мъже, които бяха извадили Барнох от зазиданата къща. Кметът също беше там, наметнат с официалната си жълта мантия със златен ланец.

Според древната традиция не трябваше да използвам стълбите (въпреки че бях виждал учителя Гурлойс да подскача, опирайки се на меча си в двора пред Кулата с камбаните). Вероятно бях единственият човек тук, наясно с традицията, но аз не я наруших и от гърлата на тълпата се изтръгна рев, сякаш на някакъв огромен звяр, когато подскочих нагоре и плащът ми се изду като корабно платно.

— Неръкотворни — четеше монахът — известно е на всички ни, че тези, които сега ще умрат, не са по-лоши от нас самите, които строим пред твоя взор. Техните ръце са опръскани с кръв. Нашите също…

Огледах внимателно ешафода. Както и очаквах, беше в плачевно състояние, но такива бяха всички ешафоди в селата, които не се контролираха от братството. Дървото обаче изглеждаше прекалено твърдо и без съмнение щеше да притъпи острието на меча ми. За щастие Терминус Ест беше заострен от двете си страни и щях да го използвам по един път за всеки затворник.

— … затова чрез Теб те могат в този час да пречистят душите си и да получат благоволението ти. Ние, които трябва да се изправим лице в лице с тях и да пролеем кръвта им…

Аз заех ритуална поза, разтворих крака и се подпрях на меча си, сякаш бях този, който контролираше цялата церемония, а нямах дори представа кой е изтеглил този късмет.

— Ти, героят, който ще унищожи черния змей, поглъщащ слънцето. Ти, за който небето се разтваря като завеса. Ти, който ще смразиш с поглед огромните Еребус[1], Абая и Сцила. Ти, който се мяташ по вълните и живееш в най-малкото семенце на най-далечната гора. Семето, което се търкаля в мрака, където никой смъртен не може да погледне…

Морвена се изкачваше по стълбите, следван от кмета и мъж, който държеше остен и я мушкаше с него. Някой от тълпата отправи неприличен възглас.

— … имай милост към тези, които нямат милост. Имай милост и към нас, защото ние няма да имаме такава.

Монахът привърши и се отдръпна назад, а мястото му зае кметът.

— Прекалено отвратително и противоестествено…

Гласът му беше висок, прекалено различен от нормалния му говор и риторичен тон, който бе избрал, за да произнесе речта си пред къщата на Барнох. След като разсеяно го слушах няколко минути, (търсех Аджиа сред тълпата) изведнъж ми се стори, че той всъщност се страхува. Предстоеше му да види какво е направил със затворниците, и то от съвсем близко разстояние. Усмихнах се, макар и маската да прикриваше устата ми.

— … от уважение към твоя пол. Ти ще трябва да бъдеш жигосана по лявата и дясната буза, краката ти да бъдат счупени, а главата отделена от тялото.

Надявах се, че селяците ще проявят достатъчно съобразителност и ще ми донесат мангал с разпалени въглища.

— Чрез силата и властта, която е дадена на моята недостойна ръка, и чрез благоволението на Самодържеца, чиито мисли са съзвучни с нашите, аз заявявам… Аз заявявам…

Разбрах, че е забравил думите и прошепнах:

— Че часът ти е настъпил.

— Че часът ти е настъпил, Морвена — изломоти той.

— Ако имаш молба към Помирителя, сподели я свободно.

— Ако имаш молба към Помирителя, сподели я.

— Ако имаш съвети към децата и жените, изречи ги сега, защото след това няма да можеш да говориш.

Кметът си възвърна присъствието на духа и повтори всичко, което му прошепнах.

— Ако имаш съвети към децата и жените, изречи ги сега, защото след това няма да можеш да говориш.

Ясно, но не много силно, Морвена произнесе:

— Знам, че повечето от вас ме смятат за виновна, но аз съм невинна. Никога не бих могла да направя ужасните неща, в които съм обвинена. — Тълпата започна да се блъска напред, за да чуе по-добре думите й. — Много от вас са забелязали, че аз обичах Стачис. Обичах и детето, с което Стачис ме дари.

Червено-черно петно, осветено от яркото пролетно слънце, привлече погледа ми. Беше букет от погребални рози, които някоя платена оплаквачка щеше да положи на гробищата. Жената, която държеше цветята, беше Еузебия. Вече я бях виждал да измъчва Морвена долу при реката. Наблюдавах я как вдъхва техния аромат, а после използвайки дългите им бодли, си проправя път сред тълпата към ешафода.

— Тези цветя са за теб, Морвена. Умри, преди да са повехнали.

Ударих дъските на платформата с широката страна на острието, за да въдворя тишина.

— Добрият мъж, който чете молитви за мен и който говори с мен, преди да бъда доведена тук, се моли да ти простя и да достигна върховното щастие преди теб. Досега никога не съм изричала молитви, но неговата приемам. Прощавам ти.

Еузебия се готвеше да каже още нещо, но аз я накарах с поглед да замълчи. С изненада отново разпознах в хилещия се мъж без няколко зъба, който ми махаше с ръка, Хетор.

— Готов ли си? — попита ме Морвена. — Аз съм готова.

Йонас се изкачи на ешафода, носейки мангал с разпалени въглища. От него се подаваше и желязо за дамгосване, но не виждах никакъв стол. Хвърлих питащ поглед към кмета.

Отговор не последва. Все едно че бях погледнал стълб. Най-накрая иронично казах:

— Имаме ли стол, Ваша милост?

— Изпратих двама души да донесат. Също и въже.

— Кога?

Тълпата се раздвижи и се понесе ропот.

— Преди малко.

Предната вечер кметът горещо ме бе уверил, че всичко ще е наред, но сега нямаше смисъл да му напомням това. През цялата ми практика не бях виждал някой да внася на ешафода повече нервност и объркване от този обикновен селски първенец. Той беше разкъсван между огромното си желание да бъде център на вниманието (нещо, което никога не можеше да стане при една екзекуция) и силния му страх, че няма необходимия опит, който би му позволил да се държи подобаващо. Дори и най-малодушният клиент, който се изкачва по стълбите със съзнанието, че скоро очите му ще бъдат избодени в девет от десет случая, се държи много по-достойно. Дори и на монах, който не е свикнал с много хора и изпитва свян, може повече да се разчита.

— Хайде, свършвай по-бързо! — провикна се някой.

Погледнах към Морвена. С нежното си лице, блед тен, тъжна усмивка и големи тъмни очи, тя можеше да предизвика нежелани чувства на симпатия в тълпата.

— Можем да я сложим да седне на дръвника — предложих аз на кмета. — И без това ми се струва по-подходящ за целта.

— Няма с какво да й завържем китките.

Вече бях си позволил да направя прекалено много забележки, за да му напомня, че той е този, който трябва да се е погрижил за това.

Оставих Терминус Ест, накарах Морвена да седне на дръвника и събрах ръцете й в древен поздрав. Взех нагорещеното желязо с дясната си ръка, а с лявата я стиснах за китките. Жигосах и двете й бузи, а после отдръпнах побелялото желязо. Писъкът за момент беше укротил тълпата, но сега тя отново закрещя.

Кметът се изпъчи и сякаш стана друг човек.

— Нека я погледат.

Надявах се, че поне това ще избегна, но не казах нищо и помогнах на Морвена да се изправи. Дясната ми ръка все още държеше нейната, сякаш се готвехме да танцуваме някакъв танц. Така направихме бавна обиколка на платформата. Хетор не беше на себе си от възторг и макар да се опитвах да не слушам гласа му, в ушите ми ехтяха хвалбите му, че ме познава. Еузебия вдигна букета с рози нагоре към Морвена.

— Ето, вземи ги. Съвсем скоро ще ти трябват.

След като направихме още една обиколка, аз хвърлих поглед към кмета, който явно търсеше нова причина, за да удължи церемонията, но след като не намери такава, ми направи знак да продължа.

— Скоро ли ще свърши? — прошепна Морвена.

— Вече почти свърши — отговорих аз, сложих я да седне на дръвника и вдигнах меча си. — Сега затвори очи. Опитай се да мислиш за това, че почти всеки, който се е родил, умира. Дори и Помирителя, които ще се издигне като Новото слънце.

Бледите й клепачи с дълги мигли се затвориха и тя не видя как издигнах Терминус Ест. Проблясъците на оръжието укротиха тълпата и когато настъпи тишина, стоварих меча с всичка сила върху краката й. Ведно с пляскащия звук се чу и ясното чупене на бедрени кости. То беше ясно като… като звука, който се чува от бързите леви и прави удари на атакуващ борец. За момент Морвена запази равновесие, след това леко залитна. Използвах този момент, отстъпих крачка назад и с мек, хоризонтален удар, който е много по-сложен за изпълнение от вертикалния, прерязах врата й.

За да бъда откровен, ще кажа, че докато не видях бликащия фонтан от кръв и не чух тупването на главата й на платформата, не бях сигурен, че съм се справил. Без да го осъзная, бях се чувствал почти толкова нервен, колкото и кметът.

Това е момент, в който според древната традиция трябва да запазя достойнство й да се държа спокойно. Искаше ми се да се смея и да подскачам весело. Кметът разтърсваше раменете ми и дърдореше нещо, точно както си бях пожелал. Предполагах, че ми говореше някакви радостни безсмислици. Вдигнах меча си в едната ръка, отрязаната глава в другата и направих почетна обиколка на ешафода. Този път не се задоволих с един път, а изпълних кръга два, три, четири пъти. Лекият бриз отнесе кръвта към мен и украси маската и голите ми гърди в яркочервено. Тълпата беше полудяла и крещеше:

— Ще отрежеш ли косата и на моята съпруга (съпруг)?

— Половинка наденица като свършиш с това.

— Може ли да взема шапката й?

Присмях им се и вече се готвех да им хвърля главата, когато някой ме хвана за коляното. Беше Еузебия и аз знаех още преди да е казала и дума, че изпитва непреодолим импулс да говори, което съм забелязвал и при други клиенти от нашата кула. Очите й блестяха от вълнение, а лицето й се гърчеше в опитите й да привлече вниманието ми. В този момент тя изглеждаше едновременно и по-стара, и по-млада, отколкото ми се бе сторила преди това. Не можех да чуя какво крещи и се наведох надолу.

— Невинна! Тя беше невинна!

Не беше моментът да й обяснявам, че не съм този, който е осъдил Морвена. Реших, че е по-добре да кимна с глава.

— Тя ми отне Стачис! Сега вече е мъртва. Разбираш ли? Тя беше невинна, но вече е мъртва и аз съм доволна, че стана така.

Кимнах и направих нова обиколка на ешафода, държейки отрязаната глава.

— Аз я убих! — пищеше в изстъпление Еузебия. — Не ти, аз!

— Както искаш! — извиках и аз.

— Невинна! Познавам я много добре. Трябваше да запази малко отрова за себе си! Трябваше да умре, преди ти да я изпратиш в отвъдното.

Хетор сграбчи ръката й и посочи към мен.

— Моят учител! Моят… моят собствен…

— А също и на много други. Или проклятие…

— Цялата справедливост принадлежи на Демиурга! — изкрещях аз. — Тълпата все още беше шумна, но се укроти, чула вика ми.

— Но тя открадна моя Стачис и за назидание е мъртва! — надвика всички Еузебия. — О, щастие! Тя е мъртва!

Еузебия зарови лице в букета с рози, за да изпълни дробовете си с аромата им. Пуснах главата на Морвена в приготвената кофа и избърсах меча си с парче ален плат, което Йонас ми подаде. Когато погледнах отново надолу, Еузебия лежеше безжизнена на земята, заобиколена от любопитни зяпачи.

Почти не й обърнах внимание, защото помислих, че сърцето й не е издържало и е припаднала от вълнение и радост. По-късно този следобед кметът беше занесъл букета за изследване при местния аптекар. Той беше открил сред венчелистчетата силна, но приятно миришеща отрова от неизвестен за него вид. Предполагам, че Морвена я е държала в ръката си, когато се е изкачвала по стълбите. Пръснала я е върху розите, след като я жигосах и я разведох наоколо.

Позволете ми тук да направя пауза и да поговоря с вас като съзнание със съзнание, макар и да сме разделени от бездната на Вечността. Макар и вече да писах, че периодът от заключената врата до панаира в Салтус обхваща по-голяма част от моя живот и това, което остава да опиша, обхваща само няколко месеца, си давам сметка, че не съм приключил и наполовина моя разказ. За да не се получи голям том като тези от библиотеката на Ултан, ще пропусна (казвам ви това открито) някои неща. Разказах ви историята за екзекуцията на брата близнак на Аджиа, защото това имаше значение за цялото повествование. Представих ви и тази на Морвена, заради необикновените обстоятелства, които я съпътстваха. Не смятам да описвам повече екзекуции, освен ако в тях няма нещо по-значимо и интересно. Ако сте заинтригувани от причиняването на болка и смърт, няма да мога да задоволя интереса ви. В интерес на истината ще отбележа, че извърших същите манипулации и екзекутирах крадеца на добитък. За в бъдеще, когато описвам моите пътувания, ще разберете, че практикувам това, което съм научил в братството тогава, когато имам финансова изгода. Макар и досега да не съм го споменавал.

[1] Еребус (гр.) — най-мрачното място в подземното царство според гръцката митология. — Б.пр. ↑

5.

ПОТОКЪТ

Тази вечер двамата с Йонас вечеряхме в стаята си. Открих, че е много приятно да си популярен сред тълпата, но също, че е нещо доста изморително. Вече бях отегчен да отговарям отново и отново на едни и същи въпроси и учтиво да отказвам на поканите да бъда почерпен.

Имах малки различия с кмета относно компенсацията, която трябваше да получа за свършената работа. Според мен като допълнение към едната четвърт от заплащането, което получих, когато бях нает, разчитах да получа и пълната сума след смъртта на всеки клиент. Кметът твърдеше, че това ще стане едва когато приключа и с тримата. Никога нямаше да приема подобни неизгодни условия, а това не ми се понрави особено след предупреждението на зеления човек. (От лоялност към Водалус не го споделих с никого.)

Сега аз и Йонас бяхме седнали около огромните, изпускащи пара плата и бутилката с вино. Вратата беше заключена и залостена, а ханджията бе инструктиран да отрича, че съм в пределите на неговата собственост. Щях да съм напълно доволен от виното в чашата си, ако не продължавах да си мисля за прекрасното вино, което Йонас бе открил в стомните ни, след като предната нощ тайно бях разглеждал свещените нокти.

Йонас ме изучаваше, докато наблюдавах червената течност в чашата си. Протегна се, взе бутилката и напълни своята чаша.

— Трябва да помниш, че ти не си виновен за присъдите. Ако не беше дошъл, тези хора щяха отново да бъдат наказани и разбира се, да страдат мъчително, в нечии неопитни ръце.

— Какво искаш да кажеш, Йонас?

— Виждам, че това те измъчва… Всичко, което се случи днес.

— Мисля, че мина добре — отговорих аз.

— Знаеш какво казва октоподът, след като излезе от леглото от водорасли на русалката: „Аз не поставям под съмнение твоите способности, тъкмо обратното. Но ти изглеждаш така, сякаш имаш нужда от малко окуражаване.“

— Ние винаги сме малко паднали духом след това. Това е, което винаги ми казваше учителя Палемон. Практиката ми показва, че както винаги той е прав. Тогава той го наричаше чисто автоматична психична реакция, което ми се струваше твърде оксиморонно, но сега се съмнявам, че съм бил на прав път. Успя ли да видиш какво стана или селяните ти създадоха работа?

— Стоях на стълбите зад теб почти през цялото време.

— Тогава си имал прекрасен изглед, видял си как всичко тръгна гладко, след като реших повече да не чакам да ми донесат стол. Упражних уменията си и заслужих овации и признателност. След това винаги изпитваш едно усещане на апатия и изтощение. Учителят Палемон имаше навика да говори мрачни неща на тълпата и да казва, че някои от нас имат всичко, други нищо, и никой нито едното, нито другото. Той умееше да я ухажва и спечелва на своя страна. Днес контролирах тълпата, но едва ли някога ще успея, докато съм в Тракс, да я лаская в такава степен.

— Защо изобщо е необходимо? — попита Йонас, без да вдига очи от чашата си.

— Инквизитор, нека кажем учител от Цитаделата, случайно е принуден да работи с ликуващи от по-висок ранг. Да предположим, че имаме изключително чувствителен затворник, за когото се смята, че е носител на много важна информация. Високопоставено лице от нашето братство ще получи задачата да общува със затворника. Много често той няма да има никакъв опит как да се справи с подобна деликатна операция, ще започне да задава обичайните за учителите въпроси, ще насади у него страхове или ще причини вреда на здравето му. Инквизиторът при подобни условия се чувства в центъра на събитията…

— Разбирам, че когато свършиш, се чувстваш сломен и отпаднал — прекъсна ме Йонас.

— Виждал си какво става, когато някой палач си оплеска работата?

— Не. Ще ядеш ли изобщо от това месо?

— Нито пък аз, но съм чувал достатъчно истории и това ме кара да съм напрегнат. Имало е случаи, когато агонизиращия клиент е падал сред тълпата. Имало е случаи, когато са били необходими повече удари, за да бъде отсечена главата му. Дори е имало случаи, когато палачът е загубвал самообладание и не е успявал да завърши екзекуцията. Когато скочих днес на платформата, не можех да бъда сигурен, че нещо подобно няма да се случи и на мен. Ако наистина се беше случило, това би означавало край на кариерата ми.

— И все пак това е ужасен начин да си изкарваш прехраната. Бодливият храст е казал същото на пойната птичка, нали знаеш?

— Всъщност аз не мисля… — Не успях да довърша, защото видях, че нещо се движи в далечния ъгъл на стаята. Първоначално помислих, че е плъх, а аз изпитвам отвращение към тези животни. — Видял съм прекалено много затворници, ухапани от тях в подземните килии под нашата кула.

— Какво е това? — Йонас също го беше забелязал.

— Нещо бяло — отговорих аз и тръгнах натам. — Лист хартия. Някой е пъхнал писмо под вратата.

— Още една жена сигурно иска да спи с теб — отбеляза Йонас, но аз вече се бях навел, за да вдигна бележката.

Наистина това беше красив женски почерк със синкаво мастило върху пергамент. Приближих се по-близо до свещта и прочетох:

„Скъпи Севериън,

От един от любезните мъже, които ме придружават, научих, че ти си в селището Салтус, което не е твърде далеч. Изглежда, че е прекалено, хубаво, за да е истина, но сега повече от всичко искам да разбера дали можеш да ми простиш.

Кълна ти се, че страданията, които си преживял заради мен, не са били по моя воля. В самото начало смятах да ти кажа всичко, но другите не искат и да чуят за това. Те са решили, че никой не трябва да знае, освен този, който трябва да знае (което означава, никой, освен тях самите). Най-накрая ми казаха, че ако не се подчиня, те ще се откажат от плана и ще ме оставят да умра. Знаех, че си готов да умреш за мен и си позволих да се надявам, че би избрал, ако можеш да избираш, да страдаш заедно с мен. Прости ми за това.

Но сега, когато съм далеч и съм почти свободна, сбогувала се със своята господарка и подчинявайки се единствено на простите, хуманни съвети на отец Инир, смятам да ти кажа всичко, разчитайки, че след като чуеш цялата история, ще ми простиш.

Знаеш за моето арестуване. Навярно си спомняш колко загрижен за моето положение и удобство беше учителят Гурлойс. Колко често идваше в килията ми, за да говори с мен, и колко пъти ме е викал при себе си, за да могат и другите учители да ме разпитват. Това стана така, защото моят покровител, отец Инир, му беше казал да се грижи с особено внимание за мен.

Най-накрая, когато стана ясно, че Самодържеца не смята да ме освободи, отец Инир се нагърби сам с тази задача. Не знам какви заплахи са били отправени към учителя Гурлойс и какви подкупи са му били дадени. Но явно те са се оказали достатъчни, защото няколко дни преди да умра, така вероятно си смятал и ти, скъпи Севериън, той дойде при мен и каза, че всичко ще се уреди. Но това не беше достатъчно, за да бъда освободена. Трябваше да изляза по такъв начин, че след това да не бъда преследвана. Единственият начин да стане това беше, ако съм умряла, но пък учителят Гурлойс имаше строги инструкции да не ме убива.

Можеш да си представиш колко сложно е било да се излезе от тази задънена улица. Когато ме видя и сметна, че съм в агония, бях готова да те помоля да сложиш край на нещастния ми живот. Но всичко стана по план. Ти ми осигури нож и аз направих плитък разрез на ръката си, отидох до вратата, за да потече там малко кръв, после изцапах гърлото си и легнах на леглото, за да ме видиш така, когато надзърнеш в килията.

Ти ме видя, нали? Лежах като мъртва. Очите ми бяха затворени, но успях сякаш да доловя болката ти, когато ме помисли за мъртва. Бях ужасно изплашена, че можеш да видиш как сълзите текат по страните ми. Най-накрая стъпките ти се отдалечиха, аз превързах ръката си и измих лицето и врата си. След това дойде учителя Гурлойс и ме отведе. Прости ми.

Сега искам да те видя отново и ако отец Инир извоюва моето помилване, не виждам защо трябва да се разделяме някога. Но ела веднага при мен, защото очаквам негов пратеник и ако той дойде трябва да отида в Двореца на Сюзерена и да се хвърля в краката на Самодържеца, да е три пъти благословено името му и да е мехлем за изгорените му роби.

Не казвай на никого за това, а тръгни на североизток от Салтус, докато стигнеш до поток, който се извива и стига чак до Гиол. Върви срещу течението и ще видиш пътека, която води до входа на една мина.

Тук смятам да ти споделя една огромна тайна, която те заклевам да не казваш на никого. Тази мина е съкровищницата на Самодържеца и в нея има огромно количество сечени монети, златни кюлчета и скъпоценни камъни, в случай че той бъде насилствено свален от Трона на Феникс. Охранявана съм от сподвижници на отец Инир, но не трябва да се страхуваш от тях. Инструктирани са да ми се подчиняват. Разказах им за теб и им заповядах да те пропуснат свободно. Когато влезеш в мината, върви по течението, докато стигнеш скалата, откъде извира, потокът. Ще те чакам там, откъдето и ти пиша, надявайки се да простиш на твоята

Текла“

Не бих могъл да опиша невероятната радост, която изпитах, когато прочетох, а след това препрочетох това писмо. Йонас забеляза изражението ми и в първия момент скочи на крака, мислейки, че ще припадна, а после рязко се отдръпна, сякаш бях лунатик. Когато най-накрая сгънах белия лист и го прибрах в торбичката на колана си той не ми зададе никакви въпроси, (Йонас наистина ми беше приятел) и ми показа с поглед, че е готов да ми помогне.

— Имам нужда от твоето животно? — казах аз. — Мога ли да го взема?

— Разбира се. Но…

Вече махах резетата на вратата.

— Съжалявам, но не може да дойдеш. Ако всичко мине добре, ще се погрижа да си го получиш обратно.

Хукнах надолу по стълбището, водещо към вътрешния двор на хана. Писмото говореше в съзнанието ми с гласа на Текла и докато вляза в обора, съвсем заприличах на лунатик. Потърсих с поглед дребничката кобила на Йонас, но вместо това видях пред себе си огромен боен кон, чийто гръб беше над нивото на очите ми. Нямах и представа, а и не исках да знам кой може да язди подобно животно в това спокойно селце. Без да се колебая повече, се метнах на гърба му, извадих Терминус Ест и с един замах прерязах поводите.

Никога не се бях качвал на толкова силен кон. С един скок той беше извън обора, с втори — вече препускаше по пустите селски улици. За части от секундата си помислих, че може да се спъне в някое от въжетата на опънатите палатки, но той стъпваше уверено като въжеиграч. Улицата следваше реката на изток и скоро и последните къщи оставаха зад нас. Насочих коня наляво и той прескочи една стена с лекотата на момче, което прескача тоягата си. Вече галопирах с пълна скорост по ливадите, облени от зеленикава лунна светлина, и биковете, пасящи там, надигаха любопитно рога.

И сега не съм добър ездач, а тогава бях още по-неопитен. Въпреки високото седло, бях уверен, че ако това беше обикновен кон, досега да съм паднал от гърба му — преди да сме изминали и половин левга, ала откраднатият боен жребец се движеше с огромна скорост, но с лекотата на сянка. Ние наистина приличахме на сянка, конят с неговата черна кожа и аз — с опушено черния си плащ. Жребецът не забави хода си, докато не пресякохме потока, за който се споменаваше в писмото. Успях да го укротя, отчасти хващайки го за оглавника, повече с приказки, в които той се вслуша, както би направило всяко расово животно. Нямаше пътека от двете страни на потока, но ние продължихме да търсим, докато брегът не стана труднопроходим от гъсталака. Поведох го към водата (макар че на него не му се искаше да влиза в нея) и си проправихме път, вдигайки облаци пръски и пяна и оставяйки дълбоки следи в тинята.

За малко повече от час газихме из потока и навлязохме в гора, която много приличаше на тази, в която се бяхме разделили с Доркас, доктор Талос и останалите от Портата на скръбта. Брегът се издигна и стана каменист, а дървета — по-малки и разкривени. В потока имаше големи камъни, но техните квадратни форми бяха дело на човешка ръка, а това показваше, че вече сме в района на мината, в подножието, на която се виждаха руини на голям град. Пътят бе стръмен и въпреки издръжливостта си, конят залитна на няколко пъти по покритите с мъх хлъзгави блокове. Бях принуден да сляза от седлото и да го поведа напред. Прекосихме няколко малки скални кухини с тъмни високи стени, само на места осветявани от зеленикавата лунна светлина. Единственият шум, който се чуваше, беше този на течаща вода.

Най-накрая навлязохме в малка клисура, по-тясна от тези, които бяхме преминали. Там под светлината на луната видях тъмен отвор в средата на скалата. Потокът извираше оттук и се стичаше като слюнка от устните на огромен, вкаменен великан. Открих по-издигнато място, встрани от водата и реших да оставя там коня, като го привържа със срязаните поводи за едно ниско дърво.

Нямаше съмнение, че преди е имало дървен мост, но подпорите му бяха изгнили и сега само останките му се виждаха в основата на скалата. Огледах дали ще мога да се изкача нагоре, макар да смятах, че това ще е много трудно на оскъдната светлина. Все пак успях да намеря пукнатини, в които да пъхна ръцете и краката си и започнах да се приближавам към сгромолясващия се надолу поток.

Пръстите ми вече бяха достигнали до ръба на отвора, когато чух шум или по-точно, стори ми, че чувам шум зад себе си. Оглушително падащата вода несъмнено щеше да заглуши всеки шум, освен от ловджийски рог или експлозия, но въпреки това усетих нещо. Заприлича ми на удар на камък в камък или на гмуркане на нещо голямо във водата.

Клисурата изглеждаше спокойна и тиха. Тогава видях, че бойният жребец беше променил стойката си. Луната за момент освети наострените му уши и вирнатата му гордо глава. Реших, че това, което съм чул, най-вероятно е удар от стоманената му подкова върху скалата, като протест, че го бях привързал с твърде къс повод. Надигнах се на мускули и се озовах във входа на мината. По-късно разбрах, че точно това ми е спасило живота.

Разумен мъж, а аз се смятах за такъв, знаейки, че му предстои да влиза в пещера, щеше да вземе фенер или запас от свещи. Но аз бях толкова радостен и щастлив, че Текла е жива, че изобщо не бях се сетил за това. Така пропълзях в непрогледната тъмнина и не бях направил и десетина стъпки, когато лунната светлина, огряваща клисурата, изчезна от погледа ми. Ботушите ми бяха вир-вода, но те бяха мокри още от момента, когато слязох да преведа коня през потока. Терминус Ест беше преметнат през лявото ми рамо и не се страхувах, че върхът му може да се намокри. Таванът на тунела беше много нисък и трябваше да напредвам превит о две. Така вървях доста дълго време и скоро започнах да се страхувам, че съм объркал мината и Текла напразно ще ме чака на някое друго място.

6.

СИНЯ СВЕТЛИНА

Вече дотолкова бях привикнал с шума на ледената вода, че бихте ме попитали защо пиша, че се движа в пълна тишина. Но това не беше така, когато изведнъж тесният тунел се разшири в голяма зала, която бе също толкова тъмна и аз веднага усетих промяна в ромона на потока. Направих една стъпка, после още една и вдигнах глава. Вече нямаше грапав камък, в който да се ударя. Вдигнах ръце нагоре. Нищо. Хванах Терминус Ест за ониксовата дръжка и без да го вадя от ножницата, го размахах нагоре. Отново нищо.

Тогава направих нещо, което ти, който четеш тези записки, ще намериш за глупаво, но може би ще се спомниш също, че в писмото пишеше, че пазачите знаят за идването ми и няма да ми направят нищо лошо. Затова извиках името на Текла.

Отговори ми само ехото:

— Текла… Текла… Текла…

А след това настъпи отново тишина.

Спомних си, че трябва да следвам потока, докато стигне до скала, а аз не бях направил това. Може би водата излизаше през много галерии и аз бях попаднал в погрешно разклонение. Започвах отново да газя, но вече внимателно опипвах мястото, на което да стъпя, страхувайки се, че в следващия миг мога да потъна до шия.

Не бях изминал и десетина метра, когато чух нещо. Някакъв шум, като шепот, който идваше от далечината и беше малко по-силен от спокойно течащата вода. Не бях направил и пет крачки, когато видях светлина.

Това не беше смарагдовозеленото отражение от приказните гори на луната, не беше и светлината, която можеха да носят пазачите — яркочервения пламък на фенер или златистото сияние на свещ. Не беше дори и светлина, подобна на ослепително белия лъч, който понякога проблясваше, когато летците на Самодържеца се рееха над Цитаделата. Приличаше по-скоро на луминесцентна мъгла, която понякога ставаше безцветна, а после се оцветяваше в мътно жълто-зелено. Не можех да определя на какво разстояние се намира от мен, но очевидно светлината нямаше форма. За момент трептеше пред мен, но докато напредвах срещу течението на потока, към нея се присъедини и друга.

Трудно ми да е опиша събитията, които се случиха през следващите няколко минути. Може би всеки от нас пази в подсъзнанието си няколко кошмарни момента. Както в подземията на нашата кула, в нейното най-долно ниво, където съзнанието на осъдените отдавна се е трансформирало в нещо нечовешко. Като тях тези спомени пищят и удрят стените с вериги, но съвсем рядко могат да се издигнат нагоре, за да зърнат светлината.

Това, което се случи в пещерата, остана завинаги в мен, както и тези кошмарни моменти. Понякога се опитвам да ги изключа от съзнанието си, но не успявам да контролирам подсъзнанието си. (Не твърде отдавна, когато Самру все още беше близо до гърлото на Гиол, поглеждах през оградата и виждах, че там, където се потапяха веслата, се появяват малки фосфоресциращи пламъчета). Сега си помислих, че тези са точно такива и идват към мен.

Светлината, която видях първоначално, вече не беше единична, до нея сега имаше втора, след това се появи трета, четвърта и броят на светлите петна продължи да се увеличава. Скоро вече имаше толкова светлини, че не можех да ги преброя, но аз бях окуражен и успокоен от тях, мислейки си, че са неизвестен вид фенери, носени от пазачите, упоменати в писмото. Когато направих още десетина стъпки напред, видях, че тези светлинни отблясъци се сливат в някаква структура — формата й беше във вид на стрела, а тази стрела беше насочена право към мен. След това чух, макар и много слабо, ръмжене, каквото бях чувал от Мечешката кула, когато даваха храна на зверовете. Щях да се спася, ако веднага бях се обърнал и побягнал.

Но аз не го направих. Ръмженето се усили. Не приличаше съвсем на това, издавано от зверовете, но не бе и такова, което и най-гневното човешко същество би издало. Забелязах ясно, че светлините променят формата си и не са блуждаещи, както си мислех преди. По-точно всяка бе придобила очертанията на звезда с пет неправилни върха.

Макар и късно, аз спрях.

През това време безцветната светлина започна да грее много по-силно и аз видях застрашително надвисналите над мен сенки и тъмни форми. От всички страни имаше купчини от ъгловати камъни, които очевидно бяха дело на човешка ръка. Изглежда, че вървях в някакъв погребан град, от който миньорите на Салтус изравяха своите богатства. Сред тези камъни се издигаха ниски, масивни колони, подредени неправилно като куп дърва за огрев. От тях струеше мъртвешка светлина, отразена от движещите се звезди.

За момент огледах с удивление колоните, после обърнах поглед към приближаващите светлинки и за първи път ги видях. Били ли сте привлечен някога от това, което ви се е сторило осветен прозорец, за да разберете, че всъщност става дума за огромен огън, запален на върха на величествена крепост? Или пък когато сте се изкачвали и сте се подхлъзнали, задържали сте се с мъка и когато сте погледнали надолу, сте видели, че височината е много по-голяма, отколкото сте предполагали? Ако това ви се е случвало, можете да разберете какво съм почувствал. Звездите не бяха искрици светлина, а човешки форми, те ми се виждаха в началото малки, защото пещерата се оказа много по-голяма, отколкото можех да предположа. Хората, които не приличаха толкова на хора, защото бяха много по-широкоплещести и някак костеливи, вече тичаха към мен. Ръмженето, което бях чул преди това, бяха техните вопли.

Обърнах се и открих, че вече не мога да побягна назад към тесния тунел, откъдето бях дошъл. Съществата прииждаха от всички страни и отрязаха достъпа ми до външния свят.

Те бяха ужасни по начин, който не съм сигурен, че мога да обясня. Приличаха на маймуни, тъй като имаха космати, разкривени тела, дълги ръце, къси крака и дебели вратове. Зъбите им бяха като кучешките зъби на смалодонт, извити и назъбени като триони, издадени напред около пръст извън масивните им челюсти. Но нито едно от тези неща, дори и бледата, мъртвешка тишина, която се излъчваше от телата им, не всяваше ужаса, който изпитвах. Това правеха очите им, големите им очи с бледи ириси. Както старците са пленени от умиращите си тела, както жените са в плен на слабата си природа и стават жертва на покварените желания на мъжете, така и тези хора бяха маскирани в образа на жестоки маймуни, бях сигурен в това. Докато ме обграждаха, ставах все по-убеден в откритието си, защото те имаха съзнателни очи, които единствени от тялото им не излъчваха светлина.

Поех си дълбоко въздух и отново извиках името на Текла. След като не получих отговор, разбрах всичко, затворих уста и извадих Терминус Ест.

Едно по-набито същество се приближи към мен. То държеше боздуган с къса дръжка, направен от голяма бедрена кост и завършващ с метална топка. Намираше се далеч, за да го достигна с меча, когато ме заплаши, ръмжейки и пляскайки с оръжието по дланта си.

Чух как водата се раздвижи и се обърнах достатъчно бързо, за да видя как една човекоподобна маймуна прегазва потока. Той отскочи назад, за да избегне удара ми, но двуострото острие го закачи малко под мишницата. Острието беше толкова добре изработено и наточено, че разсече гърдите му почти до основата на гръдния му кош.

Съществото падна и водата отнесе трупа му, но преди да се приближи към мен, вече знаех, че движенията му в потока са забавени също толкова, колкото и моите. Обърнах се, за да мога да следя нападателите си и се опитах да тръгна към точката, от която бях дошъл, там, където щях да изляза на бял свят. Смятах, че ако стигна до тесния тунел ще бъда в безопасност, но знаех също, че маймуните няма да ми го позволят лесно.

Те се събраха бързо и ме обградиха. Вече сигурно бяха неколкостотин. Светлината, която излъчваха, вече беше толкова силна, че можех да разгледат четвъртите камъни, които бях видял по-рано. Това действително бяха руини, очевидно от някакъв древен град, сиви блокове, без някаква спойка помежду, целите покрити с изпражнения на прилепи.

Неправилните колони бяха купчини от слитъци, в който всеки следващ бе поставен напряко на предходния. По цвета им определих, че са сребърни. В една купчина имаше поне сто слитъка, а в погребания град купчините сигурно бяха стотици.

Видях всичко това, докато бавно отстъпвах назад. Бях направил шест крачки, но на седмата те ме нападнаха. Бяха най-малко двайсетина и се спуснаха от всички страни. Нямах време да отправям точни удари, насочени към вратовете им. Развъртях меча си в кръг и неговата песен отекна по каменните стени и таван, заглушавайки писъците и стоновете.

В такива моменти всеки се чувства малко луд. Спомням си добре началото на атаката, моите отчаяни удари с меча, но всичко, което стана след това, сякаш се случи за частица от секундата. Два, пет, десет трупа паднаха, докато водата около мен не стана тъмночервена, осветена от мъртвешката светлина на ранените и агонизиращи маймуни. Но те продължаваха да прииждат. Усетих удар по рамото си, който сякаш дойде от юмрук на великан. Терминус Ест се изплъзна от ръката ми и теглото на телата, които се струпаха върху мен ме свали и изпрати заслепен и объркан под водата. Кучешките зъби на един от враговете ми се впиха в рамото ми и го разкъсаха като с метални шишове, но мисля, че това стана по-скоро защото той се страхуваше да не се удави. Пъхнах пръсти в широките ноздри и му счупих врата, макар и да се оказа по-здрав от човешки.

Ако можех да задържа дъха си, щях да успея да достигна тунела под водата и да се спася. Човекоподобните маймуни вече ме бяха загубили и аз оставих течението да ме отнесе малко по-надолу. Когато почувствах, че дробовете ми ще се пръснат, показах глава над повърхността и всички отново се втурнаха към мен.

Няма съмнение, за всеки идва време, когато усеща, че смъртта наближава. Тогава мислех, че и моят час е ударил. Преброих всички години, които бях живял, макар животът ми да бе лишен от смисъл и да го бях получил като незаслужен дар. Нямах оръжие, а дясната ми ръка беше разкъсана и схваната. Маймуните този път бяха по-смели и самоуверени. Тяхната самоувереност ми даде още няколко мига живот, защото имаше толкова желаещи да ме убият, че повече си пречеха един на друг, отколкото да ме докопат. Ритнах първия в лицето. Вторият сграбчи ботуша ми, във въздуха проблесна светкавица и (действайки по инстинкт или по внезапно хрумване, не съм сигурен) аз я хванах. Държах Ноктите.

Те сякаш бяха събрали цялата светлина, която излъчваха маймуните, и се бяха оцветили с цвета на живота, защото заблестяха ярко в небесносиньо и изпълниха огромната пещера със сияние. В следващия миг, дълъг колкото един удар на сърцето ми, човекоподобните маймуни спряха, сякаш бяха чули гонг. Аз веднага вдигнах скъпоценния камък нагоре с надежда (ако имах — изобщо някаква надежда), която не мога да опиша сега.

Това, което се случи, беше съвсем неочаквано. Маймуните нито се разбягаха с писъци, нито подновиха атаките си. Те се оттеглиха на разстояние може би около три крачки и коленичиха, допирайки лица към земята. Настъпи тишина, както когато влязох в пещерата. Нищо не я нарушаваше, освен шепота на потока. Но сега вече можех да видя всичко, от купчините потъмняло сребро до човекоподобните маймуни, изпълнили огромната зала до краен предел, излъчващи светлина като искрици от огромен огън.

Започнах да се отдръпвам назад. Маймуните погледнаха нагоре и лицата им вече не бяха на животни, а на човешки същества. Когато ги видях, разбрах, че хилядолетията борба с мрака бяха причина за големите им кучешки зъби, огромните им като чинии очи и клепнали уши. Както казват влъхвите, ние сме били маймуни някога, щастливи маймуни, които са живеели в гори, погълнати от пустини толкова отдавна, че не им помнят дори имената. Старите хора се върнали към някогашния си начин на живот, докато накрая годините не замъглили съзнанието им. Може би човечеството ще се върне към пагубното си минало, когато Старото слънце залезе и ние се спъваме с кости, вървейки из тъмното? Видях нашето бъдеще или поне едно възможно бъдеще и ми стана по-тъжно за тези, които ликуваха в мрачните битки, отколкото за тези, които проливаха кръвта си в безкрайната нощ.

Направих една стъпка назад, а после още една и още една, но никой от маймуночовеците не ме спря. Тогава си спомних за Терминус Ест. Независимо че се бях почти измъкнал невредим от тежката битка, щях да се ненавиждам, ако бях го направил без оръжието си. Да си тръгна необезпокояван без него, беше нещо повече, от това, което можех да понеса. Вместо назад, тръгнах напред и под светлината на Ноктите потърсих отблясъците на меча си.

Тогава забелязах, че лицата на тези странни, гротескни хора се озариха. По погледите им разбрах, че искат да остана, така че и синкавото сияние на Ноктите да е при тях завинаги. Колко неубедително звучи това, когато го описвам на хартия. Макар тези същества да изглеждаха жестоки и чудовищни, можех да видя прояснение на всяко грубо лице, така, че си помислих (мисля го и сега), макар и лоши, хората от градовете под повърхността на Ърт са много по-добри от тези, благословени с невинност.

Търсих от страна до страна, от бряг до бряг, но не видях нищо. Изглеждаше ми, че светлината от Нокътя свети все по-силно и по-силно, докато и последният каменен зъб, който висеше от тавана, и последната кухина не бяха осветени. Най-накрая се обърнах към коленичилите хора.

— Мечът ми… Къде е мечът ми? Някой от вас взел ли го е?

Не смятах да им проговоря, но мисълта, че ще загубя прекрасното си оръжие, ме накара да го сторя. Те сякаш разбраха думите ми. Започнаха да си мърморят нещо и да си правят знаци. Някои ми предлагаха своите тояги или заточени костени шишове.

И тогава над ромона на водата и мърморенето на човекоподобните маймуни чух звук, който беше нов за мен. Ако някой великан човекоядец бе захапал целия свят, скърцането от зъбите му щеше да прилича на този шум.

Дъното на потока (в който все още стоях) леко потрепери и водата, която досега беше прозрачна, помътня от вдигнала се тиня, сякаш в нея бе запален огън и пушекът я одимяваше. Някъде много далеч чух стъпка, която можеше да е само на движеща се кула от Последния ден, когато всички градове на Ърт ще тръгнат, за да видят зората на Новото слънце.

Последва нова стъпка.

Маймуните се изправиха едновременно и приведени о две, тръгнаха към другия края на галерията. Те мълчаха, както и хилядите прилепи, изпълнили въздуха. Светлината угасна заедно с тяхното заминаване и аз си помислих със страх, че Ноктите са засияли за тях, не за мен.

Трета стъпка дойде изпод земята и с това и последната искрица светлина угасна, но за секунда тя ми беше достатъчна, за да съзра Терминус Ест да лежи в най-голямата дълбочина. Наведох се, сложих Ноктите в ботуша си и вдигнах меча. Когато направих това, осъзнах, че ръката ми вече не е схваната, а отново здрава, както преди да се бия със странните същества.

Прозвуча четвърта стъпка и тъй като ми се стори съвсем близо, аз побягнах, опипвайки пътя си с оръжието. Мисля, че сега знам какво създание бяхме извикали от недрата на континента. Но тогава нямах и представа. Не знаех и дали светлината от Ноктите, ревът на маймуните или някакъв друг шум го бе събудил. Само бях уверен, че има нещо дълбоко под краката ни, пред което човекоподобните маймуни с цялата си жестокост, храброст и многобройност се пръснаха като огнени искрици под напора на буен вятър.

7.

УБИЙЦИТЕ

Мисля, че моето второ преминаване през тунела, ми отне повече от един час. Нервите ми никога, доколкото си спомням, не са били опънати до такава степен. Всяка стъпка, която правех, сега ми се струваше ужасно изморителна. Разбира се, аз се страхувах. Никога не съм бил наричан страхливец и дори в определени случаи някои хора бяха отправяли критични забележки относно моя кураж, оприличавайки го на безразсъдство. Бях изпълнявал задълженията си като член на братството, без да ми трепне окото, бях се сражавал като войник и бях се катерил по назъбени канари, а на няколко пъти щях да се удавя. Според мен няма съществена разлика между тези, които наричат смели и безстрашни, и тези, които са дамгосани като страхливци, защото вторите се страхуват преди опасността, а първите — след като тя е преминала.

Никой не може да се изплаши особено, когато е изправен пред смъртна опасност. Тогава съзнанието е концентрирано върху самото събитие, върху действията, които трябва да се предприемат, за да се оцелее. Страхливецът си е страхливец, защото носи у себе си своя страх, но понякога хора, които определяме като страхливци, могат да ни изненадат с невероятни прояви на смелост, ако не знаят предварително, че ги грози опасност.

Учителят Гурлойс, когото смятах още като момче за смел и безстрашен човек, бе несъмнено страхливец. По времето, когато Дрот беше капитан на послушниците, Рош и аз се редувахме да служим на учителя Гурлойс и учителя Палемон. Една вечер, след като учителят Гурлойс се прибра в покоите си, ме помоли да му пълня чашата и започна да ми се изповядва.

— Момче, знаеш ли осъдената Ая? Тя е дъщеря на военен и изглежда доста добре. Като послушник имах съвсем ограничени взаимоотношения с осъдените и поклатих отрицателно глава.

— Тя трябва да бъде обезчестена.

Нямах представа за какво говори учителят и кимнах.

— Да, учителю.

— Това е най-голямото унижение за една жена. Или за един мъж. Да бъде изнасилен от инквизитор. — Той докосна гърдите си и отметна глава, за да ме погледне. Имаше невероятно малка глава за такова голямо тяло. Ако носеше риза или сюртук (което той никога не правеше), всеки би си помислил, че са с подплънки.

— Да, учителю.

— Няма ли да предложиш ти да го свършиш вместо мен? Младо момче като теб, пълно със сокове. Само не ми казвай, че не си се окосмил.

Най-после разбрах за какво говореше той и му казах, че не знам дали това е позволено, след като съм само послушник, но ако ми заповяда, несъмнено ще му се подчиня.

— Предполагах, че ще кажеш нещо такова. Тя не е лоша жена, знаеш ли. Но е висока, а аз не ги обичам високите. Имало е някакво ликуващо копеле в тяхната фамилия, може да си сигурен в това. Кръвта сама ще се изповяда, както казват хората, макар че само ние знаем какво наистина означава това. Е, искаш ли да свършиш работата?

Той вдигна чашата си и аз я напълних.

— Ако искате, ще го направя, учителю.

Истината бе, че бях много развълнуван от тази мисъл. Дотогава никога не бях притежавал жена.

— Не, ти не можеш. Това е моя работа. Какво ще стане, ако бъда разпитан? А трябва и да го потвърдя, да подпиша документите учител съм в братството вече повече от двайсет години и никога досега не съм фалшифицирал документи. Предполагам, си мислиш, че не мога да го направя.

Мисълта все още не беше се появила в съзнанието ми, също както и противоположната (че той може би все още е запазил част от своята потентност) по отношение на учителя Палемон, чиято бяла коса, прегърбени рамене и изпъкнали лещи го караха да изглежда все едно е бил грохнал старец през целия си живот.

— Добре, погледни това — каза учителят Гурлойс и се надигна тежко от стола си.

Беше от хората, които можеха да вървят и да говорят разбрано дори и да бяха мъртвопияни. Той уверено тръгна към бюфета, макар и за момент да си помислих, че ще изтърве синия порцеланов буркан, който извади от там.

— Това е рядко и много, ефикасно лекарство — обясни той, вдигна капака и ми показа някакъв кафяв прах. — Винаги действа. Някой ден ще трябва да го използваш, така че по-добре е да знаеш отсега. Взема се само колкото можеш да побереш на нокътя си или на върха на ножа, чуваш ли? Ако вземеш малко повече, няколко дена няма да можеш да излезеш навън.

— Ще запомня това, учителю — отговорих аз.

— Разбира се, това е отрова. Всички лекарства са отрови, но тази е най-добрата, макар че малко повече може да те убие. Не трябва да я вземаш втори път, докато луната не се смени. Разбра ли?

— Тогава ще е по-добре, ако брат Корбиниан претегли дозата, учителю. — Корбиниан беше нашият аптекар и аз го предложих, защото се страхувах, че учителят Гурлойс може да глътне цяла лъжица от праха.

— Но защо? Аз нямам нужда от подобно нещо. — Той ме погледна надменно, затвори буркана и с трясък го сложи на лавицата в бюфета.

— Много добре, учителю.

— Още повече — той ми намигна — че имам и това.

От торбичката на колана си той извади един железен фалос. Дълъг беше около педя и половина и имаше кожен каиш откъм задния край. Хрумна ми мисълта, че виното го е вдетинило и направило наивен като малко дете, което не може да направи голяма разлика между дървения си кон и истинското животно.

— „Обезчестяване“, това е тяхна дума. Това, което виждаш, е мястото, където са ни оставили. — Учителят Гурлойс шляпна с железния фалос по ръката си със същото движение, което маймуночовекът направи, когато ме заплаши с боздугана си. Изпитвах погнуса.

Но едва ли щях да изпитам подобно нещо, ако сега попаднех в същата ситуация. Никога не съчувствах истински на осъдените, защото никога не мислех за тях. Това беше някакъв вид антипатия, която изпитвах към учителя Гурлойс, който въпреки своите размери и сили разчиташе на някакъв съмнителен кафяв прах, и още по-лошо — на железния фалос, който можеше да е отрязан от някоя статуя и навярно наистина беше отрязан от там. И все пак бях го виждал и в други ситуации, когато трябваше да се изпълни заповед, преди осъденият да е умрял. Тогава той действаше бързо, решително и без помощта на праха или фалоса.

Учителят Гурлойс тогава се беше проявил като страхливец. И все пак неговата страхливост бе за предпочитане пред куража, който аз щях да проявя на негово място, защото смелостта невинаги е добродетел. Аз се държах смело, когато се сражавах с човекоподобните маймуни, но тогава куражът ми не беше нищо друго, освен смесица между безразсъдна смелост, реакция на изненада и отчаяние. Сега, когато се връщах обратно по тесния тунел, в който очевидно нямаше никаква причина да се страхувам, аз треперех от страх и една не си разбих главата в ниския таван. Но това не ме накара да спра или да забавя крачка, докато най-накрая не видях отвора, през който бях влязъл, осветен от благословената зеленикава лунна светлина. Тогава вече се спрях. Сметнах, че съм в пълна безопасност, избърсах меча си с грубата тъкан на плаща и го прибрах в ножницата.

След като направих това, преметнах го през рамо, обърнах се и потърсих с върха на прогизналия си ботуш цепнатините, благодарение на които бях се изкатерил горе. Едва бях стигнал до третата пукнатина, когато две стрели от арбалет изсвистяха към скалата точно до главата ми. Едната от тях очевидно беше дефектна, защото остана в стената, горейки с бял пламък. И сега си спомням колко удивен и изненадан бях тогава. Надявах се, че това не са арбалети, които автоматично поставят нова стрела на мястото на изстреляната.

Последва нов залп, който едва не ме заслепи, а след него и още един, който експлодира на няколко педи от главата ми. Не можех да чакам повече и отскочих назад, преди стрелците да са ме улучили.

Знаех още преди да полетя надолу, че под краката ми, там, където падаха водите на потока, има дълбок вир. Потънах, но тъй като вече бях достатъчно мокър, това нямаше значение и дори се оказа с положителен ефект, защото угаси искриците полепнали по лицето и ръцете ми.

За да се задържа дълго под повърхността, се изискваха умения. Водата ме грабна сякаш бях върбова пръчка и ме запрати нагоре. За мой късмет това се оказа на известно разстояние от скалите и можах да зърна моите нападатели, докато се изкачвах по брега. Бяха двама мъже и жена и гледаха към мястото, където каскадата падаше от входа на пещерата.

Извадих Терминус Ест, за последен път тази вечер и извиках:

— Тук съм, Аджиа.

Както бях предположил по-рано, това беше тя, но когато се обърна (много по-бързо от мъжете), видях добре лицето й, осветено от лунната светлина. То ми подейства ужасяващо, макар да беше красиво, защото щом тя бе тук, то Текла наистина бе мъртва.

Мъжът, който беше по-близо до мен, направи грешката да вдигне арбалета си към рамото, вместо да стреля веднага, без да се прицелва. Приклекнах, прерязах краката му под коленете, а стрелата профуча над главата ми като метеор.

За времето, докато се изправя, вторият мъж се бе отказал от арбалета си и изваждаше нож. Аджиа реагира отново по-бързо и преди още неговото оръжие да е излязло от канията, тя замахна към мен със закривена кама, на чийто връх сигурно имаше отрова. Отскочих настрани и избегнах първия й удар, а втория отбих, макар острието на Терминус Ест да не бе подходящо за фехтовка. Моята атака я накара да отстъпи назад.

— Мини му в гръб — заповяда Аджиа на втория арбалетист. — Аз ще го нападна отпред.

Мъжът не отговори. Вместо това устата му се отвори широко, но острието на оръжието му мина далеч от мен.

Преди да осъзная, че не съм бил целта на неговата атака, покрай мен профуча някакво запъхтяно, светещо същество. Миг по-късно чух неприятния звук от счупен човешки череп. Аджиа се завъртя с грацията на пантера и щеше да прободе маймуночовека, ако не бях избил от ръката й отровното острие, което отлетя във вира. Тя се опита да побегне, но аз я хванах за косата и я заставих да коленичи.

Маймуночовекът мънкаше нещо над трупа на арбалетиста, който току-що беше убил. Дали смяташе да го ограби, или го разглеждаше от чист интерес, не разбрах.

Сложих крака си върху врата на Аджиа, маймуночовекът се обърна към мен, погледна ме, а след това коленичи и вдигна нагоре ръце в същата поза, която бях видял вече във вътрешността на мината. Едната му ръка липсваше и аз разпознах перфектния откос на Терминус Ест. Човекоподобната маймуна измърмори нещо, което отново не можах да разбера.

Все пак се опитах да му отговоря.

— Да, аз направих това. Съжалявам много. Вече сключихме мир.

Умолителният му поглед остана и съществото отново каза нещо. Кръвта все още течеше от раната му, но предполагах, че неговата раса разполага с някакъв механизъм, който да спира кръвотечението от големите вени, както съм чувал, че тайлакодонтите могат да правят. В противен случай маймуночовекът щеше да умре от загуба на кръв.

— Аз го направих — опитах се да му обясня. — Но тогава все още се биехме, малко преди хората ти да видят Ноктите на Помирителя. — Тогава ми хрумна мисълта, че може би съществото ме е последвало навън, за да хвърли още един поглед върху скъпоценния камък, преодолявайки страха си от чудовището, което бяхме разбудили в недрата на мината. Пъхнах ръка в ботуша си и извадих Ноктите, но в същата секунда осъзнах, че съм бил голям глупак да сложа нещо толкова ценно съвсем близо до ръката на Аджиа. Очите й веднага проблеснаха с алчност, а маймуночовекът се унижи още повече и протегна напред това, което бе останало от ръката му.

За момент всички останахме неподвижни и сигурно сме представлявали странна гледка на призрачната лунна светлина. Учуден глас — този на Йонас — извика „Севериън!“ някъде високо над нас. Като звук на тромпет в пантомимна пиеса, който слага край на преструвките, този вик прекъсна и нашето внезапно възникнало драматично положение. Свалих надолу Ноктите и ги скрих в дланта си. Маймуночовекът побягна към скалите, а Аджиа започна да ругае под ботуша ми.

Едно плясване с широката страна на меча ми я успокои, но аз не вдигнах крака си, докато Йонас не се приближи. Сега вече бяхме двама и за нея ставаше по-трудно да се измъкне.

— Помислих си, че може да имаш нужда от помощ — каза Йонас. — Изглежда, че съм сгрешил. — Той огледа труповете на двамата убийци, които Аджиа беше наела.

— Това не беше истинска битка — отвърнах аз.

Аджиа се надигна и започна да разтрива врата и раменете си.

— Бяхме петима и щяхме да те пипнем, но телата на тези светещи мъже-тигри започнаха да излизат от дупката и двама от хората ми се изплашиха и побягнаха.

Йонас почеса глава с металната си ръка. Звукът беше като от чесало върху гърба на кавалерийски кон.

— Значи наистина съм видял това, което си мислех, че съм видял. Бях започнал да се чудя.

Попитах го какво е видял.

— Някакво светещо същество в кожени дрехи, което ти правеше реверанс. Мисля, че държеше в ръката си чаша с горящо бренди. Или беше тамян? Какво е това тук? — Йонас се наведе към мястото, където преди бе коленичил маймуночовекът.

— Боздуган.

— Да, виждам. — Имаше ремък от сухожилия, в края на костната дръжка и Йонас пъхна ръката си в него. — Кои бяха тези хора, които се опитаха да те убият?

— Щяхме да го убием, ако не беше плащът му — просъска Аджиа. — Видяхме го как излиза от мината, но когато започна да слиза надолу плащът му го покри и моите хора не успяха добре да се прицелят.

Обясних на Йонас възможно най-накратко как съм се запознал с Аджиа и нейния брат–близнак, а после му описах и екзекуцията на Аджилус.

— Тогава тя е дошла, за да се присъедини към него — каза Йонас, гледайки окървавеното острие на Терминус Ест. Той сви рамене. — Оставих кобилата си ето там и може би трябва да отида да я нагледам. Какво мога да кажа, след като не съм видял нищо? Не беше ли тази жената, която ти изпрати писмото?

— Трябваше да се досетя, че е тя, Йонас. Бях й разказвал за Текла. Дори ти не знаеш за нея, но Аджиа знаеше и затова е написала писмото от нейно име. Бях й споделил чувствата си към Текла, когато се разхождахме в Ботаническите градини на Несус. Имаше доста грешки в писмото, неща, които Текла никога не би допуснала, но аз не се усъмних.

Отстъпих настрани и сложих Ноктите дълбоко в ботуша си.

— Може би трябва да отидеш да нагледаш животното. Моят кон изглежда се е откъснал от поводите си и ще трябва да яздим твоята кобила на смени.

Йонас кимна и пое в посоката, откъдето бе дошъл.

— Ти си ме очаквала, нали? — попитах Аджиа. — Чух някакъв шум, който подплаши бойния ми жребец. Това си била ти, нали? Защо не ме уби тогава?

— Бяхме ето там. — Тя посочи към височината. — Исках мъжете, които наех, да те убият, още когато газеше из потока. Но те бяха твърдоглави, каквито винаги са били всички мъже. Казаха, че не искат да си хабят стрелите и е по-добре да оставим съществата от пещерата да те убият. Ядосах се и изтъркалях един камък, най-големия, който можах да помръдна, но вече беше твърде късно.

— Те ли ти казаха за мината?

Аджиа сви голи рамене и лунната светлина превърна плътта й в нещо много красиво и изящно.

— Нали смяташ да ме убиеш? Това няма голямо значение. Всички местни хора разказват какви ли не истории за това място. Тези същества излизат от пещерата по време на буря, слизат долу в селата и крадат животни от оборите, а понякога дори влизат в къщите и отвличат деца. Носи се легенда, че охраняват голямо съкровище и аз го написах в писмото. Помислих си, че ако не искаш да видиш Текла, ще дойдеш заради съкровището. Мога ли да се обърна с гръб, Севериън? Не искам да гледам как замахваш.

Когато го каза, от сърцето ми падна товар. Не бях сигурен, че ще мога да отсека главата й, ако ме гледа в очите.

Вдигнах моя „железен фалос“ и когато го направих, усетих, че искам да попитам Аджиа още нещо, но не можех да си спомня какво.

— Удряй — промълви тихо тя. — Готова съм.

Потърсих по-добра опора на краката, си и пръстите ми намериха женската глава гравирана на дръжката на Терминус Ест. От тази страна бе и острието за екзекуции на жени.

Малко по-късно Аджиа отново повтори:

— Удряй!

Но аз вече се катерех нагоре по хълма.

8.

МОРСКИ ОДАЛИСКИ

Върнахме се в хана, без никой от нас да пророни и дума. Движехме се бавно и източният хоризонт вече посивяваше, когато стигнахме покрайнините на селището. Йонас тъкмо сваляше седлото на кобилата, когато събрах смелост и казах:

— Не я убих.

— Знам — отговори той, без да ме поглежда.

— Чух гласа й, когато ти вече се приближаваше към мен. Как мислиш, ще опита ли отново?

За момент се замислих, а през това време той занесе малкото седло и юздите в помещението за конски амуниции.

— Да, сигурен съм, че ще опита отново — казах аз, когато Йонас се върна. Не съм й поискал обещание или клетва, ако това имаш предвид. Но дори и да ми беше дала, нямаше да я спази.

Излязохме заедно от обора. В двора вече беше достатъчно светло, за да виждаме кладенеца и широките врати на хана.

— Не мисля, че щеше да е правилно, но аз щях да го направя — каза Йонас. — Щях да си представя как някой ме промушва, докато спя в мръсна постеля и щях да завъртя това нещо. — Той замахна с боздугана, имитирайки жесток, лишен от грация удар. Металната глава, проблесна на първите лъчи на слънцето и двамата ахнахме от изненада.

Боздуганът беше от буца самородно злато.

Никой от нас двамата нямаше желание да се включи към празненствата, които панаирът предлагаше на тези, които бяха гуляли цяла нощ. Прибрахме се в стаята, която разделяхме, и се приготвихме да спим. Йонас ми предложи да разделим златото, но аз отказах. Имах доста пари, които бях получил като авансово плащане за работата си. Йонас живееше изцяло от моята щедрост. Сега бях щастлив, че той повече няма да се чувства длъжник. Бях леко засрамен от това, виждайки какво голямо доверие ми има моят приятел. Спомних си също колко грижливо прикривах (а и в момента го правех) съществуването на Ноктите. Чувствах се задължен да му кажа за тях, но не го направих, а точно обратното — свалих прогизналия си ботуш и подпъхнах Ноктите в чорапа си.

Събудих се около обяд и след като със задоволство установих, че Ноктите са на мястото си, събудих Йонас, както ме бе помолил…

— Трябва да има някой бижутер на панаира, който може да ти каже колко струва златото — каза той. — Надявам се, че ще мога да се спазаря с него. Ако искаш, ела с мен.

— Мисля да хапнем нещо, а докато свърша, ще е време да се появя на ешафода.

— Отново работа, а?

— Да — отвърнах аз, изправих се и взех плаща си.

Беше разкъсан на няколко места, а ботушите ми бяха кални и все още мокри.

— Някоя от жените долу може да ти го зашие. Няма да е като нов, но ще изглежда по-добре. — Йонас отвори широко вратата. — Хайде, идвай, ако си гладен. Защо гледаш толкова замислено?

Когато ни сервираха няколко блюда с вкусни ястия и жената на ханджията шиеше в другата стая моя плащ, аз му разказах цялата история, която се разигра в мината и завърши с чудовищните стъпки под земята.

— Странен човек си — въздъхна Йонас.

— Не, ти си по-странен. Не искаш хората да го знаят, но си чужденец.

— Какоген? — усмихна се Йонас.

— Не, чуждоземец.

Йонас първо поклати глава, но после кимна.

— Да, предполагам, че съм такъв. Но ти имаш талисман, който има власт над тези кошмарни същества и си открил огромно сребърно съкровище. Ала разказваш за това, все едно че обсъждаш какво ще е времето утре.

Отхапах залък хляб.

— Да, доста странно е — съгласих се аз. — Но най-странното нещо не съм аз, а самите Нокти. Колкото до това, че ти разказвам за тях, не виждам повече причина да крия. Можех да открадна златото ти, да го продам и да пропилея парите. Но това няма да е същото, както ако някой се опита да открадне Ноктите. Не знам какво ме кара да мисля така, но съм убеден, че който ги вземе, ще го сполетят големи беди. Казах ти вече, че Аджиа ги беше откраднала. Колкото до среброто…

— И тя ги сложи в твоя джоб?

— В торбичката, която виси на колана ми. Спомняш си, че нейният брат трябваше да ме убие, нали? След това те щяха да вземат Терминус Ест и одеждите ми. Аджиа щеше да има меча, дрехите ми и реликвата и можеше да се представя под мое име, а всичко, което извършва, да се приписва на мен. Спомням си…

— Какво?

— Пелерините. Те ни спряха, когато се опитвахме да се измъкнем. Йонас, как мислиш, могат ли някои хора да четат мисли?

— Разбира се.

— Не всички са толкова сигурни. Учителят Гурлойс споделяше подобна мисъл, но учителят Палемон не искаше дори и да чуе. И все пак си мисля, че върховната жрица на Пелерините можеше да го прави или поне притежаваше такава дарба. Тя знаеше, че Аджиа е откраднала нещо, не аз. Тя я накара да се съблече, за да могат да я претърсят, но не и мен. По-късно тяхната катедрала беше разрушена и мисля, че това стана, защото загубиха покровителството на Ноктите. Все пак всички знаеха, че това е катедрала на Ноктите.

Йонас кимна замислено.

— Не исках да те питам за това, което ми разказа. Интересува ме твоето мнение за стъпките, които чух. Всички хора знаят, че Еребус, Абая и другите същества от морските дълбини някой ден ще излязат на сушата. Затова исках да те попитам за тях. Струва ми се, знаеш много повече неща от обикновените хора.

Лицето на Йонас, което преди беше открито, изведнъж придоби тайнствено изражение.

— Защо мислиш, че знам нещо повече от останалите?

— Защото си бил моряк и защото при портата ми разказа историята за фасула. Може би си виждал кафявата книга, която чета горе в стаята. В нея се разказва за всички тайни на света или поне коментариите на влъхвите за тях. Не съм я прочел цялата, дори и до половината не съм стигнал, макар и с Текла да четяхме по една глава за няколко дни и след това да обсъждахме прочетеното. Забелязах също така, че всички обяснения в тази книга са много прости, сякаш са написани за деца.

— Също както и моята история.

Аз кимнах.

— Твоята история може да е от същата книга. Когато за първи път я занесох на Текла, предполагах, че това са детски истории или приказки за възрастни. Но когато започнахме да обсъждаме някои от мислите, записани в нея, разбрах, че това е единственият начин, по който те могат да бъдат изразени. Ако авторът е искал да опише нов начин, по който да се произведе вино, или най-добрите пози за правене на любов, той е можел да използва професионален и точен език. Но в тази книга той е написал това, което е искал да каже. Например: „В началото беше само хексамерон[1]“ или „Не е смисълът в това да видите в иконата застинал лик, а застиналостта на лика“. Нещото, което чух да се движи под земята… не е ли едно от нещата, описани в книгата?

— Не знам — отвърна Йонас. — Дори не съм я виждал. — Той се изправи. — Излизам, за да продам този боздуган, но преди това ще ти кажа какво казват всички жени на съпрузите си: „Преди да зададеш някакъв въпрос, помисли върху това дали наистина искаш да знаеш отговора.“

— Един последен въпрос — рекох аз. — Обещавам, че след това няма да те питам нищо повече. Когато преминахме през Стената, видяхме, че там има войници и ти спомена, че те са тези, които трябва да се опитат да спрат Абая и останалите. Възможно ли е маймуночовеците да са войници, чиято задача е да спрат подземното чудовище? И ако те наистина са такива, какво трябва да направят войниците с човешки ръст, когато противниците им са с ръста на великани? И защо древните властелини не са използвали хора за войници?

Йонас уви боздугана в един парцал и го запрехвърля от ръка на ръка.

— Това май са повече въпроси, а не един. Единственият, на който мога да ти отговоря със сигурност, е вторият. Ще предположа за другите два, а след това разчитам, че ще изпълниш обещанието си. Не искам повече да обсъждаме тези неща. Отговарям на последния ти въпрос. Древните властелини са използвали хора за войници. Но армията, която създали чрез хуманизиране на животни и разбира се, чрез тайно превърнати в чудовища хора, се оказала много по-дееспособна и лоялна. Логично и разбираемо е, след като населението мразело своите управници, а още по-силно ненавиждало техните слуги, които не били човеци. Затова тези войници са можели да издържат и да оцеляват при много по-тежки условия, отколкото обикновените войници. Може би затова са ги използвали в Стената. Не знам, възможно е да съществува съвсем различно от моето обяснение.

Йонас замълча, отиде до прозореца, но не погледна към улицата, а нагоре към небето.

— Не знам дали и твоите маймуночовеци не са някакъв хибрид. Този екземпляр, който аз видях, твърде много приличаше на човек, като се изключи, разбира се, светещата му кожа. В такъв случай съм принуден да се съглася с теб, че това са човешки същества, които са претърпели някакви промени в резултат на живота си под земята и контакта си с реликвите на погребания град. Ърт е доста стара планета и без съмнение крие несметни съкровища от отдавна отминали времена. Златото и среброто не се променят, но техните пазители могат да претърпят странни метаморфози, за разлика от тези, които правят вино от грозде или перли от стрити миди.

— Но защо ние, което сме свикнали с падащия всяка вечер мрак, не сме се променили?

Йонас не ми отговори и аз си спомних, че му обещах да не го питам нищо повече. Все пак, когато ме погледна, съзрях нещо в очите му, което ми казваше, че е глупаво да задавам подобен въпрос. Всъщност и ние се бяхме променили.

— Добре — прекъснах най-накрая мълчанието. — Не си длъжен да ми отговаряш. Но какво ще кажеш все пак, как могат войниците, които са само хора, да се изправят срещу морските чудовища?

Йонас отново се обърна към прозореца и погледна нагоре.

— Ти беше прав, че Еребус и Абая са огромни като великани. Признавам, че съм изненадан. На повечето хора въображението е прекалено слабо, за да си представят нещо толкова голямо. Те смятат чудовищата за не по-големи от техните къщи. Истинските им размери са толкова големи, че докато са на този свят, те не могат да напуснат водата, защото собственото им тегло ще ги смаже. Не си мисли, че ще атакуват Стената с голи ръце или пък ще мятат огромни камъни срещу нея. Но чрез начина си на мислене те си спечелват верни слуги, които могат да хвърлят срещу всичко, което се окаже техен противник.

Йонас се обърна, отвори вратата на хана, излезе навън и се вля в суматоха на улицата. Аз останах там, където бях, облегнал лакът на масата, на която бяхме закусвали. Изведнъж си спомних съня, който бях сънувал, когато спах на едно и също легло с Баландер. Тогава думите на жената-чудовище бяха: „Земята няма да може да ни издържи.“

Сега вече достигнах до тази част от историята, когато трябва да напиша нещо, което съзнателно отбягвах да споменавам досега. Вие, които четете моето писание, не може да не сте забелязали, че не се притеснявам да описвам събития, които са се случили преди много години, да преразказвам всичко с точните думи, които са били отправени по мой адрес, и тези, с които аз съм отговорил. Вероятно си мислите, че използвам този прийом, за да тече историята ми гладко и последователно. Трябва да ви кажа, че истината е съвсем друга. Аз съм един от хората, прокълнати да помнят всичко. Все пак ние, хората, можем, както съм чувал да казват, да запомним абсолютно всичко. Например не мога да си спомня в какъв ред бяха подредени книгите от огромната библиотека на учителя Ултан. Но за това пък помня неща, които никой не би предположил — местоположението на всеки предмет, който е бил на масата през детството ми, и благодарение на това, както вече може би сте забелязали, в съзнанието ми ненадейно изникват разни случки от преди много, много време.

Моята изключителна памет ме направи един от любимите ученици на учителя Палемон и може би това е причината да се появи и това повествование. Ако той не беше ме избрал измежду другите, сега нямаше да бъда изпратен в Тракс, носейки неговия меч.

Някой казват, че тази способност е свързана с посредствен разум, но аз не мога да съдя за това. Това крие опасност, с която съм се сблъсквал неведнъж. Когато концентрирам съзнанието си върху миналото, както правя това сега, опитвайки се да си спомня моя сън, виждам всичко толкова ясно, че сякаш се пренасям в онези минали дни и ги виждам съвсем реално, включително и себе си. Стига да затворя очи и се озовавам в килията на Текла, така, както направих това една зимна вечер. Пръстите ми усещат топлината й, парфюмът й пълни ноздрите ми, подобно аромата на затоплени от слънцето лилии малко преди да бъдат прежурени. Вдигам роклята й и обхващам гъвкавото й като върба тяло, усещам как твърдите й зърна докосват лицето ми…

Виждате ли? Прекалено лесно е да се пропилеят часове и дори дни в подобни спомени, в които потъвам някой път толкова дълбоко, че изглеждам като замаян от вино или опиум. Така се случи и сега. Стъпките, които чух в пещерата на маймуночовеците, все още ехтяха в съзнанието ми. Търсейки някакво обяснение, аз се върнах към моя сън, сигурен, че този път знам откъде може да е дошъл, и надявайки се да открия нещо повече от бледите и неясни внушения.

Отново възсядам епископски крилат кон. Пеликаните летят под нас със стегнати, бързи махове на големите си криле. Чайките кръжат и пищят пронизително.

Падам, премятам се във въздушната бездна и със свистене цопвам в морето, но за известно време оставам да вися между вълните и облаците. Извивам като дъга тяло, навеждам глава надолу и краката ми плющят като знаме зад мен. Така разцепвам водата и виждам в нея да плува чудовищно същество с много глави и змии вместо коса, а под него — пясъчна градина. Гигантското същество вдига ръцете си, които са като дънери на чинари. Всеки негов пръст завършва с тъмночервени нокти. Тогава изведнъж осъзнавам, че Абая ми е изпратила този сън. Тя търси начин да ме включи в най-великата и последна война на Ърт.

Тиранията на спомените вече превзема волята ми. Макар да можех да видя титаничните одалиски и тяхната градина, зная, че те не са нищо повече от сън, който се опитвам да си спомня. Въпреки това не мога да се откъсна от тяхното обаяние и от виденията си. Ръцете им ме грабват като кукла и аз се подмятах между метресите на Абая. Те ме вдигат от широкия, удобен стол, на който седя в хана, и аз не мога да откъсна мислите си от морето и обитаващите го зеленокоси жени.

— Той спи.

— Но очите му са отворени.

— Да донесем ли меча? — пита трети глас.

— Донеси го, може да има работа за него.

Титанките изчезват. Мъже, облечени в кожи от елени и груби вълнени дрехи, ме държат от двете страни. Единият от тях, който има доста изплашено лице, държи върха на камата си опрян в гърлото ми. Мъжът, който е от дясната ми страна, държи Терминус Ест. Това е доброволецът с брадата, който бе помогнал да бъде изваден Барнох от зазиданата къща.

— Някой идва.

Мъжът с изплашеното лице се отдръпва настрани. Чувам как вратата се отваря с трясък и малко след това — изненадания вик на Йонас, когато хващат и него.

— Това е твоят господар, нали? — пита го брадатият. — Добре, не мърдай, приятелю, или ще се каеш. Ще убием и двама ви.

[1] Хексамерон — период от шест дни, през които според Библията е създаден светът. — Б.пр. ↑

9.

ГОСПОДАРЯТ НА ГОРАТА

Принудиха ни да застанем с лица към стената, докато завържат китките ни. Наметалата ни бяха смъкнати, за да се прикрият кожените ремъци и да изглежда съвсем естествено, че ръцете ни са скръстени отзад. Отведоха ни в задния двор, където огромен балучитър престъпваше тежко от крак на крак под товара на платформа от желязо и животински рог. Мъжът, който държеше лявата ми ръка, удари звяра с остена си и ние се качихме на гърба му.

Когато двамата с Йонас дойдохме на панаира в Салтус, пътят ни пресече хълмове от отломки и парчета, извадени от мините, хълмове, издигнати от камъни и изпочупени тухли. Когато яздих, подлъган от фалшивото писмо на Аджиа, галопирах покрай тези възвишения и пътеката, която се виеше през гората, в нейната най-близка до селото част. Сега ние тръгнахме покрай купчини руда, през които просто нямаше път. Тук, освен баластрата миньорите бяха изхвърлили предишните си находки, за които бяха сметнали, че ще посрамят селото или професията.

Всичко лежеше нахвърляно на купища, достигащи височина поне десетина пъти повече от високия гръб на балучитъра. Какво ли нямаше там. От неприлични статуи, прекатурени и натрошени, до човешки кости, по които имаше засъхнала плът и развяваща се коса. Виждаха се десетки хиляди мъже и жени. Тези, които чакаха възкресение бяха съхранили телата си и лежаха килнати като пияници след гуляй. Кристалните им саркофази бяха разбити, а крайниците им стърчаха в гротескни пози. Облеклото им беше излиняло и разпокъсано. Очите им невиждащо гледаха към небето.

Отначало аз и Йонас се опитахме да зададем въпроси на хората, които ни бяха пленили, но те ни заставиха да замълчим. Сега, след като балучитърът навлезе сред това поле на тлението и разрушението, те се поотпуснаха малко и аз отново ги попитах къде ни водят. Отговори ми мъжът с уплашеното лице:

— В пустошта, домът на свободните мъже и хубавите жени.

Спомних си за Аджиа и го попитах дали служи на нея, но той се разсмя и поклати глава.

— Не, моят господар е Водалус.

— Водалус!

— О! — възкликна той. — Очевидно го познаваш. — Той бутна мъжа с брадата, който яздеше заедно с нас на платформата. — Няма съмнение, че Водалус ще се отнесе подобаващо с теб, щом толкова изкусно измъчваше един от неговите сподвижници.

— Познавам го, наистина — отвърнах аз. — Бях готов да кажа на мъжа с изплашено лице, че бях спасил живота на Водалус, още когато бях капитан на послушниците. Но тогава си помислих, че Водалус може изобщо да е забравил за тази случка. Затова казах, само че ако съм знаел, че Барнох е сподвижник на Водалус, нямаше в никакъв случай да изпълня екзекуцията. Естествено излъгах, защото още когато приех предварително си заплащане, разчитах да намаля страданията на Барнох. Лъжата не ми помогна с нищо. Тримата, дори и водачът на балучитъра, бурно се разхилиха.

Когато веселието им премина, попитах:

— Снощи яздих на североизток от Салтус? Натам ли отиваме?

— Значи там си бил? Нашият господар дойде да те търси, но се върна с празни ръце. — Мъжът с уплашеното лице се усмихна, защото явно в съзнанието му премина мисълта, че е изпълнил мисията, на която се бе провалил самият Водалус.

— Отиваме на север, погледни слънцето — прошепна ми Йонас.

— Да, точно така — отговори човекът със страхливото лице, който изглежда имаше остър слух. — На север, но не за дълго. — После, за да убие времето, той ми разказа накратко как се отнася неговия господар с пленниците. Повечето описани методи бяха изключително примитивни, по-скоро с театрален ефект, отколкото предназначени за бавна агония.

Сякаш огромна ръка пусна завеса над нас и сенките на дърветата паднаха върху платформата. Блясъкът на милионите стъкла от разбитите саркофази и втренченият взор на мъртвите очи останаха зад нас и ние навлязохме в зелената сянка на вековна гора. Сред огромните дънери дори и балучитърът, който имаше ръст поне три пъти по-висок от човешкия, не изглеждаше нищо повече от малък, подтичващ звяр, а ние, яздейки на гърба, бяхме като пигмеи изскочили от детска приказка.

Тогава ми хрумна, че тези дървета са били съвсем малко по-ниски от времето, когато съм се родил. Те са се издигали както сега и когато съм играл сред кипарисите и гробниците на нашия некропол. Щяха да останат тук и да поглъщат последните зари на умиращото слънце и когато аз вече ще съм мъртъв. Видях колко малко значение има дали съм жив или мъртъв, макар да чувствах живота си като нещо много скъпо. Тези мисли ме накараха за малко да забравя това свое настроение, в което бях готов да се боря и за последния си миг живот, макар и да продължавах да се интересувам дали ще се спася или не.

— Севериън, добре ли си?

Беше гласът на Йонас. Аз го погледнах с учудване.

— Да. Защо, зле ли изглеждам?

— Така ми се стори.

— Бях се замислил за това колко ми е познато това място и се опитвах да разбера защо. То връща в паметта ми спомените за много слънчеви дни в нашата Цитадела. Тези дървета са почти толкова големи, колкото и неговите кули. Повечето от тях са обрасли с върбалаци, така че там е много тихо и през зимата, и през лятото, а светлината, която влиза през прозореца, е смарагдовозелена. Тук е също толкова тихо…

— Да?

— Ти сигурно си пътувал много пъти с лодка, Йонас?

— Да, доста пъти.

— Това исках и аз самият да направя от известно време. За първи път пътувах по вода, когато Аджиа и аз поехме към острова с Ботаническите градини, а по-късно пресякохме и Острова на птиците. Движението на лодката е подобно на това да яздиш този звяр. Безшумно е, с изключение на лекото плясване, когато греблата се потапят във водата. Сега се чувствам така, сякаш пътувам из Цитаделата с тържествено украсена лодка.

Йонас беше толкова сериозен, че гледайки лицето му, не можах да се сдържа и избухнах в смях. След това се надигнах с намерението да погледна към горската пътека, като дам воля на фантазията си.

Едва се бях надигнал, когато мъжът с изплашено лице също се изправи. Държейки острието на камата си допряно до гърлото ми, той ми заповяда да седна. Въпреки заплахата, аз отказах.

Мъжът размаха заплашително оръжието си.

— Сядай веднага или ще ти разпоря корема!

— Но така няма ли да се лишиш от славата, че си ме заловил, попитах аз. — Не мисля, че ще го направиш. Почакай другите да кажат на Водалус, че си ме заловил, а след това си ме разпрал, докато ръцете ми са били завързани.

Сега дойде време и на съдбата да се намеси. Брадатият мъж, който държеше Терминус Ест се опита да го извади, но очевидно не беше привикнал да борави с толкова дълъг меч. За да се извади подобно оръжие, необходимо е да се хване здраво дръжката с едната ръка, а с другата — основата на ножницата, след това двата лакътя едновременно да се разтворят на достатъчно разстояние пред гърдите. Брадатият мъж вместо това започна да тегли меча, както се изскубва упорит бурен с дълбоки корени. При тази деликатна и сложна операция той бе изненадан от непремерената стъпка на животното и залитна към мъжа с изплашеното лице. Острието, идеално наточено да разцепи и косъм, поряза и двамата. Мъжът с уплашеното лице ужасено отстъпи назад, а Йонас му подложи крак и притискайки коляното му, го преметна през седлото на балучитъра.

Междувременно брадатият мъж пусна на земята Терминус Ест и се взря в раната на ръката си, която беше доста дълга, а нямаше съмнение — и доста дълбока. Познавах този меч така, както познавам и собствената си ръка, отне ми само секунда да се наведа, да хвана дръжката му и придържайки острието между петите си да разрежа ремъка, с който бяха завързани китките ми. Мъжът също не бездействаше и щеше да ме изпревари и да ме убие с камата си, ако Йонас не го беше ритнал между краката.

Той се преви на две и преди да може да се изправи, аз вече бях надвиснал над него с Терминус Ест.

Съкращаването на мускулите накара тялото му да се изопне, а това често се случва, когато осъденият не е поставен на колене. Мисля, че пръските кръв бяха първият знак, който получи водача на животното, че нещо не е наред. Той се обърна, за да види какво става и аз успях този път да действам много прецизно. Леко приведен на перилата на седлото изпълних хоризонтален удар, държейки острието само с едната си ръка.

Главата му тупна на земята и точно тогава балучитъра се промуши между две близки големи дървета така, както мишка се промушва в цепнатината на някоя стена. Пред нас се откри горска поляна, по-голяма от тези, които бях видял досега в тази гора. Тук тревата и папратите растяха буйно, а зайчетата, образувани от златиста слънчева светлина, играеха върху туфи мъх. Тук Водалус бе избрал мястото за своя престол. Заедно с благородната Теа той седеше под балдахин, изплетен от ресили лози, и съдеше или награждаваше своите последователни.

Йонас не видя нищо от това, защото все още бе проснат на пода на платформата и се опитваше да разреже с кама ремъците, стегнали китките му. Помогнах му и отново се изправих, опитвайки се да запазя равновесие върху тръскащия се гръб на балучитъра. В ръката си все още стисках Терминус Ест, опръскан с кръв до дръжката. Стотици лица се обърнаха към нас, когато излязохме на поляната, ведно с тях и това на седящия на трона си ликуващ и лицето на неговата красива съпруга. Прочетох по очите им удивлението от това, което виждаха.

Голямото животно, яхнато от мъж без глава с гърди, опръскани с кръв, а на платформата самият аз, с развяващ се, опушено черен плащ и окървавен меч в ръка.

Ако се бях опитал да сляза, да побягна или да пришпоря животното, със сигурност щях да бъда убит. Вместо това аз запазих присъствие на духа, както бях направил, когато преминахме през гробището от неизвестни мъртъвци, покрай редицата от саркофази и през гората от гигантски дървета. Останах така, както си бях, а животното, загубило водача си, намали ход, но продължи да се движи напред, докато не стигна до подиума с трона и балдахина от лози.

Балучитърът спря и трупът на водача политна напред, падайки в краката на Водалус. Наведох се напред, плеснах животното с широката страна на меча си и то коленичи.

Водалус се усмихна. Тънка усмивка, която изразяваше много неща, но на първо място — задоволство.

— Изпратих хората си да ми докарат палач — каза той. — Виждам, че са успели.

Поздравих го, държейки меча с две ръце пред гърдите си така, както ме бяха учили, че се поздравява ликуващ, дошъл да наблюдава екзекуция в Големия двор.

— Сеньор, те не са ти довели същински палач. Едно време, ако не бях аз, и вашата глава можеше да падне в току-що разкопаната земя.

Водалус се втренчи в лицето ми, вместо в меча и плаща ми, и след около минута каза:

— Да, ти си онзи младеж. Не беше ли това доста отдавна?

— Достатъчно отдавна, сеньор.

— Ще говорим за това, когато останем насаме, но сега имам обществени задължения. Застани тук. — Той ми посочи мястото, отляво на трона му.

Слязох от гърба на балучитъра, следван по петите от Йонас. Двама коняри дойдоха да отведат добичето. Ние седнахме и около час наблюдавахме как Водалус обяснява плановете си, издава заповеди, раздава награди и наказания. Огледах се наоколо и разбрах, че цялата пищност на сградите, колоните и арките, с които се хвалят хората от града, не е нищо повече от имитация от камък на стволовете и сводовете от извитите клони на дърветата. Ако имаше някаква разлика, тя беше само в цветовете, защото в града преобладаваше бялото и сивото, а тук кафявото и тревистозеленото. Тогава разбрах и защо тълпите от благородници никога не могат да подчинят Водалус. Той обитаваше най-здравата и голяма крепост, която съществуваше на Ърт, по-обширна дори и от Цитаделата, която толкова обичах.

Най-накрая Водалус освободи хората си и всеки мъж и жена се отправи затам, където живееше. Той слезе от трона си и се наведе над мен, сякаш бях малко дете.

— Веднъж вече си ми служил. Затова, каквото и да се случи, ще запазя живота ти, но за известно време може би трябва да бъдеш мой гост. Сега, след като знаеш, че животът ти не е вече в опасност, ще ми служиш ли отново?

Клетвата, която бях дал на Самодържеца при моето повишение, нямаше силата да изтрие спомена за мъгливата вечер, когато се запознах Водалус. Клетвите са нещо незначително в сравнение с ползата, която можем да допринесем на другите. Духът се противопоставя на честта, но аз веднъж бях избирал. Някой казват, че за това признателност няма. Но те просто бъркат. Този, който върши дела в името на другите, се издига до Неръкотворния и за награда може да им служи до края на живота. Това казах и аз на Водалус.

— Добре! — рече ми той и ме потупа по рамото. — Ела. Чака ни трапеза. Ако ти и твоят приятел седнете на масата ми, ще ви кажа какво трябва да се направи.

— Сеньор, вече опозорих веднъж братството. Моля да не ме карате да го правя отново.

— Каквото и да правиш, то ще бъде тайна и никой няма да разбере за това — отвърна ми Водалус.

Това ми стигаше.

10.

ТЕА

Заедно с още десетина от хората му ние напуснахме пешком горската поляна и изминахме около половин левга до дълга маса, подредена между дърветата. Пак ме сложиха да седна от лявата страна на Водалус и докато другите, се хранеха, аз се преструвах, че го правя, защото очите ми се угощаваха от него и неговата дама, за която толкова често си бях спомнял, докато лежах на нара сред другите послушници в нашата кула.

Когато спасих Водалус, все още бях малко момче, а за всички момчета зрелите мъже изглеждат високи. Сега видях, че той е малко по-висок от Текла, а нейната кръвна сестра Теа — висока, колкото самата Текла. Знаех, че във вените им тече повече кръв на ликуващи, отколкото на военни като сеньор Рачо.

Истината беше, че първо се влюбих в Теа, но само благоговеех пред нея, защото тя принадлежеше на мъж, чийто живот бях спасил. Още от началото обикнах Текла, защото ми напомняше за Теа. Сега (както есента умира, а след това зимата, пролетта и лятото, а накрая всичко се повтаря) любовта ми към Теа се възроди, защото ми напомняше за Текла.

— Ти изглежда си почитател на жените — каза Водалус и аз отместих поглед.

— Твърде малко съм бил в тяхната нежна компания, сеньор. Моля да ме извините.

— Споделям твоя интерес към тях, така че няма защо да ми се извиняваш. Но ти, надявам се, не изучаваш това нежно гърло с мисълта да го прережеш?

— За нищо на света, сеньор.

— Радвам се да го чуя. — Той вдигна платото с печени дроздове, подбра един и го сложи в чинията ми. Това беше знак на особено благоразположение. — И все пак отговорът ти леко ме учудва. Смятах, че човек с твоята професия ще гледа на бедните човешки същества по същия начин, по който касапинът гледа на бичетата на заколение.

— Не мога да ви отговоря, сеньор. Не съм бил роден и обучаван за касапин.

— Невероятно! — засмя се Водалус. — Вече започвам да се учудвам, че толкова лесно се съгласи да ми служиш. Ако беше решил да си останеш затворник, щяхме да водим дълги, приятни разговори, докато по-късно реша да те използвам, както бях намислил — като разменна монета срещу нещастния живот на Барнох. Така, както се развиват нещата, ще трябва утре да те оставя да си тръгнеш. И все пак смятам, че имам за теб поръчка, която съответства на способностите ти.

— Всяка ваша поръчка, сеньор, ще бъде изпълнена.

— Пропиляваш си живота на ешафода — усмихна се Водалус. — Не след дълго ще ти намерим по-подходяща работа. Но ако смяташ да ми служиш вярно, трябва да разбереш това-онова за позициите на белите и черните фигури и като цяло — самата цел на играта. Ти трябва да знаеш къде е твоят интерес, а той е на страната на черните. Може би досега си слушал за нас, че сме разбойници и предатели, но това няма нищо общо с целите, за които се борим.

— Да матирате Самодържеца, сеньор? — предположих аз.

— Това ще е добре, ако се случи, но е само крачка по пътя към голямата цел. Ти идваш от Цитаделата. Знам, видял си много неща по време на странстванията си — стената, останала от отдавнашни времена, така че трябва да имаш някакви знания за миналото. Никога ли не ти е хрумвало, че човечеството е било по-богато и по-щастливо само преди около хилядолетие?

— Всички знаят, че сме далеч от славните дни на нашето минало — отговорих му аз.

— Това, което е било преди, трябва да се върне отново. Хората да пътуват между звездите, да прескачат от галактика на галактика, да бъдат господари на слънчевите дъщери.

Благородната Теа, която явно бе слушала досега Водалус, макар й да не бе давала признаци, че го прави, се обърна към мен и с нежен, гукащ глас попита:

— Знаеш ли как е било дадено името на нашия свят, инквизиторе? Прокълнатите хора стигнали до червения Вертанди. Помислили си, че името му звучи твърде злокобно и ще попречи на другите да ги последват и го преименували на Настояще. Било игра на думи на техния език, защото означавало едновременно и Сега, и Дар. Един от нашите възпитатели ни го разказа на мен и на сестра ми, макар че не мога да разбера как може в един език да има такова противоречие. — Водалус я слушаше с нетърпение, но, изглежда, имаше добри маниери, защото не я прекъсна. — След това и другите, които привлекли хора към най-близките възможни за обитаване планети, приели играта. Те нарекли своя свят Скълд, което означава Свят на бъдещето, а нашия свят станал Ърт — Свят на миналото.

— Боя се, че грешиш — каза й Водалус. — От сигурен източник знам, че нашата планета е получила името си от сливането на думите „краен“ и „древност“. И все пак грешката ти е толкова прекрасна, че предпочитам аз да греша, а ти да си права.

Теа се усмихна на думите му и Водалус се обърна към мен.

— Макар и да не обяснява много добре защо нашата планета Ърт е получила своето име, приказката на моята скъпа благородна Теа показва много точно същността на въпроса. А тя е, че по това време човечеството е произвеждало и управлявало свои кораби, които са пътували от планета на планета. Всички те са били конструирани в градовете на човека. Това са били велики дни за нашата раса. Нашите пра-пра-пра-отци са се устремили да покорят Вселената.

Водалус замълча за момент, сякаш очакваше някакъв коментар от моя страна.

— Сеньор, нашите знания и интелект значително са намалели през последното хилядолетие.

— О, това вече е стрела, изстреляна право в целта! Но въпреки прозорливостта и съобразителността си, ти грешиш. Не, ние не сме загубили мъдростта си. Загубили сме силата си. Науката се е развивала без прекъсване, но макар хората да са научили всичко, за да станат господари на Вселената, силата на света се е изчерпала. Ние сега едва съществуваме и изкарваме прехраната си благодарение на онова, което са построили нашите предци. Докато някой летят в своите машини и изминават по хиляди левги на ден, ние, останалите, пълзим по повърхността на Ърт. Нямаме дори възможност да стигнем от единия хоризонт до другия, преди слънцето да залезе на запад. Преди малко спомена, че трябва да матираме този хленчещ глупак — Самодържеца. Сега искам да сравня двамата самодръжци — двете могъщи сили, стрелящи се към господство. Белите търсят начин да оставят нещата така, както са, а черните — да изкарат човека отново на пътя, водещ към господство. Наричам ги бели по случайност, но не е лошо да си спомним, че през нощта виждаме звездите по-ясно, докато те стават невидими под червеникавата светлина на деня. Е, на коя от тези две сили си решен да служиш?

Само вятърът свиреше в короните на дърветата и изглежда, че всички на масата бяха спрели да говорят.

— Естествено, че на черните — отговорих аз.

— Добре! — възрадва се той. — Но на разумен човек като теб трябва да е ясно, че повторното завоюване няма да бъде никак лесно. Тези, които искат да се променят, трябва да са готови на всичко. Ние трябва да направим и невъзможното. Не бива да се спираме пред нищо!

Присъстващите на масата започнаха отново да се хранят. Понижих глас, така че само Водалус да може да ме чуе.

— Сеньор, има нещо, което още не съм ви казал. Не смятам да го скривам повече, за да не се усъмните в моята лоялност.

Водалус сведе глава, уж че яде, и тихо прошепна:

— Какво е то? Казвай!

— Сеньор, имам реликва, едно нещо, за което казват, че са Ноктите на Помирителя.

Той гризеше кълка от печена кокошка, но спря. Очите му се обърнаха към мен, макар главата му да запази положението си.

— Искате ли да ги видите, сеньор? Много са красиви. Държа ги ето тук, в ботуша си.

— Не — прошепна бързо Водалус. — Да, може би искам, но не тук… Не, по-добре е изобщо да не ги виждам.

— На кого трябва да ги предам тогава?

Водалус сдъвка хапката си и преглътна.

— Чувал съм от мои приятели, които живеят в Несус, че те отдавна са изчезнали. Значи са у теб. Тогава трябва да ги пазиш, докато можеш да се отървеш от тях. Не се опитвай да ги продадеш, веднага ще разберат какво е това. Най-добре ги скрий някъде. Ако искаш дори, хвърли ги в някоя яма или ги закопай.

— Но, сеньор, те са безценни!

— Щом са безценни, значи са безполезни и нямат никаква стойност. Двамата с теб сме разумни мъже. — Долових нотки на страх в гласа му. — За този камък се смята, че е свещен, способен да извършва какви ли не чудеса. Ако аз го притежавах, щяха да смятат, че съм извършил светотатство и съм враг на Теологоменон. Нашите господари ще ме сметнат за предател. Трябва да ми кажеш…

Точно в този момент към масата се приближи запъхтян мъж, който не бях виждал досега. По лицето му се разбираше, че носи много важни новини. Водалус веднага се изправи и се отдалечи на няколко крачки, за да чуе поверителната информация. Заприлича ми на любим учител, който разговаря с някой от своите ученици, защото главата на пратеника едва стигаше до раменете му.

Започнах да се храня, като разчитах, че Водалус ще се върне, но след като поговори с непознатия, двамата тръгнаха нанякъде, скриха се между стволовете на дърветата и той повече не се появи на масата. Един по един и другите мъже се изправиха и най-накрая останахме само аз, Йонас, красивата Теа и още един мъж.

— Ти вече почти се присъедини към нас — каза Теа с гукащия си глас — но още не знаеш как работим. Имаш ли нужда от пари?

Поколебах се за момент и Йонас ме изпревари:

— Това е нещо, което е винаги добре дошло, Благородна, когато става дума за неприятностите на по-голям брат.

— От този ден, вие ще получавате част от всичко, което придобиваме. Когато се връщате тук, паят ще ви чака. Междувременно ще ви дам по една кесия, която ще ви помогне там, закъдето ще се запътите.

— Тогава можем ли да вървим? — попитах аз.

— Водалус ще ви обясни всичко по време на вечерята.

Бях предположил, че това е последното ядене за деня и сигурно тази мисъл се е изписала на лицето ми.

— Ще вечеряме, когато луната се издигне — каза Теа. — Някой ще дойде да ви извика. — След това цитира част от някаква поема:

„Яж, когато зората зазори

и се отворят твоите очи.

Яж и на, обяд, за да си силен.

И на вечеря, на воля, за да поговориш.

Яж и през нощта, за да си мъдър.“

— А сега, моят слуга Чуниалд ще ви заведе да си починете преди пътуването.

Мъжът, който мълчеше досега, се изправи и ни кимна.

— Последвайте ме.

— Бих желал да поговоря с вас, Благородна, когато имате повече свободно време. Знам нещо, което засяга ваша близка.

Тя осъзна, че говоря напълно сериозно и аз разбрах, че го е забелязала. Все пак последвахме Чуниалд, който ни поведе между дърветата. Вървяхме около една левга и най-накрая стигнахме до обрасъл с трева песъчлив бряг на поток.

— Чакайте тук — каза мъжът. — Поспете, ако можете. Никой няма да дойде докато не притъмнее.

— А ако си тръгнем? — попитах аз.

— Всички хора, които видяхте, живеят в гората — каза той, завъртя се на пети и се върна там, откъдето бяхме дошли.

Тогава разказах на Йонас какво бях видял до отворения гроб точно както го описах и на вас.

Разбирам защо смяташ да се присъединиш към Водалус — каза той, когато ме изслуша. — Но трябва да знаеш, че аз съм твой приятел, а не негов. Моето желание сега е да открия жената, която ти наричаш Йолента. Ти искаш да служиш на Водалус, да отидеш в Тракс и да започнеш нов живот в изгнание. Да изтриеш петното, което казваш, че си сложил върху честта на братството, макар че признавам, не разбирам как такава институция може изобщо да бъде опетнена. Също така да откриеш жената, наречена Доркас, да сключиш мир с жената, наречена Аджиа, а също да върнеш нещо, което и двама знаем, че принадлежи на жриците, наричани Пелерини.

Йонас се усмихваше, докато изреждаше всичко това. Аз също не издържах и също се засмях.

— И въпреки че ми приличаш на сокол, който е стоял на ръката на някой стар ловец поне двайсет години и сега е решил да полети, пожелавам ти да се сбъднат всичките ти желания. Но, надявам се, разбираш, че е възможно — малко вероятно, но все пак възможно, едно или две от тези неща, да ти попречат да изпълниш останалите четири или пет.

— Това, което ти казах, действително е така — признах аз. — Стремя се да изпълня всички тези неща и макар че може да не го отчиташ, отдавам цялата си енергия на всяко едно от тях. Все пак трябва да призная, че не всичко се развива по план. Моите разностранни стремежи не ме доведоха до място, по-добро от сянката на тази върба, където съм само един бездомен скитник. Докато ти, с твоята една-едничка цел, засягаща един толкова привлекателен обект, си стигнал до… Само погледни докъде си стигнал.

В подобни разговори преминаха часовете на късния следобед. Над главите ни прелитаха птици и аз си мислех, че е много хубаво да имаш такъв приятел като Йонас — лоялен, разумен, тактичен, пълен със знания, хумор и благоразумие. По това време не знаех нищо за неговото минало, а той не беше сметнал за нужно да ми разкаже сам за произхода си. Опитах се, без да задавам директни въпроси, да измъкна нещо от него. Научих (или поне така си мисля), че баща му е бил занаятчия. Също, че е отгледан от двамата си родители, което преди е било нещо съвсем обикновено, но сега бе голяма рядкост. Неговият роден дом се намирал в южен град, някъде на брега на морето, но когато го посетил за последен път, всичко дотолкова се било променило, че нямал желание повече да остава там.

Когато се срещнахме за първи път при Стената, бях предположил, че е с десетина години по-възрастен от мен. От това, което той каза (а и от някои наши предишни разговори), реших, че трябва да е доста по-стар. Беше прочел доста от хрониките за миналото на нашия свят и разбрах, че съм все още наивен и необразован, въпреки усилията и вниманието, които ми бяха отделили Текла и учителят Палемон.

Все още говорехме, когато с крайчеца на окото си зърнах грациозната фигура на благородната Теа да се движи между дърветата. Тя се приближаваше към нас, но все още не ни беше видяла и се движеше по начин, по който вървят хората, следващи определена посока, но не и знаещи мястото. От време на време на лицето й падаше лъч слънчева светлина и ако я хванеше в профил толкова ми заприличваше на Текла, че нещо разкъсваше гърдите ми. Имаше и походката на Текла.

— Трябва да е наистина от древен род — прошепнах на Йонас. — Погледни я само! Истинска дриада[1]! Прилича ми на вървяща върба.

— Тези дневни фамилии са нещо ново за нашия свят — отговори Йонас. — В миналото не е имало подобни на тях.

Не ми се вярва, че Теа беше достатъчно близо, за да чуе добре думите му, но явно бе доловила гласа му, защото погледна право към нас. Помахахме й и тя ускори ход, но не се затича, а само започна да върви по-бързо. Изправихме се, за да я посрещнем, а после седнахме, когато тя сложи шала си на земята, приседна и обърна лице към потока.

— Каза, че имаш нещо да ми казваш за моя близка. Сестра ми ли имаш предвид? — Гласът й звучеше миролюбиво, а когато бе седнала, едва достигаше моя ръст.

— Аз бях нейният последен приятел. Тя ми каза, че ще се опиташ да убедиш Водалус да се предаде, за да я спасиш. Знаеше ли, че Текла беше в затвора?

— Ти ли си бил неин пазач? — Теа внимателно ме прецени с поглед. — Да. Чух, че са я закарали на ужасно място, в блатата на Несус. Разбрах също, че е умряла много бързо.

Спомних си за времето, което прекарах, докато чаках кръвта на Текла да се покаже под прага на вратата, но кимнах.

— Знаеш ли как е била арестувана? — попита Теа.

Текла ми беше разказала подробностите и аз ги съобщих на сестра й, без да прикривам нищо.

— Разбирам — каза Теа и за момент замълча, загледана в бързо бягащата вода. — Разбира се, на мен ми липсва кралският двор. Но чувайки за всички онези хора и за намерението им да го покрият с гоблени, се връщам към причините, поради които го напуснах.

— Мисля, че на Текла също й липсваше понякога — казах аз. — Или поне обичаше да говори често за това. Но сподели с мен, че дори и да я освободят, не смята никога да се върне там. Разказа ми за провинциалното имение, където е получила титлата си, и спомена, че смята да го обзаведе наново, да ходи на лов и да дава вечери за благородниците от областта.

Лицето на Теа се изкриви в горчива усмивка.

— Вече съм се наловувала в тази гора и за следващите си десет живота. Но когато Водалус стане самодържец, аз ще бъда негова съпруга и наследница на трона. Отново ще вървя покрай Кладенеца на орхидеите, но този път около мен, за да ме забавляват с песните си, ще бъдат дъщерите на петдесетте ликуващи. Но стига съм говорила за това, само след няколко месеца то ще е реалност. Колкото до настоящето, това, което имам, ми стига.

Тя погледна тъжно към мен и Йонас и се изправи грациозно, правейки ни знак да останем по местата си.

— Радвам се, че ми съобщи тези новини за моята доведена сестра. Това имение, което спомена, е вече мое, макар и да не мога да го докажа. За да компенсирам добронамереността ти, ще те предупредя относно вечерята, на която скоро ще присъствате. Не изглеждаше много въодушевен от това, което ти каза Водалус. Успя ли да разбереш намека му?

Йонас не каза нищо и аз поклатих глава.

— Ако ние и нашите съюзници и господари, които чакат в областите при приливите, победим, трябва да възприемем всичко, което може да се научи от миналото. Знаете ли какво е аналептично[2] алзабо?

— Не, Благородна — казах аз. — Но съм чувал приказки за животно с подобно име. Казват, че може да говори и когато някое дете умре, то отива в неговата къща, чука на вратата и моли да бъде прибрано вътре.

Теа кимна.

— Това животно е донесено от далечни звезди преди много, много години, заедно с други полезни за Ърт неща. Това е звяр, който няма по-голям интелект от този на куче, а може би дори и по-малко. Но обожава да се храни с мърша и когато разкопае нечий гроб и похапне човешка плът, то се научава поне за известно време да говори, а овладява също и други наши навици. Аналептичното алзабо е приготвено от жлезите, взети от основата на черепа на същото животно. Разбирате ли ме?

Когато Теа си отиде, Йонас не ме погледна, нито пък аз него. И двамата вече знаехме какво щяха да ни предложат за храна тази вечер.

[1] Дриада (мит.) — горска нимфа, самодива. — Б.пр. ↑

[2] Аналептик — стимулатор на нервната система. — Б.пр. ↑

11.

ТЕКЛА

След като поседяхме, както ми се стори, достатъчно дълго време (макар едва ли да са били повече от няколко минути), почувствах, че повече не мога да издържам. Отидох до брега на потока, коленичих на меката пръст и повърнах храната, която бях изял с Водалус. Накрая вече нямаше какво да излезе от устата ми, но аз останах коленичил. Повдигаше ми се и тялото ми трепереше. Измих лицето и устата си, а студената, чиста вода отми остатъците от вино и полусмляно месо, които бях погълнал преди това.

Когато най-после можах да се изправя, се върнах при Йонас и му казах:

— Да вървим.

Той ме погледна така, сякаш ме съжаляваше, и предполагам, че наистина го мислеше.

— Бойците на Водалус са из цялата гора.

— Виждам, че ти не се чувстваш толкова лошо, колкото аз. Но нали чу кои са съюзниците им? Може би Чуниалд ни е излъгал.

— Чух нашите пазачи как се прокрадват между дърветата. Те не са толкова безшумни, за колкото се мислят. Ти имаш меч, Севериън, а аз — нож, но те със сигурност имат лъкове. Забелязах, че всички, които бяха с нас на масата, са въоръжени. Може да се скрием зад дърветата като алоуети…

Разбрах какво имаше предвид.

— Но те убиват всеки ден по няколко алоуети.

— През деня, но не и през нощта. След един час вече ще е достатъчно тъмно.

— Ти ще тръгнеш с мен, нали? — Аз протегнах ръка.

Йонас подаде своята.

— Севериън, мой бедни приятелю, каза ми, че си видял Водалус, Благородната Теа и някакъв друг мъж да оскверняват гроб. Знаеш ли какво са мислели да правят с това, което са извадили оттам?

Естествено, че предполагах, но тогава очевидно знаех твърде малко. Сега открих, че просто няма какво да отговоря на Йонас. В съзнанието ми не витаеха никакви други мисли, освен надеждата, нощта да дойде колкото се може по-бързо.

Мъжете, които Водалус изпрати при нас, дойдоха много по-рано, отколкото ми се искаше. Бяха четирима набити мъжаги, вероятно селяни, защото носеха бердичи, а петият, у когото личеше нещо войнско — офицерски спадрон. Може би всички те са били сред тълпата, когато пристигнахме на горската поляна и спряхме пред подиума с трона на Водалус. Във всеки случай изглежда, че бяха решили да не поемат излишни рискове, защото ни обградиха с готови за стрелба оръжия, макар и по-рано да, ни бяха поздравили като приятели и братя по съдба. Йонас избра най-смелото изражение на лицето си, което можеше да постигне, и разговаря с тях, докато ни ескортираха по горските пътеки. Не можех да мисля за нищо друго, освен за ритуала, който предстоеше. Вървях така, сякаш предстоеше собствената ми екзекуция или краят на света.

Докато се придвижвахме, Ърт извърна лицето си от слънцето. Нито искрица звездна светлина не проникваше през свода от листа и клони, но нашите водачи очевидно знаеха добре пътя, защото нито за момент не намалиха ход. След всяка стъпка, която правех, ми се искаше да попитам задължително ли е да присъстваме на вечерята, на която ни водеха. Все пак не го направих, защото знаех, че дори и да откажех да отида, щях да унищожа крехкото доверие, което Водалус питаеше към мен. Това обаче застрашаваше свободата и живота ми.

Нашите петима гардове, които досега бяха отговаряли колебливо на въпросите и шегите на Йонас, ставаха все по-общителни и весели, а аз — все по-угрижен и мрачен. Те си шушукаха и си разменяха клюки, сякаш отиваха на състезание по надпиване или в публичен дом. Долавях нетърпение и желание в гласовете им. Странно защо не можех да разбера шегите, както малко дете не разбира словесна битка между теолози.

— Далеч ли ще отидеш? И този път ли мислиш да се давиш?

Това беше гласът на мъжа, който се движеше зад нас и почти не се виждаше в тъмнината.

— До Еребус — отговори друг глас. — Ще потъна толкова дълбоко, че няма да ме видите до зимата.

Гласът, който принадлежеше на военния, попита:

— Виждали ли сте я вече?

Макар да говореха с лека ирония и презрение, открих в тона им очакване и трепет. Приличаха на пътешественици, които са се изгубили и питат всеки срещнат за пътя към дома.

— Не, Уолдгрейв.

Алчмунд каза, че е много добра, нито стара, нито прекалено млада.

— Надявам се, не е някоя дивачка.

— Не, не мисля…

Разговорът им прекъсна рязко или аз спрях да ги чувах. През дърветата вече проникваха снопове мъждива светлина.

След още няколко крачки и вече се различаваха фенерите и гласовете на много хора. Някой ни извика да спрем и гардът пристъпи напред, като каза паролата.

Не след дълго се намерих седнал на купчина гниещи листа, от лявата ми страна имаше украсен с дърворезба стол, а от дясната бе приседнал Йонас. Вдясно от него пък седеше гардът, а другите присъстващи (които явно бяха чакали нашето пристигане) се бяха наредили в кръг под закачен на близкото дърво фенер, който хвърляше наоколо мътна, оранжевееща светлина.

Тук бяха не повече от една трета от хората, които бяха ни посрещнали на поляната. По дрехите и оръжията им съдех, че имат висок ранг или са представители на различни военни формирования. На всяка жена съответстваха четири или пет мъже, но и техните лица бяха лица на войници, а в очите им грееше същото нетърпение угощението да започне колкото се може по-скоро.

Изчакахме известно време, докато Водалус се появи тържествено от тъмнината и навлезе в кръга от хора. Всички скочиха на крака и заеха местата си, едва когато техният водач седна на резбования стол до мен.

Веднага след това мъж, облечен в ливрея, застана в центъра на кръга под оранжевия фенер. Носеше поднос с голяма и малка бутилка и стъклен бокал. Че се чу шепот, нито мърморене, а звуци на задоволство, тихи въздишки и премлясквания. Мъжът остана неподвижен, докато чакащите се успокоиха, и с премерена стъпка тръгна към Водалус.

Чух гукащия глас на Теа зад себе си:

— Алзабото, за което ви разказах, е в по-малката бутилка, В другата има комбинация от билки, която облекчава болките в стомаха. Отпийте само една глътка от сместа.

Чул думите й, Водалус се обърна и я изгледа с учудване.

Тя се изправи и застана в кръга. Премина между Йонас и мен, след това между Водалус и мъжа с подноса и най-накрая седна от лявата страна на съпруга си. Той понечи да се наведе към нея, за да й каже нещо, но служителят започна да смесва съдържанието на бутилките — явно моментът не беше подходящ.

Завъртяха леко подноса, за да се смесят течностите добре.

— Много добре — рече Водалус. — Той пое подноса, допря устни до бокала, отпи глътка и го подаде на мен. — Пий, както ти каза благородната Теа. Само една глътка. Ако отпиеш по-малко, количеството няма да е достатъчно и подялба няма да има. Ако поемеш повече, няма да имаш особена полза, а това е рядко и скъпо лекарство, за да бъде пропилявано.

Отпих от бокала както ми бяха казали. Сместа имаше горчив вкус като на пелин, беше студена и миришеше неприятно. Напомни ми за зимния ден, когато ми беше възложено да почистя канала, който отвеждаше отпадните води извън сградата на послушниците. За момент си помислих, че стомахът ми ще се обърне, както бе станало преди това до потока. Всъщност истината беше, че нямаше нищо, което да повърна. Задавих се, преглътнах и подадох подноса на Йонас. Малко след това установих, че устата ми се е изпълнила със слюнка.

Йонас срещна същите трудности като мен, но успя да се справи и предаде бокала на Уолдгрейв — командира на нашите гардове. Подносът направи пълен кръг покрай всички присъстващи. Бокалът свърши след първите десет души и мъжът, който ръководеше церемонията, избърса ръба му и отново го напълни от бутилките.

Образът на мъжа започна да губи естествената си плътност и да се превръща в силует, а после — в цветно петно. Спомних си за марионетките, които бях видял в съня си, когато споделях леглото си с Баландер.

Големият кръг, съставен от трийсет-четирийсет души, започна да ми се струваше като изрязана от дете книжна корона. Водалус и Йонас, които бяха най-близо до мен, виждах нормално, но военните бяха размазани, както и Теа.

Когато подносът най-после стигна до нея, Водалус се изправи и сякаш тикан от нощния вятър, се понесе към средата на кръга. Под оранжевата светлина на фенера той ми изглеждаше така сякаш се намираше на голямо разстояние и все пак можех да усетя пронизващия му поглед, както усещам топлината на мангала, който загрява железата за дамгосване.

— Трябва да се закълнете преди подялбата — каза Водалус и короните на дърветата сякаш закимаха в съгласие. — Пред втория живот, който ще получите след малко, заклевате ли се, че никога няма да предадете тези, които са събрани тук? Съгласни ли сте да се подчинявате без колебание, дори и с цената на живота си, на Водалус или на друг избран вожд?

Опитах се да кимна като дърветата, но всички ме гледаха напрегнато и аз промълвих:

— Съгласен съм.

Йонас добави:

— Да.

— А също, че така, както се подчинявате на Водалус, ще се подчинявате и на всеки, който бъде назначен от него за ваш началник.

— Да.

— Да.

— Че ще поставяте тази клетва над всички други клетви, независимо кога са дадени — в миналото или за в бъдеще.

— Така ще бъде — каза Йонас.

— Да — кимнах аз.

Нощният вятър беше утихнал. Сякаш някакъв призрак бе обитавал за миг поляната и сега неочаквано беше изчезнал. Водалус отново седна на стола си и се наведе към мен. Говорът му беше завален и не можех да разбера ясно какво казва, но нещо в очите му ме караше да мисля, че алзабото му действа по същия начин, както и на мен.

— Аз не съм учен — пелтечеше той — но знам, че и други хора преди мен са го казвали — великите каузи са дело на обикновени мъже. Нациите биват обединени от търговията на слонова кост и редки видове дървета за олтарите и мощехранителниците, както и от сварените карантии на скотове и мъжки и женски органи. След няколко минути ти и аз също ще бъдем обединени чрез наш близък мъртвец, който ще оживее, но този път в нас. Това ще стане с помощта на течността, изцедена от момиците на един от най-противните зверове. Така цветето ще разцъфне от тлението.

Аз само кимнах.

— Научихме това от нашите съюзници — тези, които чакат човека отново да се пречисти, за да се присъедини към тях, и да се отправят на завоевателен поход във Вселената. Било е донесено от другите, които са смятали да го пазят в тайна и да го използват за нечисти цели. Казвам ти го, защото когато отидеш в Двореца на Сюзерена, може да се срещнеш с тях. Обикновените хора ги наричат какогени, а сред тях са и добре обучените екстрасолариани и хиеродули[1]. Трябва да внимаваш, когато говориш с тях, защото те знаят какви са признаците, ако някой е употребил алзабо.

— Дворецът на Сюзерена? — Макар и само за момент, тази мисъл проби замайването, причинено от алзабото.

— Да, точно така. Там имам приятел, на когото трябва да се предадат някои инструкции. Разбрах, че трупа от актьори, към който и ти си принадлежал по-рано, ще бъде допусната там след няколко дни. Ще се присъединиш към тях и ще предадеш това, което ще ти кажа. При теб ще дойде човек с думите: „Океанската флотилия вижда земя.“ Ако има някакво съобщение за мен, при теб ще дойде друг човек и ще ти каже: „Аз съм от Коерсинското светилище.“

— Но, сеньор — казах аз — главата ми се върти. — След това излъгах: — Не мога да запомня тези думи, вече дори ги забравих. Добре ли разбрах, че Доркас и останалите ще бъдат в Двореца на Сюзерена?

Водалус извади нещо от джоба си и го сложи в ръката ми. Приличаше по форма на нож, но не беше нож. Малкият предмет бе от стомана и бе приличен на кремък, с който се пали огън.

— Ще ги запомниш — каза ми той. — Никога няма да забравиш клетвата, която си ми дал.

— Но, сеньор, Дворецът на Сюзерена…

От далечния край на кръга се чуха тихите мелодични звуци на упанга.

— Скоро трябва да придружа моята дама, но ти не се страхувай. Преди време си се срещал с един от моите хора.

— Хилдегрин? Сеньор, нищо не разбирам…

— Да, това е името, което той използва. Според него било твърде необичайно да се види инквизитор толкова далеч от Цитаделата. Каза ми го и се зае да те следи, без да има представа, че си ми спасил живота. За съжаление преследвачите му те изгубили някъде около Стената и започнали да наблюдават твоите спътници, разчитайки, че ще се върнеш при тях. Предположих, че един изгнаник ще пожелае да се присъедини към нас и да ни помогне да спасим живота на нещастния Барнох. Снощи сам яздих до Салтус, за да говоря с теб, но за голямо мое съжаление не само не те открих, но и ми откраднаха бойния кон. Днес реших, че трябва, да говоря с теб на всяка цена и да те спра да изпробваш уменията си над Барнох. Това ми струваше загубата на трима от моите хора. Все пак бях им казал да те доведат жив, защото предчувствах, че ще мога да те спечеля за каузата. Сега въпросът е ще бъдат ли двамата мои нови последователи по-полезни от тримата, които загубих.

Водалус се изправи с леко залитане. Аз благодарих на Света Катерина, че не трябва да го правя, защото знаех, че краката ми няма да издържат. Изведнъж нещо бяло, с големина на човешко тяло се появи между дървета, от звуците на упанга. Всички погледи се обърнаха към него, а Водалус с плавна походка тръгна да го посрещне. Теа се облегна на празния стол до мен.

— Прекрасна е, нали? Те постигат чудеса.

Беше жена. Жена, носена от шестима мъже. За момент ми се стори, че това е Текла, защото на оранжевата светлина фигурата много ми заприлича на нея. След това осъзнах, че става дума по-скоро за фигура, изработена от восък.

— Казват, че е опасно, когато си познавал преди това човека, който ще споделим — промълви Теа. — Спомените могат да поразят съзнанието. Аз съм я обичала, но все пак ще рискувам. От погледа ти разбрах, когато говореше за нея, че и ти си я обичал, но не го казах на Водалус.

Водалус се протегна нагоре и докосна восъчната статуя. След това мъжете я внесоха в кръга. Веднага след това разпознах сладък аромат, който не може да бъде сбъркан. Спомних си за агутите, които сервираха храната на нашите маскаради. Козината им миришеше на кокосов орех, а очите им бяха като изсушени плодове. Сега осъзнах, че това, което виждам, не е статуя, а разлагащо се човешко тяло.

Мисля си, че в този момент щях да полудея, ако не беше въздействието на алзабото. То стоеше между моите възприятия и реалността като мъгла, през която можеше да се провиди всичко, но не и да се възприеме. Осъзнах, че съм се съгласил да погълна част от останките на Текла, които в противен случай щяха да се разложат. Сега те щяха да влязат в мен и да останат в съзнанието ми, докато съм жив.

Бях се съгласил. Това, което ми предстоеше да направя, вече не ми се струваше толкова ужасно или отвратително. Вместо това отворих всяка частица от тялото си, за да посрещна Текла. Усетих желание и глад. Те бяха толкова силни, че никаква друга храна не би могла да ги засити. Когато се огледах наоколо, по лицата и на другите от кръга се четеше същото желание.

Слугата, облечен в ливрея, който сигурно беше един от икономите на Водалус, последвал го в изгнание, се присъедини към шестимата мъже и им помогна да поставят носилката на земята. За момент гърбовете им ми пречеха да виждам какво става. Когато отстъпиха назад, тялото на Текла вече го нямаше. На покривката, която допреди малко беше бяла, лежаха късове димяща плът…

Аз ядох, молейки се за прошка. Текла заслужаваше прекрасна гробница, облицована с безценен мрамор. Вместо това тя щеше да бъде с мен в залата за мъчения, където подът бе старателно измит, а приспособленията и уредите — прикрити с венци от цветя. Нощният въздух беше хладен, но аз се потях. Очаквах я да дойде и усещах как капчиците пот се стичат по голите ми гърди. Сведох глава, защото се страхувах, че мога да я открия в лицата на другите, преди наистина да ме е споходила.

Точно когато вече започвах да се отчайвам, тя се появи. Дойде и ме изпълни, както музиката изпълва малка колиба. Бях с нея и тичахме до Ейсис като деца. Вече виждах старата вила, обградена от тъмно езеро, за която тя ми беше разказвала. Гледах през прашните стъкла на белведера. Сядах в тайното скривалище между две стаи и четяхме там на светлината на свещта. Разбрах какъв е животът в двора на Самодържеца. Разбрах какво е да не си виждал никога килия през живота си. Усетих болката да си затворник, болката от камшика на инквизитора, какво значи да умираш и самото идване на смъртта.

Осъзнах, че за нея съм бил нещо много повече, отколкото си бях представял. Най-накрая заспах, а във всичките ми сънища присъстваше единствено тя. Това не бяха спомени, спомени имах достатъчно и преди това. Държах нейните студени ръце и вече не носех парцаливите дрехи на послушник, нито пък опушено черния плащ на палач. Ние бяхме едно цяло, чисти, голи и щастливи. Знаехме, че тя е мъртва, а аз — жив, но вече не се страхувахме от това, а си говорехме и пеехме.

[1] Хиеродул — в древния свят, роб, който е служел в светилище на бог. — Б.пр. ↑

12.

НОКТЮЛИТЕ[1]

Текла беше в сънищата ми чак до сутринта. В един момент двамата мълчаливо вървяхме, предполагам, из рая на Новото слънце. Казват, че то ще се отвори за всички, които го очакват и призовават, но ще остане скрито за тези, които са свои собствени екзекутори. Все пак си мисля, че този, който прощава толкова много неща, някой ден ще трябва да опрости и техните грехове. В следващата секунда се събудих от студа, неприятната силна светлина и цвъртенето на птиците.

Изправих се. Плащът ми беше прогизнал от росата, а лицето ми бе оросено с пот. Йонас, който лежеше до мен, също се раздвижи. Десетина крачки по-нататък стояха два бойни коня — единият с цвят на бяло вино, а другият — чисто черен. Те хапеха юздите си и тропаха с копита от нетърпение. От хората, които присъстваха снощи на ритуала, имаше толкова следи, колкото и от самата Текла, която вече не виждах, и знаех, че няма да видя до края на сегашното си съществуване.

Терминус Ест лежеше до мен в твърдата си, добре намислена ножница. Взех го и тръгнах надолу по хълма, докато стигнах до ручея. Там направих това, което трябваше, за да се почувствам бодър. Когато се върнах, Йонас вече беше буден. Показах му накъде да тръгне, за да стигне до водата, а докато отиде, си взех сбогом с мъртвата Текла.

И все пак някаква част от нея продължаваше да бъде с мен. Имаше моменти, когато трябваше да си напомням, че се казвам Севериън, а не Текла. Понякога ми се струваше, че съзнанието ми е като картина, сложена зад стъкло, а Текла стои пред него и образът й се отразява в стъклото. След тази нощ, когато си спомнях за нея, без да я свързвам с определено място или време, Текла изниква в съзнанието ми, застанала пред огледало, облечена в снежнобяла роба, която едва покриваше гърдите й, а надолу падаше като каскада от гънки. Виждам я за момент застанала в това положение, с ръце, вдигнати, за да докоснат лицето ми.

След това тя се завъртя и стаята, в която се намираше, се оказа цялата в огледала. Стените и таванът също бяха в огледала. Направих крачка към нея, но тя изчезна в тъмнината и повече не можах да я видя.

Когато Йонас се върна, вече бях овладял мъката си и се правех, че проверявам амунициите на конете.

— Черният ще е за теб — каза Йонас, когато се приближи. — А белият — за мен. И двата ми изглеждат прекалено ценни, както е казал морякът на хирурга, който се готвел да му отреже и двата крака. Е, накъде тръгваме?

— Към Двореца на Сюзерена — отговорих аз и забелязах скептичния му поглед. — Успя ли да чуеш нещо от разговора ни с Водалус?

— Отчасти. Не знаех, само че ще ходим там.

Аз не съм добър ездач, казвал съм го и преди, но пъхнах крак в стремето на черния жребец и се метнах на гърба му. Конят, който бях откраднал преди две нощи от Водалус, имаше високо, твърде неудобно бойно седло, но беше невъзможно да паднеш от него. — Някой бе го постлал грижливо с кадифе, което хем беше меко, хем криеше опасност. Веднага щом ме усети на гърба си, конят започна да танцува от нетърпение и с мъка го удържах.

Може би не беше най-подходящият момент, но аз попитах:

— Какво си спомняш от снощи?

— За жената ли питаш? Нищо. — Йонас мина покрай мен, освободи поводите на белия кон и се метна на гърба му. — Аз не ядох. Водалус гледаше само теб, а след като погълнах наркотика, никой вече не се интересуваше от мен. Още повече че владея умението да се правя, че ям, без всъщност да го правя.

Аз го погледнах с искрено учудване.

— И как го правиш?

— Практикувам често, дори и на няколко пъти в твое присъствие, например вчера на закуска. Нямам голям апетит, но за социалните ми контакти и отношения е много полезно да сядам на масата. — Той смушка коня си по горската пътека и добави през рамо: — По една случайност знам добре пътя, но имаш ли нещо против да ми кажеш защо отиваме там?

— Доркас и Йолента са там — отговорих аз. — Трябва да изпълня поръчката на Водалус. — Предполагах, че ни следят, макар да нямах никакво намерение да я изпълнявам.

Тук, за да не се проточи твърде много историята на моето житие-битие, ще разкажа събитията от следващите дни накратко. Докато яздехме, аз разказах на Йонас всичко, което Водалус ми беше казал, че и нещо повече — моите разсъждения. Спирахме в села и градове, когато на пътя ни се изпречваха такива. Там упражнявах моя занаят, не защото имахме нужда от пари (благородната Теа ни беше дала обещаните кесии, аз бях прибрал част от парите си от Салтус, а Йонас бе продал златния боздуган), а с цел да не предизвикваме подозрение.

На четвъртата сутрин все още се движехме на север. От дясната ни страна Гиол се приличаше на слънцето като мързелив дракон, който пазеше забранения път, обрасъл с трева, паралелно на бреговете на реката. Онзи ден бяхме видели патрулиращи кавалеристи, които имаха здрави коне, почти като нашите и носеха копия, подобни на тези, с които бяха убити пътниците при Портата на скръбта.

Йонас, който беше изнервен и неспокоен, измърмори:

— Трябва да побързаме, за да стигнем до Двореца на Сюзерена довечера. Надявам се, Водалус ти е казал на коя дата ще започнат празненствата и колко дни ще продължат?

— Далеч ли сме още?

Йонас посочи към малко островче в реката.

— Доколкото си спомням, остават ни още два дни път.

На това място срещнах няколко пилигрима, които ми казаха, че дворецът е наблизо и ме предупредиха да внимавам с преторианците. Смятам, че тези хора знаеха какво говорят.

Последвах примера му и оставих коня си да премине в тръс.

— Трябва да си вървял пеш.

— Не. Яздех моята кобилка. Горкото животно, сигурно няма никога да го видя повече. Е, признавам, беше много по-бавна от тези коне дори когато са изморени.

Готвех се да му кажа, че Водалус няма как да ни даде коне, с които да не можем да стигнем навреме, когато нещо, прилично на голям прилеп, прелетя на половин метър над главата ми.

Не знаех какво е това, но Йонас очевидно знаеше. Той изкрещя нещо, което не разбрах. След това се наведе и плесна с юздите си моя черен кон. Жребецът подскочи лудо и едва не ме събори от седлото. Миг по-късно ние вече препускахме бясно напред. Спомням си как префучах между две дървета, разстоянието, между които не бе повече от разкрач. След това видях отгоре силуета на съществото, което се носеше високо в небето и приличаше на голям къс сажди. Не знам с каква скорост се носеше, но скоро остана зад нас.

Излязохме от гората и се озовахме в сухо дере. Съществото се изгуби от погледа ни. Ала когато изкачвахме обратната страна на гористия хълм, то се спусна към нас още по-разярено от преди, като ни атакува с широк, пикиращ полет. Изравних черният си кон с този на Йонас и извадих Терминус Ест от ножницата.

Нашите бойни коне бяха бързи, но прилепът, изглежда, можеше да бъде още по-бърз. Ако притежавах сабя, щеше да ми е по-лесно да го посека, докато лети. По-късно разбрах, че ако го бях направил, щях да загина. Замахнах с две ръце и острието го разсече. Стори ми се, че режа въздуха. Секунда по-късно обаче съществото се раздвои и ме лъхна топлина, сякаш някой за момент бе отворил вратата на голяма пещ, а после безшумно я бе затворил.

Съществото падна на земята. Понечих да спра коня и да го разгледам, но Йонас ми изкрещя да го следвам.

Яздехме по пресечена местност, осеяна със стръмни хълмове, обрасли с кедри. Втурнахме се между тях като полудели, притиснати към вратовете на галопиращите коне.

Скоро килимът от изгнили листа стана толкова дебел, че животните бяха принудени да намалят ход. Почти веднага след това стигнахме до почти отвесна скална преграда и трябваше да спрем. Вече не препускахме и аз можах да доловя, че нещо се движи след нас. Тихо шумолене, сякаш някоя ранена птица се носеше, докосвайки короните на дърветата. Свежата кедрова миризма изпълваше дробовете ми.

— Трябва да се измъкнем от тук — каза разтревожено Йонас. — Или поне да продължим да се движим. Заостреният край на някой клон беше одрал бузата му и мястото кървеше. Погледнахме в двете посоки и избрахме дясната, водеща към реката. Йонас шибна коня си, за да го накара да върви по-бързо в почти непроходимия гъсталак.

Оставих го да ми проправя път, за да мога да ни защитя, ако съществото ни настигне. Съвсем скоро го видях да лети през храстите. Малко след него следваше второ, подобно на първото.

Гъсталакът свърши и ние отново можахме да пуснем конете си в галоп. Скоро хищните същества станаха цяло ято, но въпреки по-малките си размери нямаха скоростта на първото, което ни бе атакувало.

— Трябва да намерим огън — изкрещя Йонас, надвиквайки тропота на конските копита. — Или някое голямо животно, което да убием. Ако отново посечеш някое от тях, това ще ги забави, но няма да ни помогне да се измъкнем.

Кимнах, за да му покажа, че идеята да убия единия от бойните коне не ми харесва, макар и да ми мина тази мисъл. Моят скоро щеше да падне от изтощение. Йонас постоянно трябваше да озаптява своя бял жребец, защото аз изоставах.

— Йонас, кръв ли искат?

— Не. Топлина.

Йонас обърна коня си надясно и го шляпна по хълбока с металната си ръка. Ударът сигурно беше силен, защото животното подскочи напред като ужилено. Прескочихме пресъхнало речно корито, спуснахме се по прашен стръмен хълм и излязохме отново на равен участък, където бойните коне можеха да развият добра скорост.

Зад нас се носеха ята като черни облаци. Те летяха на два пъти по-голяма височина от тази на дърветата и ако не гледах движещите се покрай мен треви, бих си помислил, че вятърът е попътен и им помага, а всъщност беше точно обратното.

Пред нас теренът се промени рязко. Появи се зелена ливада и аз свих с черния си жребец към нея, крещейки в ушите му и налагайки го с плоската страна на меча си. Животното беше обляно в пот и кръв, изподрано от счупени кедрови клони. Чувах зад нас Йонас да крещи някакво предупреждение, но не му обърнах внимание.

Направихме завой и през дърветата видях да проблясва река. Тогава забелязах нещо, което отдавна бях очаквал. Може би не трябва да си признавам, но аз вдигнах меча си към небето и извиках:

— Неговият живот срещу моя, Ново слънце! С помощта на твоя гняв и на моята надежда!

Уланът, който беше сам, разбра, че го заплашвам. Синкавият блясък на копието му стана по-ясен, когато препусна срещу нас. Макар и да се движеше доста бързо, черният ми кон кривна подплашено. Едно дърпане на юздите и той затъна в меката почва. Миг да си поема дъх и вече галопирахме в обратна посока срещу съществата, от които досега бягахме. Не знам дали Йонас разбра моя план или не, но ме последва (както бях сметнал, че ще направи), без изобщо да изостава или да намалява темпото си.

Едно от съществата размаха огромни крила и ни връхлетя. Приличаше на дупка, отворила се във Вселената. Беше по-черно от моя плащ и по-мрачно от занаята ми. Мисля, че се опита да нападне Йонас, но аз го разсякох на две, както бях направил с предишното. Отново ме блъсна гореща вълна, а знаейки вече откъде идва тази топлина, ми стана още по-неприятно. От краткия допир ми се повдигна. Дръпнах рязко юздите, за да насоча коня по-далеч от реката, страхувайки се, че мълния от копието на улана може да ме застигне в гръб. Бяхме излезли от пътя, когато то наближи, обгаряйки земята и подпалвайки едно голямо сухо дърво.

Дръпнах рязко юздите на коня, за да го спра и го изправих на задни крака. За момент погледнах към дървото, където допреди това кръжаха три черни същества. Вече ги нямаше там. Извърнах се към Йонас, страхувайки се, че може да са го нападнали.

Той ми показа с очи накъде бяха отишли. Бяха се скупчили около улана, който се опитваше да се защити с копието си. Мълния след мълния разсичаха въздуха, а след тях следваше силен гръм като след истинска светкавица. След всяка експлозия, с която той се опитваше да унищожи съществата, те ставаха все повече, а яростта и силата им се увеличаваше. Според мен съществата вече не летяха, а се носеха като тъмни сенки, скриваха се, после пак изникваха, всеки път все по-близо до нещастника. Докато преброя до три, те вече бяха се скупчили на лицето му. Той се катурна от седлото, а копието се изплъзна от ръцете му и падна встрани.

[1] Ноктюл — голям прилеп от рода Eurasian Genus Nyctalus. — Б.пр. ↑

13.

НОКТИТЕ НА ПОМИРИТЕЛЯ

— Мъртъв ли е? — извиках аз и Йонас вдигна рамене. Щях да продължа напред, но той ми направи знак да го последвам и слезе от коня си. Срещнахме се при трупа на улана.

— Може би ще успеем да унищожим тези хищни създания, за да не ни нападнат отново — каза Йонас. — Сега те са заситени и мисля, че ще мога да се справя с тях. Нужен ни е някакъв съд от метал или стъкло, който се затваря плътно.

Казах му, че не разполагаме с нищо подобно.

Той се наведе и започна да пребърква джобовете на улана. Ароматният пушек от горящото дърво изпълваше въздуха с мирис, подобен на тамян, и аз изпитах чувството, че отново съм в катедралата на Пелерините. Изпочупените клонки и миналогодишните листа, на които лежеше убитият, наподобяваха сламения й под, а околните дънери — нейните опорни колони.

— Ето — каза Йонас и извади от джоба му месингова кутия за билки.

Той отвори капака й, изсипа съдържанието на земята и обърна трупа по гръб.

— Къде са те? — попитах аз. — Да не би тялото да ги е абсорбирало?

Йонас поклати глава и внимателно започна да изтегля едно същество от лявата ноздра на кавалериста. Ако не се смята, че беше матовочерно, то приличаше на лист фина хартия.

Заинтересувах се защо е толкова предпазлив.

— Ако го разкъсаш, две ли ще станат?

— Да, но сега това е заситено. Разкъсаш ли го, то губи енергия и става неконтролируемо. Много хора, които не знаят това, са намирали смъртта си, защото започват да разкъсват съществата, докато те станат толкова много, че покрият жертвата си.

Едното от очите на убития беше отворено. И преди съм виждал трупове, но тогава не можех да избегна странното усещане, че трупът ме гледа и ми казва: „Ти ме уби, за да запазиш себе си.“ За да отклоня вниманието си, се обърнах към Йонас.

— След като разсякох първото същество, то сякаш забави движението си.

Йонас сложи ужасното създание в металната кутия, започна да измъква друго от дясната ноздра и промърмори:

— Скоростта на тези същества зависи изцяло от размаха на крилете им. Ако това не беше така, онзи, комуто служат, щеше да ги разкъса предварително.

— Говориш така, сякаш си ги срещал и преди.

— Да. Веднъж акостирахме на едно пристанище, където ги използваха за ритуални убийства. Логично е да се помисли, че някой ще ги принесе и у дома си, но това са първите, които срещам тук. — Той отвори капака на месинговата кутия и сложи вътре второто матовочерно същество. — Вътре те могат да се кръстосат и отново да станат едно цяло същество. Не знам дали си забелязал, но общуват помежду си, докато летят.

— Вътре трябва да има още едно — казах аз.

Йонас кимна и използва металната си ръка, за да отвори устата на мъртвеца. Сега там вместо зъби, венци и език имаше бездънна черна яма. За момент стомахът ми се сви от погнуса. Йонас извади трето същество, мокро от човешка слюнка.

— Ако не бях разсякъл съществото, устата му можеше да е отворена, нали?

— Не се тревожи, те щяха бързо да стигнат до дробовете. Имахме късмет, че бяхме наблизо, за да ги извадим толкова бързо. В противен случай трябваше да разпоря гърдите му, за да ги хвана.

Вятърът довя отново мириса на пушек и аз си спомних за горящия кедър.

— Йонас, нали каза, че те търсят топлина…

— Съществата предпочитат топлината на живите същества, макар и понякога да бягат от огън от растения. Предполагам, че ги привлича нещо порече от топлината. Може би някакво характерно излъчване на живите клетки. — Йонас сложи и третото същество в кутията и я затвори здраво. — Наричаме тези същества ноктюли, защото идват през нощта, когато не можеш да ги видиш и усещаш само топлия им полъх. Не знам как ги наричат местните.

— Къде се намира този остров?

Йонас ме погледна изненадано.

— Далеч ли е? Винаги съм искал да видя остров, макар да знам, че е много опасно.

— Да, много е далеч — произнесе Йонас с монотонен глас. — Наистина е много далече. Почакай малко тук.

Направих така, както ми каза, а той тръгна с широки крачки към реката. Когато стигна до брега, замахна и хвърли месинговата кутия толкова силно, че тя стигна почти до средата. Щом се приближи, аз го попитах:

— Не можехме ли да имаме някаква полза от тези същества? Този, който ги е изпратил, едва ли ще се откаже, а ние можехме да ги използваме срещу него.

— Те нямаше да ни се подчиняват, а светът е по-добър без тях. Това е казала и жената на месаря, когато отрязала мъжествеността на своя съпруг. По-добре да тръгваме. Някой се задава по пътя.

Погледнах, накъдето сочеше Йонас и видях две фигури, движещи се пеш. Той бе хванал поводите на коня си и се готвеше да се метне на седлото.

— Върви двадесетина метра напред и ме чакай — казах аз.

Спомних си за отсечената ръка на маймуночовека и сякаш вече виждах мътните, обречени светлини на катедралата, хвърлящи пурпурни отблясъци между дърветата. Наведох се и бръкнах дълбоко в ботуша си и извадих Ноктите.

За първи път ги виждах на открито, и то на дневна светлина. Реликвата хвана един слънчев лъч и проблесна като Новото слънце. Този път не само със синя светлина, а с всички цветове на спектъра от виолетовия до синьо-зеления. Сложих го на челото на кавалериста и за момент си пожелах той да оживее.

— Хайде! — извика нетърпеливо Йонас. — Какво правиш?

Не знаех какво да му отговоря.

— Не виждаш ли, че не е мъртъв. Да тръгваме, преди отново да е взел копието си — каза Йонас и плесна коня си.

Съвсем слабо чух познат глас, който викаше „Господарю!“, и вдигнах глава, за да погледна надолу към обраслия с трева път.

— Но това е Хетор! — възкликнах аз, макар Йонас вече да бе се отдалечил. Погледнах отново към улана. Сега и двете му очи бяха отворени, а гърдите му се издигаха и спускаха. Тогава взех Ноктите от челото му и ги пъхнах дълбоко в ботуша си. Уланът се надигна и закрещя на Хетор и спътника му да се махнат от пътя, но те очевидно не го разбраха.

— Кой си ти?

— Приятел — отговорих аз.

Предполагам, че се чувстваше изнемощял, но въпреки това се опита да се изправи и аз му помогнах. За момент той огледа всичко около себе си — първо мен, след това двамата бягащи мъже, реката и дърветата. Двата бойни коня го изплашиха, макар единият да беше негов и търпеливо да чакаше своя ездач.

— Какво е това място?

— Отбивка от стария път, който върви покрай Гиол — обясних му аз.

Уланът разтърси глава и я стисна с ръце.

Хетор дойде запъхтях като куче, извикано да бъде погалено. Неговият спътник, който изоставаше на стотина крачки, имаше ярките дрехи и мазния поглед на дребните търговци.

— Г-г-господарю — заекна Хетор. — Нямате представа колко п-п-проблеми, колко загуби и невероятни трудности преодоляхме, докато преминавахме планините, широките морета и нап-п-пуканите полета на този иначе красив свят. О, господарю на Ноктите, не можете да предположите колко мъка ни причинихте?

— След като ви оставих в Салтус и препуснах с моя кон?

— Точно така — каза Хетор. — Точно така — повтори той и погледна многозначително към своя спътник, сякаш за да потвърди това, което бе казал. После въздъхна и седна на земята.

— Аз съм корнет Минеас. А ти, кой си?

Хетор кимна с глава, макар и да трябваше да се поклони.

— Господарят е достойният Севериън, служител на Самодържеца, чиято урина е вино за неговите слуги и васали — от Ордена на търсещите истината и покаянието. Аз съм Хетор — негов покорен слуга. Бюзек също е негов покорен слуга. Предполагам, че мъжът, който се отдалечи преди малко, е също негов слуга…

Направих му знак да млъкне.

— Ние сме бедни пътници, корнет. Видяхмете да лежиш тук в безсъзнание и спряхме, за да ти помогнем. За момент дори помислихме, че може да сте мъртъв, защото наистина приличахте на такъв.

— Какво е това място? — попита уланът.

— Това е пътят на север от Киеско — обясни разпалено Хетор. — Г-г-господарю, ние бяхме на лодка, плавахме по широките, пълноводни води на Гиол през тъмна, непрогледна нощ. На борда й, с попътен вятър в платната, ние — аз и Бюзек, напредвахме бавно нагоре, докато щастливците се рееха в небето, на път към Двореца на Сюзерена. Лодката напредваше независимо дали бяхме будни, или спяхме, и така стигнахме до тук.

— Двореца на Сюзерена? — измърмори уланът.

— Да, трябва да е наблизо вече.

— Тогава трябва да съм много бдителен.

— Сигурен съм, че някой от вашите другари скоро ще мине от тук. — Хванах поводите на черния си кон и се метнах на високия му гръб.

— Г-г-господарю, няма отново да ни и-и-изоставите, нали? Бюзек на два пъти ви е виждал как практикувате уменията си.

Готвех се да отговоря на Хетор, когато забелязах, че между короните на дърветата проблесна бяла светкавица. Там се движеше нещо огромно. Веднага ми хрумна мисълта, че този, който е изпратил ноктюлите, е изпратил нови свои оръдия и забих пети в слабините на жребеца.

Той подскочи напред като пружина. Около една левга галопирахме по тясната ивица, която разделяше пътя от водата. Когато забелязах Йонас, препуснах към него, за да го предупредя и да му кажа какво съм видял. Докато говорех, той изглеждаше потънал в размисъл. Когато свърших, Йонас каза:

— Знам, че няма подобно същество, което ми описа, но несъмнено вече са внесли създания от други светове, за които дори не съм чувал.

— Да, защото подобно същество едва ли ще може да се скита като изгубена крава.

Вместо да ми отговори, Йонас посочи земята само на няколко крачки пред мен.

Павиран път, не по-широк от два разкрача, се извиваше между дърветата. Беше обграден от диви цветя, които не бях виждал никъде да растат в такова изобилие. Застлан бе с камъчета, толкова еднакви по размери и с такава белота, че сигурно бяха пренесени от някое тайно място, далеч от този бряг.

Подкарах коня си към него, за да го разгледам, а после попитах Йонас какво може да означава този път.

— Само едно — със сигурност вече сме във владенията на Сюзерена.

Изведнъж си спомних, че вече бях виждал това място.

— Да. Веднъж излязохме с Йозефа и другите на риболовен пикник. Бяхме седнали ето там, при разкривения дъб…

Йонас ме погледна така, сякаш бях луд, и за момент си помислих, че наистина съм такъв. Бях яздил ловен кон и преди, но това беше кавалерийски кон. Ръцете ми сами се издигнаха и като паяци щяха да се впият в очите ми, ако разяреният мъж зад мен не ги бе отблъснал. За щастие неговата десница беше от стомана.

— Ти не си Благородната Текла! — извика гневно той. — Ти си Севериън. Послушник при инквизиторите, който е имал нещастието да се влюби в тази жена. Виж се сам! — Йонас вдигна металния си юмрук и на полираната му повърхност видях отражението на непознато, грозно и смутено лице.

Спомних си нашата кула, извитите стени от мек, тъмен метал.

— Аз съм Севериън.

— Точно така. Благородната Текла е мъртва.

— Йонас…

— Да?

— Уланът оживя. Нали го видя? Ноктите му дадоха отново живот. Сложих ги на челото му, но дори и със затворени очи той ги е видял. Изправи се. След това започна да диша, дори ми проговори.

— Той не беше мъртъв — отговори безизразно Йонас.

— Но ти го видя!

— Севериън, аз съм доста по-възрастен от теб. По-възрастен дори, отколкото си мислиш. По време на дългите ми странствания съм научил няколко неща — мъртвите не оживяват и годините, които са минали, не могат да се върнат.

Лицето на Текла все още беше пред мен, но след това го духна тъмен вятър и то изчезна.

— Само ако бях използвал силата на Ноктите по време на угощението с мъртвата…

— Уланът не беше мъртъв, само се задушаваше — прекъсна ме Йонас. — След като извадих ноктюлите от устата и ноздрите му, той е започнал да диша и е дошъл в съзнание. А колкото до твоята Текла, няма никаква сила във Вселената, която да я върне към живот. Предполагам, че те са я изкопали, докато още си бил затворен в Цитаделата, а след това са я съхранявали в ледена пещера. Преди да я донесат на поляната, са я изкормили като яребица и са задушили месото й. — Той стисна ръката ми. — Севериън, не ставай глупак!

В този момент ми се искаше да умра. Ако някой от ноктюлите се беше появил, без колебание щях да го прегърна. Големите прилепи не се появиха, но покрай реката видях, че се движи мъглявата бяла фигура, която бях зърнал преди малко. Откъснах се от Йонас и препуснах натам.

14.

ПРЕДДВЕРИЕТО

Има живи, изкуствено създадени иначе същества, с които нашето недоразвито съзнание се сблъсква, и ние можем да постигнем мир с реалността единствено, ако си казваме: „Това е само привидение — впечатляващо, макар и ужасяващо.“

На въртящите се светове, които съвсем скоро ще отида да изследвам, живее раса, която едновременно прилича и не прилича на човешката. Те не са по-високи от нас самите. Телата им са като нашите, ако не се отчита фактът, че са идеални и стандартите, към които се придържат, са ни непознати. Също като хората, и те имат очи, нос и уста, но използват тези органи (които, както казах, са идеални), за да изразяват емоции, които ние никога не сме чувствали. Когато видим лицата им, все едно виждаме някаква древна, ужасяваща картина на чувствата, която е от изключителна важност и е напълно неразбираема за нас — човеците.

Подобна раса съществува, но аз не предполагах, че ще я срещна на границата, където започват градините на Сюзерена. Това, което бях видял, преди да се движи между дърветата и което сега вече виждах съвсем ясно, бе гигантски образ на подобно възродено същество. Плътта му беше от бял камък, а очите му — овално извити и слепи (като черупка на яйце), каквито са на нашите статуи. Движеше се бавно, сякаш беше под въздействието на наркотик или спеше. Изглеждаше сляпо, но предполагах, че има възприятия, макар и по-различни от нашите.

Спирам за момент, за да прочета какво съм написал досега. Виждам, че напълно съм се провалил, когато съм се опитал да изразя същността на нещата. Това същество беше като скулптура. Ако някой ангел бе подслушал разговора ми със зеления човек, щеше да използва тази енигма, за да ми се присмее. Всяко движение на необикновеното същество издаваше спокойствието и постоянството на камъка. Почувствах, че всеки жест, всяко положение на главата, крайниците или торса може и да са последни.

Първоначалният ми ужас пред странната, бяла статуя се дължеше на инстинкта ми за самосъхранение, след като бързо бях забравил самоубийствените си помисли.

Втората ми мисъл беше, че едва ли тя ще се осмели да ме нападне. Да се плаша от тази безмълвна фигура, преди да съм разбрал, че тя няма лоши намерения, щеше да е прекалено унизително. Забравяйки за момент това, аз извадих Терминус Ест и дръпнах юздите на черния си жребец. Сякаш и вятърът спря, когато застинахме неподвижно — конят само леко потрепервайки, а аз — с вдигнат нагоре меч. Отдалеч предполагам и тримата сме изглеждали като статуи. Все пак истинската статуя първа се приближи. Лицето й беше три-четири пъти по-голямо от човешкото и бе озарено от неразбираеми за мен емоции.

Чух как Йонас ми изкрещя нещо, а веднага след това последва звън от удари. Обърнах се, за да видя как той се бие с група мъже с високи шлемове с кръстове на тях. Странно — те ту изчезваха, ту се появяваха, дори и когато гледах постоянно към тях. След това нещо изсвистя покрай ухото ми, стисна китката ми и докато разбера какво става, се озовах в паяжина от тънки нишки, която се стягаше, сякаш се състоеше от малки бои, или с други думи — змии. Нещо хвана крака ми, дръпна го и аз паднах на земята.

Когато дойдох на себе си, с изненада открих, че на врата ми има примка, а един от нашите нападатели пребърква торбичката на колана ми. Виждах ясно как ръцете му правят резки, бързи движения все едно пърхаха като кафяви врабци. Лицето му представляваше безизразна маска, която сякаш се държеше там на вълшебни конци. На няколко пъти, когато мъжът се раздвижи, бронята, която той носеше, проблесна. Виждах я, както се вижда кристална чаша, потопена в чиста вода. Мисля, че отразяваше светлината, но по такъв начин, че подобно полиране ми се струваше невъзможно за човешка ръка. Можех да видя само зелените и кафяви оттенъци на дървото, пречупени от бронята, която защитаваше тялото.

Въпреки протестите ми, че съм от братството на инквизиторите, преторианецът ми взе всичките пари, които имах, но все пак ми остави книгата на Текла, парче от бруса, смазката и парцала, както и някои други дреболии. След това сръчно прибра мрежата, с която ме беше хванал, и я пъхна (това е най-точното, което мога да кажа) в отвора на бронята, макар и преди да не бях забелязал, че я измъква оттам. Тя ми напомни на камшик, който наричахме „котка“, състоящ се от сноп ремъци с тежести откъм свободния край. По-късно научих, че оръжието, което бе използвал преторианецът, е ачико.

Моят нападател разхлаби примката, която стягаше врата ми и аз се изправих. Бях в съзнание, но за миг ми се стори, че участвам в някаква игра. Преструвах се, че напълно му се подчинявам, но ако той започнеше да ме души или извикаше някой от своите другари, за да ме отвлекат, щях да се възпротивя. Можех да направя няколко неща — да хвана примката и да се опитам да я сваля или пък да ударя мъжа в лицето. Може би щях да успея да избягам, но можеше и да бъда убит, проснат в безсъзнание или оставен в агония.

Все пак съзнавах, че това е само игра и се усмихнах, когато той извади Терминус Ест и ме поведе към мястото, където стоеше Йонас.

— Нямаме лоши намерения — каза Йонас. — Върнете меча на приятеля ми и нашите животни и ни оставете да си вървим.

Отговор не последва. Преторианците (четири пърхащи врабци) мълчаливо хванаха бойните ни коне и ги отведоха нанякъде. Колко харесвах тези животни, които търпеливо и спокойно препускаха, без да знаят накъде, направлявани само с тънки юзди. Девет десети от живота ни, или поне на мен така ми се струваше, беше низ от подобни капитулации.

Бяхме принудени да излезем от гората и да тръгнем по ливада, която скоро премина в поляна. Статуята ни следваше заедно с десетина други от нейната раса — всичките огромни, различни и много красиви. Попитах Йонас кои са тези войници и къде смята, че ни водят, но той не ми отговори и страховете ми се засилиха.

Дотук можех да кажа, че цялото тяло на нашите похитители бе защитено от броня, но изработена от толкова добре полиран метал, който изглеждаше почти като течност, заслепяваше окото и през него се виждаха небето или тревата. Бяхме изминали около половин левга, когато навлязохме в разцъфнала сливова горичка. Веднага шлемовете с кръстове и лъскавите брони се оцветиха в розово и бяло.

Вървяхме по криволичещ път, по който завихме вече на два пъти. Почти излизахме от горичката, когато бяхме грубо отблъснати назад. Чух, че и каменните фигури също спряха. Единият от войниците ги предупреди с безмълвен знак. Надникнах през цъфналите вейки, за да видя какво лежи отпред.

Пред нас се виеше път, доста по-широк от този, по който вървяхме. Всъщност градинската алея се разширяваше в професионално направен път, павиран с бял камък и ограден от двете страни с парапет от мрамор. По него се точеше разнородна компания. Повечето вървяха пеш, но някои яздеха различни животни. Един водеше рошав арктотер, друг бе яхнал земен ленивец, с кожа по-зелена и от ливадата. Не след дълго пъстрото множество отмина, но се зададе друго. Докато хората, които приближаваха, бяха все още далеч, за да различа лицата им, видях, че един индивид с леко приведена глава се извисява поне с три педи над останалите. Беше Баландер. Малко по-късно разпознах и доктор Талос, който вървеше намерено с изпъчени гърди и гордо отметната глава. Моята скъпа Доркас го следваше на няколко крачки и приличаше повече от всякога на отчаяно невинно същество, долетяло от някое небесно тяло. С развяващ се воал, с блестящи бижута под своя парасол[1], Йолента яздеше дребно магаре на женско седло. След всички тях, търпеливо заобикаляйки тези, които не може да разбута, тромаво крачеше този, който пръв бях разпознал — гигантът Баландер.

За мен беше цяло изпитание да наблюдавам как тези хора преминават, без да мога да им извикам, а за Йонас трябва да е било истинско мъчение. Когато Йолента застана почти срещу нас, тя обърна глава. В този момент ми се стори, че усети желанието на моя приятел така, както нечистите сили, за които разказват, че живеят в планините, усещат месото, което някой пече. Но без съмнение, не ние, а разцъфналите дървета бяха привлекли вниманието й. Йонас си пое дъх, но той не бе произнесъл и първата сричка от името й, когато се чу удар и приятелят ми се строполи в краката ми. Сега, когато си припомням тази сцена, в съзнанието ми още кънти дрънченето на металната му ръка о чакъла, както и ароматът на цъфналите сливи.

Не след дълго актьорските трупи се източиха и двамата преторианци вдигнаха нещастния Йонас. Направиха го с лекота, сякаш беше малко дете. Пресякохме пътя, по който бяха дошли актьорите, и преминахме през жив плет от рози, по-високи от човешки ръст, с огромни цветове, в които гнездяха птици.

Отвъд него се простираха градините. Ако се опитам да ви ги опиша, навярно ще си помислите, че съм взел назаем недоразвития ум и заекващия говор на Хетор. Всяко хълмче, дърво и цвете изглеждаше аранжирано от ръката на свръхинтелигентен градинар (за какъвто се смятах и аз след наученото от отец Инир), за да се образува спираща дъха картина. Зрителят, пристъпил тук, се чувства като в център, където всичко е ориентирано към точката, в която той се намира. Но след като е направил стотина крачки, отново разбира, че продължава да е в центъра. Всяка гледка, изглежда, съдържа в себе си присъща само ней истина, сравнима само с неизразимата проницателност и мъдрост на отшелник.

Градините бяха толкова прекрасни, че никой не бе се осмелил да ги загрози с кули на градеж. Отгоре бяха само облаците, птиците, Старото слънце и бледите звезди над върховете на дърветата. Сякаш скитахме сред някаква небесна пустош. След това достигнахме до ръба на земна обвивка, по-красива дори от кобалтовосинята повърхност на Уроборос. — Изведнъж дъхът ни секна, когато в краката ни се отвори бездна. Казвам „бездна“, но това не беше тъмната празнота, която се свързва с тази дума. По-скоро ставаше дума за изкуствени пещери, изпълнени с фонтани, нощни цветя и хора, по-красиви дори и от ангели. Хора, които се разхождаха лениво покрай водата и си говореха нещо.

Първата ми мисъл беше, че се е срутила стена и е пропуснала светлина в гробница. Много от моите спомени за Двореца на Сюзерена сега се примесваха с тези от живота на Текла. Сега видях нещо, което бях долавял в играта на доктора и в историите, които тя ми бе разказвала, макар никога да не го бе назовавала направо. Целият този огромен палат лежеше под земята, всъщност поточното е да се каже, че стените и покривите му бяха покрити с почва, която бе озеленена и оформена като градини. Така, че ние с Йонас през цялото време бяхме вървели към трона на Самодържеца, а мислехме, че до Тронната зала има няколко дни път.

Не се спряхме в изкуствените пещери, които несъмнено водеха към зали, неподходящи за затворници, нито пък ни оставиха на следващия етаж, през който преминахме. Най-накрая стигнахме до място, което бе по-мрачно от останалите, но не беше по-малко красиво. Стълбището, по което слязохме, бе направено така, че да имитира природно скално образувание. Имаше неправилна форма и спускането по него бе доста рисковано. От тавана капеше вода. В горната част на изкуствената пещера растяха папрати и тъмен бръшлян, но светлината все пак си проправяше път. В долната част, може би хиляда стъпала по-надолу, стените бяха покрити с мъхове и плесени, някои от които излъчваха собствена светлина. Те разпръсваха във въздуха странна миризма на мухъл. Тук-там се виждаха фантастични фалистични фетиши, подобни на земните сталактити и сталагмити.

В центъра на тази сумрачна градина, поддържана от колони, позеленели от окисляването на медта, висяха гонгове. Помислих си, че са направени така, че да звънят от повея на вятъра, но после ми хрумна, че тук няма как да духа вятър.

Един от преторианците спря пред тъмна, каменна стена и отвори масивна врата от бронз и проядено от червеи дърво. Потокът от студен сух въздух премина през образувалия се отвор и течението разлюля гонговете. Те засвириха някаква мелодия, което ме накара да помисля, че имат по-специално предназначение.

Когато се обърнах, за да погледна към тях (което преторианците не ми попречиха да направя), видях статуите, които сега бяха по-малко и ни бяха следвали по целия път през градините. Те стояха неподвижни на ръба на бездната и ни наблюдаваха, сякаш бяха фризове на сенотафи[2].

Бях очаквал да се озова в малка килия, защото подсъзнателно сравнявах това непознато място с нашия подземен затвор. Нямах представа, че всичко може да е толкова различно. След първата врата не се разкри ходник с тесни килии, а широк, застлан с килим, коридор и друга врата на срещуположния край. Воини с пламтящи копия пазеха този втори вход. Преторианците им казаха нещо и те отвориха вратата, а зад нея се разкри огромно голо подземие с много нисък таван. Няколко десетки мъже, жени и деца бяха разпръснати покрай стените — повечето поединично, но имаше двойки и дори групи. Семействата се бяха настанили в странични ниши и за да си осигурят уединение, бяха се отделили с паравани от килими.

Ето на такова място се озовахме. По-точно аз се озовах, а нещастният Йонас — просто бе изхвърлен на земята. Опитах се да го задържа, докато падаше, но успях само да предпазя главата му от удар в каменния под. В този миг чух как вратата зад мен се затръшна.

[1] Парасол — дамски чадър за слънце. — Б.пр. ↑

[2] Сенотаф — гроб или паметник на човек, погребан на друго място. — Б.пр. ↑

15.

ЗЕЛЕНАТА СВЕТЛИНА

Веднага бяхме обградени от присъстващите. Две жени поеха Йонас, обещаха да се погрижат за него и го отнесоха настрани. Останалите започнаха да ме обсипват с въпроси. Какво е името ми? Дали познавам този или онзи? Откъде идвам? Какви са тези странни дрехи, с които съм облечен? Дали някога съм бил в този или онзи град? Дали съм от Двореца на Сюзерена или от Несус? От източния бряг на Гиол или от западния? От коя част? Дали Самодържецът е все още жив? Какво се е случило с отец Инир? Кой сега управлява града? Как е завършила войната? Имам ли новини за този или онзи инквизитор? Или за този и онзи войник? Или за този или онзи чилиарх? Мога ли да пея, да рецитирам или да свиря на музикален инструмент?

Както може да се предположи след подобна бъркотия, не успях да отговоря почти на нито един въпрос. Когато първата атака отмина, възрастен белобрад мъж и жена, която изглеждаше на неговите години, успокоиха тълпата от любопитни и ги разблъскала настрани. Техният метод беше ефикасен, но със сигурност нямаше да действа на друго място. Те потупваха всеки по рамото, посочваха му някой отдалечен ъгъл на подземието и строго му казваха: „Има време за всичко.“ Постепенно любопитните се отдалечиха на достатъчно разстояние и подземието отново стана същото, каквото беше при моето влизане.

— Аз съм Ломър — представи се старецът. Той шумно се закашля, за да прочисти гърлото си. — А това е Никарет.

Казах му името си и това Йонас.

Старицата сигурно усети загрижения ми тон, защото добави:

— Приятелят ти ще се оправи, бъди спокоен. Момичетата ще се погрижат за него. Надявам се, че скоро ще можем да говорим и с него. — Тя се засмя и начинът, по който отметна назад глава, ми подсказа, че някога в младостта си е била много красива.

На свой ред започнах да им задавам въпроси, но старецът ме прекъсна:

— Ела с нас — каза той. — Ето там, в нашия ъгъл. Ще можем да седнем на спокойствие и да ти предложим чаша вода.

Веднага щом произнесе последната дума, осъзнах колко съм жаден. Поведе ме през параваните от килими и ми наля вода от глинена кана в изящна порцеланова чаша. Тук имаше възглавници за сядане и ниска масичка.

— Въпрос за въпрос — услови се той. — Това е старо правило. Вече знаеш имената ни и ние твоето. Кажи ни сега защо те хванаха?

Обясних им, че не мога да знам със сигурност, предположих, само че съм направил някакво нарушение, навлизайки в пределите на владението.

Ломър кимна, доволен от отговора ми. Кожата му беше бледа като на мъртвец, нещо характерно за хора, които доста отдавна не са виждали слънце. Със своята рехава брада и криви зъби този мъж можеше да изглежда отблъскващо, но не и тук. Той се вписваше чудесно в обстановката с мръсните, очукани плочки по пода.

— Затворен съм в тази тъмница по злата воля на Благородната Леокадия. Бях управител на замък при нейната съперничка Благородната Нимфа. Господарката ме помоли да дойда заедно с нея в Двореца на Сюзерена, за да прегледам сметките на имението, защото в същия ден тя искаше да посети литургията на филомат Фока. Тогава Благородната Леокадия ме хвана в капан с помощта на Санча, която…

Старицата го прекъсна:

— Но той я познава!

Аз наистина я познавах. В съзнанието ми изникна стая в розово и слонова кост, а двете й стени бяха от прозрачно стъкло. Вътре горяха огньове, но светлината им бе приглушена от слънчевите лъчи, които изпълваха помещението със суха топлина и аромат на сандалово дърво.

Възрастна жена, увита в шалове, седеше на масивен стол, подобен на трон. Гарафа от изсечен кристал и няколко кафяви стъкленици бяха сложени на масата до нея.

— Възрастна жена с орлов нос — казах аз. — Вдовицата на Форс.

— Значи наистина я знаеш. — Ломър кимна бавно, сякаш си отговаряше сам на въпрос, който бе задал. — Ти си първият от толкова много години.

— Нека кажем, че си я спомням.

— Да — кимна отново старецът. — Казват, че вече е мъртва. Но по мое време беше хубаво, младо момиче. Благородната Леокадия я бе подтикнала, а след това бяхме разкрити, но Санча знаеше, че това ще се случи. Тогава тя беше само четиринайсетгодишна и не я обвиниха в нищо. А и нищо не бяхме направили, тя само бе започнала да ме съблича.

— Вероятно и ти си бил млад мъж — казах аз.

Старецът не ми отговори, направи го Никарет:

— Бил е на двайсет и осем.

— А ти защо си тук?

— Аз съм доброволка.

Погледнах я изненадан.

— Някой трябва да принася жертви на злите сили на Ърт или Новото слънце никога няма да дойде. Някой трябва да привлича вниманието тук. Аз съм от семейство на военни и роднините ми може би още си спомнят за мен. Пазачите внимават какво ще ми се случи, както и с останалите, защото се страхуват от последствията.

— Нима искаш да кажеш, че можеш да си тръгнеш, когато поискаш, но не го правиш?

— Не — поклати глава старицата. — Косата й беше съвсем побеляла, но тя я бе оставила да израсте до раменете, както правеха по-младите жени. — Ще си тръгна, когато и тези, които вече са забравили какви престъпления са извършили, бъдат освободени.

Спомних си как бях откраднал кухненския нож за Текла, а след това и яркочервената струйка, която протече изпод вратата.

— Истина ли е, че тук затворниците накрая забравят какви престъпления са извършили?

Ломър рязко вдигна глава.

— Това не е честно! Въпрос за въпрос, такова е правилото. Ние все още тачим старите правила, защото сме последни от нявгашните хора, Никарет и аз. Докато сме живи, те ще важат за нас. Въпрос за въпрос. Имаш ли приятели, които ще се опитат да те освободят?

Доркас несъмнено щеше да ми помогне, ако знаеше, че съм тук. Доктор Талос беше непредвидим както фигурите, образувани от облаците в небесата. Точно по тази причина той можеше да реши да помоли за моето освобождаване, макар и да не беше морално задължен да го прави. Но най-важното от всичко бе, че бях пратеник на Водалус, а той имаше агент, на който трябваше да предам съобщението. На два пъти се опитах да изхвърля стоманения предмет, но не успях. Алзабото действаше и се радвах, че беше така.

— Имаш ли приятели? Роднини? Ако имаш, може би ще можеш да помогнеш и на някой от останалите.

— Приятели — казах аз — които могат да се опитат да ми помогнат, стига да разберат какво се е случило с мен. Вярвам, че имат шансове за успех.

Говорихме доста дълго и ако напиша всичко, историята няма да има край. В това подземие нямаше какво друго да правим, освен да говорим и да играем на някои прости игри. Останалите затворници правеха същото, докато им омръзнеше и се почувстваха като хрущял, дъвкан цял ден от гладен скитник. В много отношения тези затворници бяха много по-добре от осъдените в подземния затвор на нашата кула. Първо, те нямаха страх, че ще бъдат изтезавани, и второ — никога не оставаха сами. Но тъй като някои от тях бяха доста дълго тук, а при нашите осъдени това рядко се случваше, те често живееха с надежда, а хората тук бяха се отчаяли, че някога ще излязат на свобода.

След като изминаха около десетина часа и ярките лампи на тавана притъмняха, казах на Ломър и Никарет, че повече не мога да стоя буден. Те ме отведоха до тъмно място, доста далеч от вратата, и ми обясниха, че то ще е мое, докато някой от другите затворници не се разболее или не умре, за да се освободи по-добро.

След като ме оставиха, чух как Никарет попита:

— Какво мислиш, ще дойдат ли тази вечер?

Ломър й отговори нещо, но не успях да чуя думите му, а и бях прекалено уморен, за да питам. Усетих, че на пода има тънък сламеник. Седнах и започнах да се приготвям за сън, когато докоснах друго човешко тяло.

— Не се тревожи, аз съм — каза Йонас.

— Защо не се обади досега? — попитах аз. — Видях, че те отнесоха нанякъде, но не можех да се откъсна от двамата възрастни хора. Защо не се присъедини към нас, след като се съвзе?

— Защото исках да помисля. И аз не можах да се измъкна от жената, която първа ми се притече на помощ. След това ме наобиколиха още хора. Севериън, трябва да избягам оттук!

— Предполагам, че всички искат да го направят — отговорих му аз. — Или поне аз го искам със сигурност.

— Но аз трябва да го направя на всяка цена! — Здравата му лява ръка хвана моята. — Ако не го направя, ще загубя разсъдъка си или ще се самоубия. Бях твой приятел, нали? — Гласът му премина в шепот. — Дали реликвата, която носиш… синият скъпоценен камък… ще може да ни освободи? Знам, че преторианците не го откриха. Гледах внимателно как те претърсват.

— Не искам да го изваждам. Започва да свети много силно в тъмнината.

— Добре, тогава ще вдигна сламеника и ще го прикрия с него.

Изчаках го, докато направи заслон, и извадих Ноктите от ботуша си. Светлината на камъка още беше толкова слаба, че спокойно можех да го прикрия и с длан.

— Гасне ли? — попита разтревожено Йонас.

— Не, често става така. Но когато е активен, както когато превърна водата в гарафата ни на вино и покори маймуночовеците, свети много силно. Ако изобщо може да ни спаси оттук, смятам, че сега това няма как да стане.

— Нека го занесем до вратата. Може и да отключи катинара. — Гласът му трепереше.

— Малко по-късно, нека другите заспят. Ако можем да излезем, ще помогна и на тях, но ако не успеем да отворим вратата, а мисля, че точно така ще стане, не искам те да знаят, че притежавам Ноктите. А сега ми кажи защо се налага веднага да излезеш оттук.

— Докато ти говореше с възрастната двойка, аз бях разпитван от цяло семейство — започна Йонас. — Имаше няколко стари жени, мъж на около петдесет, друг на трийсет, още три по-млади жени и цяла тълпа деца. Те ме занесоха в своята ниша до стената. Както си забелязал, там можеш да озовеш само ако си поканен. Очаквах да ме питат за приятелите си, които са навън, за политиците или за битките в планините. Вместо това те гледаха на мен като на вид развлечение. Искаха да разберат повече за реката. За това къде съм бил и дали хората се обличат с дрехи като моите. Питаха и за храната отвън, прекалено много въпроси имаше за храната, някой от тях доста абсурдни. Виждал ли съм някога касапин? Дали животните молят за живота си, преди да бъдат заклани? Вярно ли е, че тези, които правят захар, имат отровни копия, за да я охраняват? Те никога не бяха виждали пчели и смятаха, че са големи колкото зайците. Не след дълго започнах сам да им задавам въпроси и открих, че всички, дори и най-възрастната жена, никога не е била свободна. Мъже и жени са били затваряни тук, харесвали са се и са раждали деца. Някои от тях са били вземани, но по-голямата част са оставали тук до края на живота си. Нямат никаква собственост, никакви лични предмети, както и надежда, че някога ще бъдат свободни. На практика те не знаят какво изобщо означава свободата. Един от по-старите мъже и една девойка сериозно заявиха, че биха искали да излязат навън, но ако са сигурни, че после отново ще се върнат при своите роднини. Най-старата жена е седмо поколение затворници, а нейната майка е била шесто поколение затворничка. В известен смисъл това са изключителни хора. Външно те са се приспособили идеално към това, място, където прекарват живота си. И все пак това са… — Йонас замълча и се ослуша. — … семейни спомени. Мисля, че така можем да ги наречем. Традициите от външния свят са били привнесени тук, в затвора, още от първите осъдени. Сега всичко се е променило. Те дори не знаят значението на някой думи, но спазват традициите, разказват същите истории, защото това е единственото, което знаят.

Йонас замълча. Върнах бледата искра на Ноктите в ботуша си и ни обгърна непрогледна тъмнина. Учестено, то дишане на Йонас ми напомняше за помпането на мехове в железарска работилница.

— Попитах ги за името на първия затворник. За човека, който смятат за своя прародител. Казвал се е Ким Ли Сонг. Чувал ли си преди това име?

Казах му, че не съм.

— Или нещо подобно на него? Това са три отделни имена.

— Не, нищо подобно не съм чувал. Повечето хора, които познавам, имат кратки имена, също както и ние с теб. Освен ако към името не е прибавена някаква титла.

— Дори ти веднъж ми каза, че смяташ моето име за странно. Ким Ли Сонг беше твърде популярно име, когато бях… когато бях дете. Често срещано име в места, които сега са потънали в морето. Чувал ли си някога за моя кораб, Севериън? Казваше се „Щастливия облак“.

— Комарджийски кораб?! Не съм чувал за него, но…

С крайчеца на окото си зърнах зеленикава светлина, но тя бе толкова слаба, че едва се забелязваше. Веднага след това се чу хор от шепнещи гласове, ехото, от които отекна, а после отново се върна отразено от далечни стени. Чух как Йонас се опитва да се изправи на крака. Направих същото, но докато се надигна, бях заслепен от синкава светкавица. Болката беше остра и може би най-силната, която бях усещал досега. Имах чувството, че лицето ми е разкъсано. Със сигурност щях да падна, ако не бях подпрял гръб на стената.

Някъде далеч пред нас отново проблесна синия огън и някоя от жените проплака.

Йонас ругаеше или поне, съдейки по тона му, мисля, че го правеше, защото говореше на неизвестен за мен език. Чух стъпките му по пода. Последва нова светкавица и аз си спомних, че бях виждал такива искри и по-рано. В деня, когато аз, учителя Гурлойс и Рош трябваше да изтезаваме Текла. Без съмнение Йонас крещеше, също както и аз, но в стаята беше настанала такава бъркотия, че не чувах гласа му.

Зелената светлина засвети още по-ярко и докато гледах, парализиран от болка, а също и от страх, се съсредоточи в зловещо лице, което грееше с очи, големи като чинии, а после бавно се стопи в тъмнината.

Всичко беше толкова ужасяващо, че не бих могъл да го предам на хартия. Макар че щях завинаги да запомня преживяното и да потрепервам от ужас и страх. Освен болката, страхувах се, че можеше и да съм ослепял, а сигурно и всички си мислеха същото, защото отвред ни обгръщаше пълен мрак. Нямаше лампи, нямаше дори и една свещ или някой, който да удари кремък и да разпали прахан. От всички страни на подземието се чуваха писъци, ридания и молитви. Сред дивата врява ясно чух звучния смях на млада жена, който изведнъж секна.

16.

ЙОНАС

Жадувайки за светлина като умиращ от глад за парче месо, реших да рискувам с Ноктите. По-скоро нещо ме накара да рискувам, защото загубих контрол над ръката си, която се плъзна в ботуша и сграбчи скъпоценния камък.

В същия миг болката ми изчезна, а после наоколо се разпръсна и светлосиньо сияние. Паниката и глъчката се удвоиха, когато обитателите на тъмницата видяха силната светлина и вероятно се изплашиха, че ужасът ще се повтори. Пуснах камъка дълбоко в ботуша си и когато светлината изчезна, пипнешком започнах да търся Йонас.

Бях предположил, че е изпаднал в безсъзнание, но се оказа, че съм се лъгал. Открих го превит на две на около двайсет крачки от мен. Пренесох го обратно в нашата ниша (като открих, че е учудващо лек), покрих и двама ни с плаща си, отново извадих Ноктите и го докоснах по челото.

Не след дълго той се надигна. Разказах му това, което бях видял, и че нещото, което ни е нападнало, вече е извън подземието.

Йонас се размърда и измърмори:

— Трябва да осигурим енергия на компресорите, преди въздухът да стане негоден за дишане.

— Всичко е наред — успокоих го аз. — Всичко ще се оправи. — И отново, въпреки усилието да не го правя, му говорех така, сякаш беше най-младият от послушниците. Така, както преди години учителят Малрубиус говореше на мен.

Нещо твърдо и студено докосна китката ми. Сграбчих го и видях, че е само металната ръка на Йонас. Осъзнах, че се опитва да хване моята.

— Чувствам някаква тежест — повиши глас той. — Сигурно е от светлините.

Чух как главата му изскърца, а после издрънча, когато се удари в стената. Сетне той започна да си говори на някакъв носов едносричков език, който не разбирах.

Престраших се и отново извадих Ноктите. Докоснах челото му, но блясъкът им беше слаб и Йонас не отвори очи. Аз обаче се успокоих. Най-накрая обитателите на подземието притихнаха.

Когато се събудих, бледите лампи отново светеха, макар и да имах чувството, че вън е нощ или все още ранна утрин.

Йонас лежеше до мен и спеше. На туниката му имаше голям разрез там, където синия огън го бе жигосал. Спомних си за отрязаната ръка на маймуночовека, огледах се наоколо, за да се уверя, че никой не ни наблюдава, и докоснах изгореното място с Ноктите.

Сега светлината им беше много по-ярка, отколкото снощи, и макар черната следа да не изчезна, подутината спадна и плътта от двете страни стана по-малко възпалена. За да открия долната част на раната вдигнах плата малко по-нагоре. Когато пъхнах ръката си, чух слаб звън, сякаш Ноктите се бяха ударили в метал. Вдигнах дрехата му по-нагоре и видях, че кожата на моя приятел свършва рязко, както тревата свършва, когато върху нея лежи голям камък, отстъпвайки място на блестящ, сребрист метал.

Първата ми мисъл беше, че е някакъв вид броня, но след това видях, че не е. По-скоро металът заместваше истинската кожа така, както желязната ръка заместваше дясната му ръка. Колко продължаваше изкуствената му плът, не можех да кажа, а и се страхувах да докосна краката му, за да не го събудя.

Скрих отново Ноктите и се изправих. Исках за момент да остана сам и да обмисля видяното. Затова тръгнах към центъра на подземието. Мястото вчера ми се бе сторило доста странно, когато всички бяха будни и се движеха. Сега продължаваше да изглежда така. Мръсно, запуснато огромно подземие, осеяно с чудати чупки, смазано от нисък таван. Надявайки се, че движението ще активизира мисълта ми (както обикновено ставаше), реших да се разходя по цялата дължина и ширина на подземието. Вървях възможно най-тихо, за да не събудя все още спящите хора.

Не бях изминал и четирийсет стъпки, когато съгледах нещо, което изобщо не бе на мястото си сред опърпаните хора и отвратителните, вмирисани сламеници. То се оказа женски шал от някаква изящна мека материя с цвят на праскова. Не мога да опиша аромата, който се излъчваше от него, защото бе несравним с никое цвете или плод, който расте на Ърт, но беше нещо прекрасно.

Сгъвах красивия шал с намерението да го прибера в торбичката на колана си, когато чух детски глас:

— Това носи лош късмет. Не знаеш ли?

Огледах се наоколо, а след това надолу и видях малко момиченце с бледо лице и блестящи, прекалено големи очи.

— За какъв лош късмет говориш, господарке? — попитах аз.

— Да прибираш намерени неща. Собствениците им винаги се връщат, за да си ги приберат. А ти защо си облечен в тези черни дрехи?

— Те са с цвят, по-тъмен и от черното. Подай ми ръката си и ще ти покажа. Сега виждаш ли? Когато прокарам плаща си покрай нея, тя сякаш изчезва.

Нейната иначе малка глава изглеждаше голяма за тесните й рамене. Тя кимна сериозно.

— Гробарите носят черно. Ти хора ли погребваш? Когато навигаторът умря, всички носеха черни дрехи. Виждал ли си някой да бъде съпровождан в последния си път по този начин?

Приклекнах, за да виждам по-добре сериозното детско лице.

— Никой не носи на погребения дрехи като тези на моето братство, господарке. Това в повечето случаи ще означава да се опетни паметта на покойника. Ето сега, този шал. Виждаш ли колко е красив? Това ли наричаш „намерена вещ“?

Момиченцето кимна.

— Камшиците ги изхвърлят, защото те могат да се върнат и да си ги потърсят. — Очите й вече не бяха приковани в моите. Тя гледаше към белега, който преминаваше през дясната ми буза.

Аз го докоснах и попитах:

— Това са те, нали? Наричате оръжията им камшици? Кои са всъщност те? Видях някакво ужасно зелено лице.

— Аз също — отвърна момиченцето със звънлив смях. — Мислех си, че този път ще ме изяде.

— Не ми изглеждаш много изплашена.

— Мама казва, че нещата, които виждаш в тъмното, не са истински. Почти всеки път те са различни. Само камшиците могат да ти причинят болка. Затова тя ме слага между себе си и стената. А ето твоят приятел се събужда. Защо гледаш толкова смешно?

(Спомних си как се бях смял с трима млади мъже и две жени на моята възраст. Гилбърт ми подаде камшик с тежка дръжка и преплетени медни нишки. Лолиан приготвяше огнената птица, която щяхме да завъртим на дълго парче корда.)

— Севериън! — Беше Йонас и аз се втурнах към него. — О, колко се радвам, че си тук! — въздъхна той, докато сядах. — Помислих… помислих си, че си излязъл навън.

— Това трудно може да стане, забрави ли?

— Да — отвърна Йонас. — Сега си спомних. Знаеш ли как се казва това място, Севериън? Вчера ми казаха. Нарича се Преддверието. Виждам, че вече знаеш това.

— Не.

— Но ти кимна?

— Спомних си тази дума, докато я произнасяше. Всъщност знам как точно се нарича това място. Аз… мисля, че Текла е била тук. Тя никога не е смятала това място за твърде странен затвор, защото това е бил и първият, който е виждала, преди да бъде доведена в нашата кула. Но аз откривам, че не споделям мнението й. Единични килии за по няколко човека ми се виждат много по-практични. Може би, защото съм предубеден.

Йонас се надигна и опря гръб в стената. Лицето му изглеждаше още по-бледо на фона на кафеникавия камък, а по челото му имаше капчици пот.

— Можеш ли да си представиш как са направили това място? Огледай се наоколо.

Направих го, но не видях нищо по-различно от обширното подземие, осветено от мъждукащи лампи.

— Това са били отделни килии, не знам колко точно. Стените между тях са били разрушени, а след това подът е бил изравнен. Сигурен съм, че това отгоре е така нареченият „падащ таван“. Ако повдигнеш някоя от тези плоскости, ще видиш стария таван.

Изправих се и въпреки че с върха на пръстите си докосвах правоъгълните панели, не можех да упражня достатъчно сила, за да отместя някой от тях. Момиченцето, което ни наблюдаваше от десетина крачки и явно чуваше всяка наша дума, извика:

— Вдигни ме и аз ще го направя.

Тя изтича при нас. Хванах я през кръста и с лекота я вдигнах над главата си. За секунда малките й ръце изпробваха една от квадратните плоскости над нея. След това тя започна бавно да се отмества и върху мен се посипа прах. През отвора видях мрежа от тънки метални пръчки, а отгоре над тях сводест таван с корнизи и избелели фрески с облаци и птици. Ръцете на детето не издържаха и плоскостта отново се затвори, закривайки гледката и вдигайки още повече прах.

Свалих момиченцето на земята и се обърнах към Йонас.

— Ти беше прав. Над този таван има друг и той е на помещение много по-малко от това. Но все пак как разбра?

— Ами, нали говорих вчера с разни хора. — Той вдигна ръце, и металната, и истинската, и потри лице. — Слушай, отпрати това дете.

Казах на момиченцето да отиде при майка си, но съм сигурен, че то прекоси само половината подземие и се скри зад някои от близките паравани, за да ни слуша.

— Струва ми се, че започвам да се събуждам — каза Йонас. — Мисля, че вчера ти споменах, че полудявам. Днес смятам, че става точно обратното. Започвам да осъзнавам нещата и това е най-лошото от всичко. — Той отпусна рязко главата си на стената и ми заприлича на трупа, който бях видял някога, опрян на едно дърво. — Преди четях много, на борда на кораба имам предвид. Веднъж прочетох една историческа книга. Предполагам, че не си чувал за нея. Толкова хилядолетия са изминали оттогава.

— Сигурно не я знам — отговорих аз.

— Толкова по-различно е било от сега, но и толкова са си приличали нещата. Странни навици, обичаи и обноски… Също и разни странни институции. Поисках от кораба повече информация и получих нова книга.

Йонас обилно се потеше, предполагам, защото мислеше усилено. Използвах квадратното парче плат, с което лъсках меча си, за да попия челото му.

— Наследствени управници, наследствени подчинени и какви ли не други касти. Улани с дълги, побелели мустаци. — За миг се мерна широката му усмивка. — Белият рицар се е справял много трудно, балансирал е така, както го е съветвал кодексът на краля.

В далечния край на стаята започна някакво раздвижване. Затворниците, които досега спяха, се надигаха, говореха си тихо и на малки групи тръгваха към вратата. Йонас предположи, че аз също ще тръгна и ме спря, хващайки ме за рамото със слабата си, почти женствена здрава ръка.

— Севериън, нищо все още не е започнало. — Имаше някаква странна напрегнатост в гласа му. — Кралят е бил избиран на Маршфийлд. Графовете са били назначавани от краля. Тази епоха и била наричана „тъмна“. Баронът е бил единственият свободен човек в Ломбардия.

Малкото момиченце изникна изневиделица и ни извика:

— Дават храна! Няма ли да дойдете?

Аз се изправих и се обърнах към Йонас.

— Отивам да взема нещо и за двама ни. Ако хапнеш, може би ще се почувстваш по-добре.

— Станало е било нещо като навик. Всички са търпели прекалено дълго. — Вече се бях отдалечил на няколко крачки, когато Йонас добави: — Или не са знаели, че е така.

Видях, че затворниците се връщат обратно и всеки носи в ръце малки питки. За времето, докато стигна до края на подземието, тълпата вече беше пооредяла и можах да видя, че вратата е отворена. Зад тях, по средата на коридора се виждаше сребриста количка и служител, който носеше бяла като нишесте митра от марля. Затворниците трябваше да излязат от килията и да отидат при него, за да получат храната си. Последвах няколко от тях и за момент се почувствах все едно вече съм на свобода.

Илюзията за това изчезна прекалено бързо. На двата края на коридора стояха пазачи с кръстосани копия, а още двама — при вратата, водеща към Кладенеца на зелените камбани.

Някой докосна ръката ми и — аз се обърнах, за да видя, че това е Никарет — жената с побелели коси.

— Трябва да си вземеш нещо — каза тя. — Ако не за теб, то поне за твоя приятел. Те никога не дават достатъчно храна.

Аз кимнах и протегнах ръка през главите на няколко затворници. Получих няколко лепкави питки.

— Колко пъти ви хранят?

— Два пъти дневно. Вчера дойдохте малко след като бяха раздали второто ядене. Всеки се опитва да не взема по много, но храната не достига за всички.

— Но това са пасти! — възкликнах аз.

Пръстите ми бяха покрити със сладък белтъчен крем с аромат на лимон, индийско орехче и куркума.

Старицата кимна.

— Винаги получаваме пасти, макар и понякога да са различни от тези. Сребърният резервоар е пълен с кафе, а на най-долния рафт на количката има чаши. Повечето хора, затворени тук, казват, че не е хубаво и аз също не го пия. Предполагам, че някои дори не знаят какво е това.

Всички пасти бяха вече свършили и последните затворници, с изключение на Никарет и мен вече се бяха прибрали в килията с ниския таван. Взех си чаша от най-долния рафт на количката и я напълних. Кафето беше черно, горещо и силно и бе подсладено, както ми се стори, с мед от мащерка.

— Няма ли да го изпиеш? — попита ме старицата.

— Не, смятам да го занеса на Йонас. Мислиш ли, че ще имат нещо против, ако взема чашата.

— Съмнявам се — отвърна Никарет, но докато ми говореше, тя гледаше към войниците.

Те се бяха приближили и копията им лъщяха още по-силно. Двамата с Никарет побързахме да се приберем в подземието и вратата се затръшна зад нас.

Напомних й, че е дошла тук по свое желание и я попитах защо затворниците се хранят само с пасти и южняшко кафе.

— Нима не знаеш?

— Не. Може би Йонас знае.

— Това е така, защото този затвор, изобщо не е трябвало да бъде затвор. Много отдавна, мисля, че по времето, когато е царувал Имар, Самодържецът е имал обичая да, съди тези, извършили престъпления на територията на Двореца на Сюзерена. Може би самодръжците са смятали, че като разглеждат тези случаи, ще имат готовност, ако срещу тях се готви заговор. Или може би са се надявали, че така ще намалят омразата и завистта на своите приближени. Важните случаи, или с други думи тежките престъпления, са се решавали бързо, но дребните нарушители са били изпращани тук, за да чакат…

Вратите, които само преди малко се бяха затворили, сега отново се разтвориха и вътре бе набутан дребничък, парцалив човек с редки зъби. Той се просна на земята, след това се изправи и отново се хвърли на пода, но този път в краката ми. Познах го — беше Хетор.

Също като нас с Йонас, и той бе обграден от затворници. Те го вдигнаха и започнаха да му задават въпроси. Никарет, скоро последвана от Ломър, успяха да ги отблъснат и накараха Хетор да се представи. Той стисна шапката си (напомняйки ми за сутринта, когато ме откри).

— Аз съм роб на моя господар, пътуващ от далечно разстояние, нагълтан с прах и два пъти изоставян. Това съм аз — Хетор. — Той ме гледаше със светлите си, налудничави очи като на някой от плешивите плъхове на Благородната Лелия. Тези плъхове тичат в кръг и хапят опашките си, когато им плеснеш с ръце.

Бях толкова отвратен от него и толкова загрижен за състоянието на Йонас, че веднага тръгнах към нишата, в която бяхме спали. Образът на треперещ, сивкав плъх (все още жив в съзнанието ми — част от спомените на мъртвата Текла) изчезна като рибката на Домнина.

— Какво се е случило? — попита разтревожен, но със строг глас Йонас.

— Измъчват ме разни мисли.

— Това е твърде лошо за един инквизитор, но компанията ти ми е приятна.

Пъхнах лепкавите пасти в ръцете му и сложих чашата с кафе до него.

— Градско кафе, без никакъв пипер. Нали така го обичаш?

Той кимна, взе чашата и отпи малко.

— Ти няма ли да пиеш?

— Вече изпих своето. Изяж и хляба, много е хубав.

Йонас отхапа парче от пастата си.

— Трябва да говоря с някого и това със сигурност ще си ти, макар че ще ме смяташ за чудовище, когато свърша. Ти също си чудовище, знаеш ли това, приятелю Севериън? Чудовище си, защото имаш професия, която повечето хора смятат за хоби.

— А ти си целият от метал — казах аз. — Не е само ръката ти. Знам това от известно време, приятелю чудовище Йонас. Сега, изяж си хляба и си изпий кафето. Мисля, че ще минат най-малко осем часа, преди отново да ни нахранят.

— Ние се разбихме, Севериън. Бяхме пътували толкова дълго, че когато се върнахме на Ърт, вече нямаше площадка, на която да кацнем. След инцидента лицето и едната ми ръка липсваха. Моите спътници ме поправиха, доколкото можаха, но вече нямаше резервни части и те използваха биологичен материал. — С металната си ръка, която аз не смятах за нещо повече от кука, той повдигна здравата от кости и мускули, сякаш беше някаква леш, която се готвеше да изхвърли.

— Йонас сигурно имаш треска и бълнуваш. Тези същества с камшика са те наранили, но ще се оправим, ще излезем оттук и ще открием Йолента.

Йонас кимна.

— Спомняш ли си, когато достигнахме почти до Портата на скръбта, че тя обърна глава и слънцето освети едната й страна.

Казах му, че си спомням.

— Никога преди това не съм се влюбвал, никога през цялото време, докато екипажът ни не се разпръсна.

— Ако не можеш повече да ядеш, почини си.

— Севериън! — Той отново сграбчи рамото ми, но този път с пръстите на металната си ръка, които стискаха здраво като клещи. — Трябва да поговорим. Не мога да понеса объркването, което предизвикват у мен собствените ми мисли.

За известно време говорих каквото ми дойде наум, без да получавам отговор. Тогава си спомних, че Текла често изпадаше в подобни депресии и аз й четях. Извадих кафявата книга и отворих на произволна страница.

17.

ПРИКАЗКА ЗА УЧЕНИКА И НЕГОВИЯ СИН

ЧАСТ I

РЕДУТЪТ НА МАГЬОСНИЦИТЕ

Някога на границата на безкрайното море се издигал Градът на белите кули. Там живеели мъдреците. Този град имал един закон и едно проклятие. За всички, които живеели там, съществували два пътя — да се издигнат до мъдрите или да напуснат града с разноцветни качулки на главите и да отидат да живеят във външния, враждебен свят.

Там пребивавал и един млад човек, който дълго време изучавал магиите, известни в този град, а повечето от тях са известни и на нас. Той съзрял и дошло време да избере какъв път да поеме. По средата на лятото, когато цветята са жълти, безгрижни, с обърнати към морето главици, които разцъфват дори по сенчести места, младежът отишъл при един от мъдреците, лицето, на когото било изпъстрено с цветове от толкова много време, че той даже не помнел откога, и го попитал:

— Как може аз, който съзнавам, че всъщност нищо не знам, да си намеря място сред мъдреците на този град? Не искам през цялото време да уча магии, но не желая и да отида във външния враждебен свят, за да копая и кося, изкарвайки хляба си.

Старецът се засмял и рекъл:

— Спомняш ли си, когато беше съвсем малко момче, когато те учих как да създаваме живи синове от сънищата си? Тогава беше много способен и учудваше всички! Върви си сега, създай един син, аз ще го покажа на онези с качулките и ще ги убедя да те оставят тук.

— Още един сезон — отговорил ученикът. — Нека измине още един сезон и ще направя това, което искаш.

Дошла есента и чинарите от Града на белите кули, които били защитени от морето с висока стена, започнали да отронват своите листа, златисти като тези, които изработвали и градските занаятчии. Дивите морски патици се извили на дълги редици между белите кули, а след тях си тръгнали и брадатите лешояди. Старецът отново извикал този, който бил негов ученик и му казал:

— Сега вече трябва да сътвориш твоя син от сънищата, както те бях посъветвал. Онези с качулките вече стават нетърпеливи. Освен нас ти си най-възрастният мъж в града и ако сега не направиш нещо, през зимата те ще те отведат навън.

Но ученикът му отговорил:

— Трябва да продължа да работя, за да осъществя това, което целя. Не можеш ли да намериш начин да ме защитиш?

Старецът, който го бил учил си спомнил за красотата на дърветата, които толкова години радвали очите му както белите нозе на хубавите жени.

Дългата златиста есен отминала и в тази земя тържествено дошла зимата. Тя пристигнала от своята ледена столица, където слънцето се търкаля по ръба на света като евтина, позлатена топка, и огньовете, които пътуват между звездите и Ърт, запалвайки небето. Нейното докосване превърнало морските вълни в стомана, а градът на магьосниците я посрещнал, окачвайки знамена от лед на своите балкони и натрупвайки купчини блестящ заледен сняг по покривите. Старецът отново извикал своя ученик, но той му отговорил, че има нужда от още време.

След това дошла пролетта, а с нея и цялата радост и веселие на природата. Но този сезон градът бил покрит с черно. Омразата и отвращението към собствената им сила прояждала като червей сърцата на магьосниците. В този град, който имал един закон и едно проклятие, законът важал през цялата година, а проклятието имало сила само през пролетта. Тогава най-красивите девици, дъщери на магьосниците, се обличали в зелени рокли. И докато меките, топли ветрове си играели с техните златисти коси, девойките слизали боси по тесния път, водещ към кея и се качвали на кораба с черни платна, който ги чакал. Заради златистите коси, зелените дрехи и защото на магьосниците им се струвало, че децата им биват прибирани като реколта, ги нарекли Царевичните девици.

Този млад мъж, който толкова дълго бил ученик на стария учител, но все още нямал пъстроцветна качулка, чул погребалните песни и ридания и през прозореца си видял как девиците отпътуват. Сложил всичките си книги настрана и започнал да рисува такива фигури, каквито никой не бил виждал досега, и да пише на езиците, на които неговият учител го бил обучавал преди време.

ЧАСТ II

РАЖДАНЕТО НА ГЕРОЯ

Ден след ден ученикът продължавал да работи. Когато първият светлик на деня навлизал през прозореца му, графитът му бил роб вече от много часове. Когато луната изкачвала извития си гръб над високите бели кули, неговата лампа продължавала да свети ярко. В началото му се струвало, че всички знания и умения, които бил научил през тези дълги години, са го напуснали. От първите лъчи на луната той оставал сам в стаята, ако не се брои някоя нощна пеперуда, която прелитала, за да му подскаже за Смъртта пред непоколебимия пламък на свещта.

Тогава пропълзявали и неговите сънища. Главата му клюмвала над масата и идвал друг човек, който той посрещал с „добре дошъл“, но сънищата били кратки, бързо свършвали и бързо се забравяли.

Ученикът продължавал упорито да работи и това, към което се стремял, постепенно се оформяло и струпвало около него както пушекът се събира, когато върху загасващия огън се сложи ново гориво. Понякога (особено когато бил работил цял ден и цяла нощ и когато най-накрая слагал инструментите си настрана и се изпъвал на тясното легло, което се полагало на тези, които нямали цветна качулка) той чувал стъпки в стаята, но те били на сина, на който се опитвал да даде живот.

В началото това се случвало съвсем рядко, когато навън имало буря и гръмотевиците отеквали между белите кули. Но те ставали все по-чести и той вече имал сигурни доказателства, че в стаята има и друг човек. Книга, която той не бил свалял от лавицата с десетилетия, сега стояла отворена на стола. Вратите и прозорците се отключвали сякаш от само себе си. Картина, която от години не изглеждала нищо повече от старо платно, сега била почистена от патината и сияела ярко, създавайки впечатлението, че ако протегнеш ръка, можеш да преминеш в нарисуваното.

Един златист следобед, когато вятърът играел невинни детски игри с новонапъпилите чинари, на вратата на ученика се почукало. Той не посмял да се обърне, за да изрази това, което чувствал, нито дори да прекъсне работата си, затова само казал:

— Влез.

Било полунощ и вратата се отворила. И макар да не видях никой да влиза, тя бавно започнала да се затваря. Изглеждало така (ученикът съдел за това по звука), сякаш вятърът, духащ от прозореца, дава сили на дървеното й сърце. Малко по-късно вратата се отворила по-широко и вече през нея можел да влезе срамежлив роб с поднос, макар да изглеждало така, сякаш океанският бриз я бил блъснал в стената. Тогава ученикът чул стъпки зад себе си. Те били бързи и решителни, последвани от глас — респектиращ и млад, но все пак мъжки. Гласът казал:

— Татко, нямах намерение да те безпокоя и да прекъсвам твоето съзидание. Сърцето ми е ужасно обезпокоено през тези няколко дни и аз те умолявам заради любовта, която изпитваш към мен, да ми простиш, че смутих покоя ти и да ме посъветваш как да реша своите проблеми.

Когато ученикът се осмелил да се обърне назад, той видял пред себе си момък — с наперена стойка, широки рамене и огромни мускули. Стиснатите му устни показвали власт, знания и мъдрост, а в очите му, и по цялото му лице, личали необикновена смелост и кураж. Над веждите му тежала корона, невидима за всички, освен за слепци, корона, която няма цена и превръща смелите мъже в храбреци, а страхливците в смелчаци.

Тогава ученикът казал:

— Синко, не се тревожи, че си ме обезпокоил сега или някой друг път. Няма друго нещо под небето, което толкова ще се радвам да видя, както твоето лице. Сега, кажи ми какво те е разтревожило?

— Татко — казал момъкът. — От много нощи моят сън е прекъсван от писъците на жени и често виждам зелено влечуго, извикано сякаш от мелодия на флейта. Една зелена колона се плъзва надолу по скалите близо до нашия кей. Понякога в съня си се осмелявам да се приближа и виждам, че тези, които влизат там, са красиви жени, но те така ридаят и плачат, че може да ги помислиш за поле от млада царевица, шибано от стенещ бурен вятър. Какво може да означава този сън?

— Синко — отговорил му ученикът — дошло е време да ти кажа това, което криех досега от теб, защото се страхувах, че воден от твоята неопитност, ще направиш необмислени неща. Знай, че този град е във властта на зъл великан човекоядец? Всяка година той взема като откуп от града най-хубавите момичета, също както си го видял в съня си.

Очите на младия мъж блеснали и той настоял:

— Кой е този великан човекоядец. В каква форма се явява? Къде живее?

— Никой човек не знае името му, синко, защото никой не се е приближавал до него. Тук се появява като голям кораб, което са всъщност неговите рамене. Главата му е като замък само с едно око. Снагата му се плъзга и в най-големите морски дълбини по-добре и от акула. Ръцете му са по-дълги и от най-високите мачти, а краката му достигат до дъното на морето. Пристанището му е някъде на север, там има проток с много объркани, тесни канали, който води до отдалечен таен остров. Според това, което знам, там великанът пуска котва. Там откарва и девиците, а след това върви сред тях и обръща ту наляво, ту надясно единственото си око, за да се наслаждава на отчаянието им.

ЧАСТ III

СРЕЩА С ПРИНЦЕСАТА

Тогава момъкът събрал и други момци от града на магьосниците, които щели да бъдат негов екипаж, и потеглил. От тези, които криели лицата си с разноцветни качулки, той получил голям кораб. През цялото лято те го били бронирали и монтирали на него най-мощните и точни оръдия. Стотици пъти пробвали как да вдигат и спускат платната му, стотици пъти стреляли с оръдията му, докато най-накрая корабът им се подчинявал така, както окървавена кобила на дръпването на юздите. От жалост към Царевичните девици те го нарекли „Земята на Девиците“.

Най-накрая, когато златистите листа на чинарите започнали отново да капят (както златото, получено от магьосниците, изтича между пръстите им) и морските патици се извили между белите кули, последвани от гордите брадати лешояди, младежите опънали платната. Много трудности срещнали те по пътя си към острова на човекоядеца, но след всички приключения, стигнали страна с жълтеникавозелени хълмове. Дори когато засенчвали очи, зеленият цвят стават по-ярък. Тогава момъкът, който бил се родил от сънищата на ученика, разбрал, че това наистина е островът на великана човекоядец и че Царевичните девици бързат към брега, за да зърнат техния кораб.

Момците подготвили големите оръдия и окачили на рейте флаговете на града на магьосниците, които били жълти и черни. Приближавали се все по-близо и по-близо до острова, но страхувайки се да не се натъкнат на плитчини, те сменили курса и тръгнали покрай брега. Царевичните девици, които били там, ги последвали и с това привлекли още свои сестри, докато наистина не покрили сякаш земята с царевица. Но момъкът от сънищата помнел какво му бил казал баща му — великанът човекоядец живее сред момичета със зелени рокли.

След като плавали още половин ден, те заобиколили един нос и след това видели, че оттам започва дълбок пролом, който се извива между ниските хълмове и краят му се губи в далечината. На неговия вход има беседка от бял мрамор, а около нея — красиви градини. Тук синът на ученика заповядал на другарите си да пуснат котва и слязъл на брега.

Едва бил стъпил на земята, когато го посрещнала жена с невероятна красота. С мургава кожа, гарвановочерна коса и блестящи очи. Момъкът й се поклонил и казал:

— Принцесо или кралице, виждам, че не си от Царевичните девици. Техните рокли са зелени, а твоята — черна. Но дори и да имаше зелени одежди, пак щях да разбера това, защото в очите ти няма тъга, а светлина, която не е от Ърт.

— Ти казваш истината — отвърнала принцесата. — Аз съм Ноктюа, дъщеря на Нощта и на този, който си дошъл да убиеш.

— Тогава ние с теб не можем да бъдем приятели, Ноктюа. Но нека се опитаме да не бъдем и врагове. — Младият човек не знаел защо изрекъл това, може би, защото бил роден от сънища и бил привлечен от принцесата, а и тя, макар и с очи, в които имало звездна светлина, харесала момъка.

При тези думи принцесата разтворила ръце и изрекла:

— Знай, че баща ми похити майка ми и ме държи тук против волята ми. Бих обезумяла отдавна, ако милата ми майка не идваше при мен всяка вечер. Ако сега не виждаш мъка в очите ми, то е, защото тя е стегнала сърцето ми. За да бъда отново свободна, ще ти кажа как можеш да се срещнеш с баща ми и да триумфираш след това.

Всички млади мъже от града на магьосниците, които били на брега, затаили дъх, за да чуят думите й.

— Първо трябва да разбереш, че морските течения тук се въртят в кръг и никога няма да можете да напреднете. Не можете да използвате платната си и ще трябва да разпалите пещите си, преди да продължите.

— Не се боя от това — отговорил смело момъкът, роден от сънищата. — Половин гора лежи насечена в нашите трюмове, а тези големи витла, които виждаш, ще преминат всяка вода със стъпките на гигант.

Принцесата потреперила и казала:

— Моля те, не говори за великани, защото не знаеш какво те очаква. Много кораби са стигали дотук и тинестите дъна на тези безкрайни канали са покрити с човешки черепи. Баща ми има обичая да ги оставя да кръстосват около островчетата и проливите, докато гориво им свърши — или по-голямата част от него идва през нощта, когато не го виждат, и като използва светлината на загасващите им огньове, ги убива.

При тези думи сърцето на момъка, роден от сънищата, се разтревожило и той попитал:

— Ние трябва да го открием, защото сме се заклели да го сторим, но няма ли начин, по който да избегнем съдбата на другите?

Принцесата го съжалила, защото този, който бил роден от сънищата, изпъквал сред своите другари и й се струвал най-красивия и добър човек, който някога била срещала. Затова му казала:

— За да откриете баща ми, преди и последната ви съчка да изгори, трябва да го търсите само в тъмната вода. Там, където той преминава, тинята се вдига и водата помътнява. Ако наблюдавате къде става това, може и да го откриете. Но всеки ден трябва да започвате да го търсите от зори и да спирате на обяд. В противен случай ще се срещнете с него, когато се смрачава, и той ще постъпи жестоко с вас.

— За този мъдър съвет бих дал живота си — казал младият мъж и всички негови другари го поздравили за думите му. — Сега вече съм сигурен, че ще победим великана човекоядец.

Загриженото лице на принцесата станало още по-мрачно и тя казала:

— Не бъди толкова самоуверен, защото баща ми е много сериозен противник и никой никога не го е побеждавал в морски бой. Но аз знам една хитрост, която може да ви е от полза. Вие казахте, че сте дошли добре оборудвани. Носите ли катран, за да запушите отворите, ако корабът ви започне да пропуска вода?

— Много каци — отговорил момъкът.

— Тогава, когато започнете да се сражавате, внимавайте вятърът да духа от вас към него. Стигне ли битката до най-горещата си точка, а това ще стане съвсем скоро, след като го откриете, нека твоите хора започнат да сипват катран в пещите. Не мога да обещая, че това ще ви донесе победа, но ще ви даде голяма преднина.

След тези думи младите мъже й благодарили щедро. Царевичните девици, които досега стояли срамежливо на известно разстояние от дъщерята на Нощта и сина на ученика, сега ги подкрепили с викове и ръкопляскания. Виковете били тихи, каквито могат да издадат младите жени, радостни и изпълнени с надежда.

Младите мъже се подготвили да потеглят. Запалили големите пещи в трюмовете на кораба, докато се появил белият фантом, който тласка корабите напред, независимо накъде духа вятърът. Принцесата гледала към тях от брега и им изпратила своята благословия.

Големите корабни витла започнали да се въртят, в началото толкова бавно, че едва се забелязвало движението им. Принцесата извикала към момъка, роден от сънищата, който стоял на перилата:

— Ти можеш да победиш баща ми въпреки неговата сила, но след това трябва още един път да откриеш пътя си обратно към морето. Ще ти е много трудно, защото тези канали са като истински лабиринт — и водят в погрешна посока. И все пак има верен път. Трябва да вземеш кожата от най-големия пръст на дясната му ръка. Там ще видиш хиляди малки, заплетени линии, но не се отчайвай. Внимателно я разгледай, защото това е паяжината на тези заплетени канали. Баща ми винаги я гледа, за да се ориентира.

ЧАСТ IV

БИТКАТА С ВЕЛИКАНА ЧОВЕКОЯДЕЦ

Младите мъже насочили носа на кораба към сушата и каналът, който следвали, се разделил отново и отново, докато най-накрая те се озовали сред хиляди разклонения на по-тесни протоци и малки островчета. Когато сянката на гротмачтата не била по-голяма от шапка, младият мъж издал заповед да пуснат котва и да засипят огньовете с пепел, за да горят по-дълго. През този дълъг следобед докато чакали, мъжете смазвали оръжията си, подготвяли барута си и всичко необходимо за най-страшната и трудна битка, която била водена някога.

Най-накрая дошла Нощта и те видели как върви от островче на островче с прилепи на рамото си и страшни вълци по петите си. Всички наблюдавали как преди нея минали Венера, известна още като Сириус. За момент тя обърнала лицето си към тях, но никой не можел да бъде сигурен какво означава нейния поглед. Всички се питали дали наистина великанът човекоядец я е похитил, както била казала дъщеря й, защото Нощта изглеждала така, сякаш е изгубила своя гняв и негодувание.

Когато на хоризонта се появила първата светлинна, на палубата прозвучала тръба и тлеещите огньове отново били разпалени. Духал сутрешният бриз и младият мъж, роден от сънища, заповядал да опънат всички платна. Когато витлата се завъртели и белият дух се събудил, корабът се устремил напред с двойна скорост.

Така изминали много левги и макар протокът да не бил съвсем прав, не се наложило да свиват платната или да променят курса си. Пресекли още стотици по-малки протоци и навсякъде внимателно оглеждали водата, но тя била кристалночиста. За да се разкажат всички странни неща, които видели по островчетата, ще са необходими поне дузина приказки, дълги като тази. Срещнали жени-цветя, които растели на стъбла и се увивали около кораба, опитвайки се да ги целунат и поръсят с прашеца по страните си. Мъже, които отдавна били намерили смъртта си от вино, все още лежали под лозите и продължавали да пият, прекалено затъпели, за да разберат, че животът им е приключил. Чудовища, които щели да станат поличба за бъдещи времена с хищно разкривени крайници и разноцветна козина, очаквали приближаването на битки, земетресения и убийства на крале.

Най-накрая момъкът, който бил най-добър приятел на сина на ученика, го видял да стои близо до кормчията и казал:

— Вече прекалено дълго плавахме по тези протоци. Слънцето не бе показало лицето си, кога то опънахме платна, сега е вече в зенита си. Следвайки го, ние прекосихме хиляди други канали, а от великана човекоядец няма и следа. Може би това не е нашият щастлив курс? Няма ли да е по-добре да обърнем назад и да навлезем в друг проток.

Младият мъж му отговорил:

— Дори и сега ние пресичаме един проток дясно на борд. Погледни надолу и ми кажи дали водите му са по-мътни.

Момъкът направил каквото му било казано.

— Не, бистри са.

— Сега се отваря още един. До каква дълбочина можеш да видиш?

Младият мъж изчакал, докато корабът се изравнил с устието на протока, за който говорел сина на ученика.

— Почти до дъното. Виждам останките на стар кораб, но на десетки метри дълбочина.

— Можеш ли да видиш и толкова дълбоко в канала, покрай който ще преминем сега?

Момъкът отново свел глава към водата, но тя вече била почерняла като мастило, а пръските, изхвърлени от витлата на кораба, приличали на полски врани и гарвани. Синът на ученика веднага разбрал какво се е случило и изкрещял на своя екипаж да застане зад оръдията. Не им казал да се подготвят, защото всички отдавна били готови.

Пред тях се простирало островче, по-високо от всички останали, с корона от тъмни дървета. Тук протокът леко се извивал и вятърът, който досега не се усещал, се обърнал срещу кърмата. Кормчията стиснал по-здраво кормилото, юнгите разпънали част от платната и събрали други. Носът на кораба направил бърз завой около една скала и пред тях се показал дълъг корпус с тясна корабна палуба, а на нея истински железен замък и оръдие, по-голямо от всички, които имали, стърчащо от неговата амбразура.

Тогава младият мъж, роден от сънищата, отворил уста, за да извика на топчиите от задната част на кораба да стрелят. Ала преди да изрече тези думи, огромното оръдие на врага изтрещяло, но звукът, който се чул, не бил като от гръмотевица или някакъв друг познат екот. Все едно стояли на върха на висока каменна кула и тя се срутвала в момента.

Гюлето на огромното оръдие ударило задната част от цевта на първия топ от артилерията на десния борд. То се пукнало и пръснало и парчетата, които, подобно на сухи черни листа, се понесли по палубата и причинили смъртта на мнозина.

Тогава кормчията, без да чака заповеди, завъртял кормилото и корабната бордова артилерия застанала срещу замъка на великана. Оръдията завили като вълци срещу луната и гюлетата полетели всяко според това накъде го насочвали топчиите. Парчетата метал обсипали железния замък. Някой паднали от двете му страни, други ударили корпуса му и прозвучали като погребален звън за тези, които били вече мъртви, втори паднали във водата, а трети на палубата (която също била от метал) и оттам отхвръкнали високо в небето.

Оръдието на врага отново проговорило.

Това продължило няколко мига, които се сторили на момците цели години. Най-накрая момъкът, роден от сънищата, си спомнил за съвета, даден му от принцесата — дъщерята на Нощта. Но вятърът духал силно, и то срещу кърмата, така че, за да изпълнел съвета на принцесата, трябвало да се завърти корабът с десния борд към замъка, а на него вече имало много разбити оръдия и мъртви мъже.

Тогава на момъка му хрумнала мисълта, че те се сражават като стотици други кораби, а тези стотици кораби отдавна са потънали и костите на техните екипажи са разпръснати из многобройните канали, които се извивали и преплитали по повърхността на острова на великана човекоядец. Младият мъж дал заповеди на кормчията, но никой не ги изпълнил. Кормчията бил мъртъв и вместо да държи кормилото, то крепяло него. Щом видял това, момъкът изтичал на мостика и завъртял тесния нос на кораба срещу огромния противник. След това се видяло как фуриите закрилят смелите, защото следващото гюле на великана, което можело да разруши кораба от носа до кърмата, паднало само на едно гребло разстояние от кърмата, а следващото — на една лодка разстояние от десния борд.

Сега врагът, който до този момент нито се опитвал да се приближи, нито да побегне, се раздвижил. Помислили, че великанът се кани да отстъпи, младите мъже закрещели, сметнали, че вече са спечелили победа. Но за тяхно най-голямо учудване замъкът, който досега изглеждал неподвижно, се завъртял около оста си и голямото оръдие било насочено срещу кораба.

След миг неговото гюле паднало на палубата, избило топ от артилерията на десния борд, както пиян мъж изпуска новородено от прегръдките си, и го запратило по цялата дължина на палубата, смазвайки всичко по пътя си. След това артилерията на кораба проговорила отново в хор и изпратила срещу великана дъжд от желязо и огън.

Тъй като разстоянието между кораба и великанът било вече наполовина (или може би противникът им проявил страх и бронята му отслабнала), техните снаряди не ударили с празно дрънчене по корпуса на замъка, а изтрещели по него като камбана, обявяваща края на света. Черното чудовище от омаслен метал сякаш било разкъсано от големи, остри нокти.

Тогава младият мъж изкрещял в трюма на тези, които все още били му останали верни и пълнели котлите с дърва, като им заповядал да започнат да горят катран, както принцесата го била посъветвала. В началото се изплашил, защото никой не му отговорил и той си помислил, че всички долу са мъртви. След това си казал, че заповедта му не била чута сред грохота на битката. Но малко по-късно над огряната от слънцето вода паднала тъмна сянка и момъкът погледнал нагоре.

В древни времена, разказват някои хора, парцаливо момиче — дъщеря на беден рибар, намерило на брега запушена бутилка. Отворило я и станало царица от лед.

И сега сякаш такава могъща сила избълвали високите комини на техния кораб. Тя заликувала в черна радост и започнала да расте със скоростта на вятъра.

А вятър наистина се явил, сграбчил я с невидимите си ръце и я понесъл като огромна, черна планина срещу врага. Дори и когато нищо не се виждало — нито бронирания, тъмен корпус от стомана, нито голямото оръдие — момците тутакси застанали зад своите оръдия и започнали да стрелят в непрогледния мрак. От време на време те чували как се обажда големият топ на великана, но вече не виждали огнените му светкавици, нито пък къде попадат гюлетата му.

Ако не са улучили нищо, те сигурно още обикалят света и търсят своята мишена.

Момците стреляли дотогава, докато цевите на оръдията им побелели и заблестели, сякаш сега били излезли от пещта за леене на метал. Пушекът започвал да се разсейва, от трюма извикали, че катранът е свършил и синът на ученика издал заповед стрелбата да спре. Всички негови хора, които били зад оръдията, изпопадали като трупове от изтощение, без дори да помолят някой да им подаде вода.

Черният облак се разнесъл. Не както мъгла се разнася от слънцето, а като могъщата армия на злото, която се прегрупира, преди да атакува отново — ту изчезвайки, ту появявайки се и с упорство свиквайки малкото останали стрелци за последна, решителна битка.

Те напразно търсили в избистрилите се води следи от своя враг. Нищо не успели да видят — нито неговия железен корпус, нито замъка му от стомана, нито оръдието, нито дъска или мачта.

Бавно и много предпазливо, сякаш се страхували да не ги връхлети скрита беда, те приближили до залива, където преди това великанът бил пуснал котва. Забелязали, че целият остров, който бил зад него, е опустошен от оръдията им — дърветата били изпочупени, а земята разорана. Стигнали до мястото, където преди се извисявал огромният метален корпус, но и там нямало нищо и младият мъж дал заповед машините да заработят на заден ход, а след това да спрат. Вече били точно там, откъдето стрелял великанът човекоядец, но от него наистина нямало и следа. Младият мъж се облегнал на перилата и дълго се взирал във водата, но с такова мрачно и страшно изражение, че никой от другарите му не смеел да го закачи.

Когато най-после вдигнал глава, лицето му било каменно. Без да каже и дума, той влязъл в каютата си и заключил вратата. Момъкът, който бил най-близкият му приятел и заместник, заповядал промяна на курса в посоката, в която смятал, че са срещнали принцесата — дъщерята на Нощта. Заповядал всички ранени да се превържат, помпите да заработят и на часа да се поправи това, което е възможно. Накрая наредили мъртвите на палубата, за да ги погребат по-късно в открито море.

ЧАСТ V

СМЪРТТА НА УЧЕНИКА

Може би протокът наистина не бил прав, както си мислели всички. Или били загубили ориентация по време на битката, без да си дадат сметка за това. Или път каналите се извивали както червеите, когато не ги наблюдаваш. Каквато и да е била истината, през целия ден те плавали с пълна пара, защото вятърът бил стихнал, и до залез преминавали само покрай непознати места.

През нощта спрели, за да починат. На другата сутрин, момъкът, който командвал кораба, извикал своите другари и ги помолил за съвет. Никой не могъл да предложи нищо, освен да събудят сина на ученика (което рано или късно трябвало да направят) или да плават напред и да се надяват, че ще стигнат до открито море и до мраморната беседка на принцесата.

През целия ден те се опитвали да държат курса, който били поели, но все се озовавали в нови и нови разклонения на каналите. Дошла и втората нощ, но положението им оставало същото.

На следващата сутрин, младият мъж, роден от сънищата, излязъл от каютата си и тръгнал по палубата. Той проверил какви поправки били направени на кораба и поговорил с ранените, които били дошли в съзнание. Неговият помощник и приятел го попитал дали знае как могат да излязат в открито море, за да погребат мъртвите си другари и да се върнат в града на магьосниците.

Тогава младият мъж погледнал към небесния свод.

Някои от екипажа си помислили, че се моли, някои, че се опитва да потуши гнева, който изпитва, а трети, че търси вдъхновение в безбрежната синева. Но синът на ученика гледал нагоре толкова продължително, както и преди във водата, че другарите му един по един започнали уплашено да се отдръпват от него, но той им казал:

— Спрете! Не виждате ли морските птици? Те летят на някъде.

Докъм пладне следвали морските птици, доколкото виещите се протоци им позволявали това. Скоро стигнали до място, където те кръжали и се гмуркали с хиляди. Белите им криле и абаносови глави приличали на облак, който висял пред кораба, но това бил благоприятен знак, а не черно, буреносно чудовище. Тогава младият мъж, създаден от сънищата, заповядал да се зареди най-голямото оръдие само с барут. От грохота всички морски птици се вдигнали във въздуха, закрякали и запищели. А там, където преди малко се били скупчили, всички видели да плува голям къс мърша. Той приличал на сухоземен звяр, защото имал глава и четири крака. Бил по-голям и от слон.

Когато се приближили, синът на ученика заповядал да се спусне една лодка и когато стъпил на борда й, другарите му видели, че е въоръжен с дълга сабя, острието, на която проблясвало на слънцето. Не след дълго младият мъж се приближил до мъртвото чудовище и се бавил малко при него, а когато се върнал държал в ръцете си карта, направена сякаш от човешка кожа.

Преди напълно да се здрачи, те достигнали до острова на принцесата. Изчакали на кораба, докато майка й я посети, но след като тя си тръгнала, всички, които можели да вървят слезли на брега и тутакси били посрещнати от радостните възгласи на Царевичните девици. За всеки младеж имало по сто девици, а синът на ученика взел в прегръдката си дъщерята на Нощта и ги повел във весел танц. Никой от тях до края на живота си не забравил тази нощ.

Росата ги сварила на другата сутрин под дърветата в градината на принцесата, покрити наполовина с разцъфнал цвят. Те спали почти до обяд, но следобед, когато сянката на мачтите се обърнала, всички вече били будни.

Тогава принцесата се сбогувала с острова и се заклела, че може да посети всички други страни, които посещава майка й, но никога няма да се върне на това ужасно място. Същото направили и Царевичните девици. Те били прекалено много, но все пак палубата ги събрала и позеленяла от цвета на техните рокли и златото в косите им. Много приключения имали те по обратния път към града на магьосниците. Може още да се разкаже как погребали своите другари в морето и как се молили за душите им. Как след това отново ги видели през нощта по такелажа на кораба. Как Царевичните вдовици се омъжили за принцовете, омагьосани да живеят техния живот, как си построили прекрасни палати върху цветовете на лилиите, каквито никой не бил виждал дотогава.

Но всички тези неща са по-маловажни. Редно е обаче да се каже, че когато корабът приближил града на магьосниците, ученикът, който бил създал своя син от сънищата, се изкачил на най-високата скала и погледнал към морето. Когато зърнал черните платна, които всъщност били бели, но опушени от катрана, заслепил великана човекоядец, сметнал, че синът му е загинал и се хвърлил в бездната. Защото никой не живее дълго, след като мечтите му са мъртви.

18.

ОГЛЕДАЛА

Докато четях тази странна приказка, аз поглеждах от време на време към Йонас, но на лицето му не се появяваше дори и следа от някаква емоция, макар да не бе заспал. Когато свърших с четенето, се обърнах към него и казах:

— Не съм сигурен, че разбирам защо ученикът веднага е помислил, че синът му е мъртъв, след като е видял черните платна. Нали великанът изпращал кораб с черни платна, макар и веднъж, но през пролетта?

— Знам защо — отвърна Йонас. В гласа му се долавяше такова отегчение, каквото не бях усещал друг път.

— Нима искаш да кажеш, че знаеш отговорите на всички тези въпроси?

Йонас не ми отговори и за момент останахме в пълна тишина. Аз все още държах дебелата кафява книга (която все така ми напомняше за Текла и за вечерите, които бяхме прекарали заедно), отворена с помощта на показалеца си, а той бе облегнал гръб на студената каменна стена на затвора, с ръце — едната човешка, другата метална, отпуснати непотребни до тялото му.

Тогава тих детски глас се осмели да каже:

— Това трябва да е много стара история. — Беше момиченцето, което бях вдигал на ръце до тавана.

Бях загрижен за състоянието на Йонас и ядосан от това, че тя се осмелява да ни безпокои, но моят приятел обърна глава към нея и измърмори:

— Да, наистина е много стара история. Главният герой казал на царя, че ако походът му се провали, ще се върне в Атина с черни платна.

Не съм сигурен какво означаваше тази забележка и дали беше плод на бълнуващото му съзнание, но тъй като това са едни от последните думи, които чух от Йонас, смятам да ги запиша тук, така както направих и с приказката, която преди това прочетох.

Известно време аз и момиченцето се опитвахме да го накараме да ни обясни по-подробно, но той не издаде и звук. Най-накрая се отказахме. Прекарах деня, седейки до Йонас, но след около един-два часа при нас дойде Хетор (съвсем очевидно малкият му запас от мозък бе поставен на изпитание от въпросите на затворниците). Поговорих с Никарет и Ломър и уредих той да спи в най-отдалечения ъгъл на подземието.

Каквото и да казваме, всички страдаме понякога от неспокоен сън. Някои дори едва успяват да заспят, а други, макар и да спят, се вайкат, че страдат от безсъние. Някои са безпокоени постоянно от неприятни сънища и малцина са тези, които сънуват наистина приятни неща. Някои ще кажат, че преди са имали проблеми със съня, но вече са ги „превъзмогнали“, сякаш предчувствията са болест, а може би действително са такива?

В моя случай аз обикновено спя, без да сънувам особено, камо ли да запомням сънищата си (макар понякога да имам такива и читателят, стигнал дотук, да е забелязал това), и рядко се събуждам преди зазоряване. Но тази нощ моят сън беше по-различен от обикновено, ако изобщо може да се нарече сън. Може би беше някакво друго състояние, подобно на това, предизвикано от алзабото, когато същество се хранеше с човешки трупове и се държеше като човек.

Ако за това състояние има някакво природно обяснение, то аз го отдавам на злощастните и необичайни условия, в които се намирах. Аз, който през целия си живот бях свикнал да работя упорито и да упражнявам жестоката си професия, вече втори ден бях лишен от тази възможност. Приказката от голямата кафява книга бе повлияла въображението ми, което и без това бе стимулирано от нея, от спомена за Текла, а може би и от усещането, че вече се намирам между стените на Двореца на Сюзерена, за които тя толкова често беше говорила. Но може би най-силно се тревожех за Йонас и имах усещането (което се засилваше с всеки изминат ден), че това място ще е краят на моето пътуване. Че никога няма да достигна до Тракс, никога няма да открия бедната Доркас, никога няма да върна Ноктите и дори, че няма да мога да се самоубия. Според мен, Неръкотворният, на който собственикът на Ноктите беше служил, бяха предопределили, че аз, който съм видял смъртта на толкова затворници, трябва да умра като такъв.

Спах или може да се каже, че спах, само няколко мига. Имах усещането, че падам и получих инстинктивен спазъм като жертва, хвърлена от висок прозорец. Крайниците ми изтръпнаха и стреснато се надигнах, но не видях нищо в тъмнината. Чух, че Йонас диша и пръстите ми ми подсказаха, че той все още е там, където го бях оставил, с гръб, опрян на стената. Легнах отново и заспах.

Или по-скоро се опитах да заспя и преминах в състоянието, в което нито спях, нито бях буден. В други случаи бих сметнал това за нещо нормално и приятно, но не и сега. Бях загрижен, защото осъзнавах, че имам нужда от сън, и същевременно осъзнавах, че не мога да заспя. Всъщност думата не е най-точната. Чувах слаби гласове от двора на хана, усещах, че скоро камбаните на карильона ще зазвънят и ще оповестят началото на нов ден. Краката ми отново започнаха да изтръпват и аз се надигнах.

За момент ми се стори, че виждам светкавица от зелен огън. Покрих се с плаща и когато го загръщах, си спомних, че всъщност се намирам в преддверието на Двореца на Сюзерена. Че ханът е останал в Салтус, а Йонас лежи до мен, подпрял глава на истинската си ръка. Бледото петно, което бях зърнал, се оказа бялото на отвореното му дясно око, макар и дишането му да беше на заспал човек. Аз също бях достатъчно изтощен, за да говоря с него, а и той едва ли щеше да ми отговори.

Легнах, раздразнен, че няма да мога да заспя. Спомних си за стадото, което бе преминало през улиците на Салтус, и се опитах да преброя колко животни имаше в него. Изброих по памет точно сто трийсет и седем. Опитах се да направя същото и с войниците, които, пеейки, бяха дошли откъм Гиол. Ханджията ме беше попитал колко може да са и аз бях отговорил механично, без дори да ги преброя. Имаше вероятност той да е бил шпионин.

Учителят Палемон, който ни беше научил на толкова много неща, никога не ни бе казвал как да се приспиваме по-лесно. Вероятно защото никой от послушниците нямаше нужда да бъде обучаван на това, след дългия ден с непосилни задължения, чистене и кухненска работа. Ние лудеехме всяка нощ за около половин час, а след това заспивахме като обитателите на некропола, докато рано на другата сутрин той не идваше да ни събуди и отново започвахме да лъскаме подове и да изпразваме кофите с помия.

На масата, където брат Айбърт реже месото, стоят набор от ножове. Един, два, три, четири, пет, шест, седем ножа. Всички те имат остриета, много по-тъпи от това на учителя Гурлойс. На една от дръжките на ножовете липсва нит. Друга дръжка е малко обгоряла, защото брат Айбърт веднъж я бе забравил на печката…

Отново бях буден или поне така си мислех, но не знаех защо. До мен лежеше Дрот и дремеше, без някой да го безпокои. Затворих очи и се опитах за пореден път да заспя.

Триста и деветдесет стъпки са от подземието до нашата обща спалня. Колко са до стаята, в която се пазят пистолетите? Един, два, три, четири, пет, шест пистолета. Едно, две, три-четири нива на килии, които са използваеми в нашия подземен затвор. Една, две, три, четири, пет, шест, седем, осем, девет, десет, единайсет, дванайсет, тринайсет, четиринайсет, петнайсет, шестнайсет, седемнайсет килии във всяко крило. Една, две, три решетки на малките им прозорчета…

Събудих се от изненада и студ, но звукът, който ме беше стреснал, бе само от трясъка при затварянето на един от люковете за вентилация. До мен, моят любим Севериън спеше като малко момче. Изправих се с мисълта да запаля свещ и да разгледам за миг свежия цвят на това изваяно лице. Всеки път, когато той идваше при мен, ми носеше искрица свобода на своето лице. Всеки път аз я вземах и започвах да духам, за да я разпаля, притисках я към гърдите си, но тя винаги угасваше. И след това, вместо да потъна по-дълбоко под товара от метал и пръст, аз се издигах през метала и пръста към небето, понесена от вятъра.

Или поне така си мислех. Дори и да не бе истина, това бе единствената му радост, събрана в тази искрица.

Но когато пипнешком потърси моята свещ, тя беше изчезнала. А осезанието ми казваше, че и самата килия е изчезнала заедно с нея. Тук имаше мътна светлина, но не като тази от свещта на инквизитора, идващ по коридора, а като тази, която се прокрадваше през трите решетки на килията. Слабо ехо ми подсказваше, че се намирам в помещение, далеч по-голямо от стотина единични килии. Страните и челото ми подсказваха близостта на стени.

Изправих се, пригладих роклята си и тръгнах като сомнамбул… Една, две, три, четири, пет, шест, седем стъпки, а после мирисът на притиснати едно о друго тела и застоялият въздух ми напомниха къде се намирам. Бях в преддверието! Усетих, че се обърквам. Нима Самодържеца бе заповядал да ме пренесат тук, докато съм спяла? Дали няма да бъда отново бита с камшик? Вратата! Вратата!

Объркването ми беше толкова силно, че едва не припаднах от загуба на съзнание.

Извих силно ръцете си, но това не бяха моите ръце. Моята дясна ръка беше прекалено голяма и силна, а лявата — по-слабата, усети докосването на нечия чужда ръка.

Текла отлетя от мен като кратък сън. Или по-точно, започна да се стопява, докато най-накрая аз отново бях Севериън, сам-самичък.

И все пак бях я видял. Знаех къде се намира тайната врата, през която нощем слизаха младите ликуващи с енергийни камшици от преплетена тел. Всичко това все още беше в паметта ми. Заедно с всичко, което бях видял или помислил. Можех да избягам утре. Или още сега.

— Извинявай — каза детски глас зад мен. — Къде отиде тази жена?

Беше същото момиченце с тъмна коса и големи очи. Попитах я дали наистина я е видяла.

Тя стисна ръката ми със своята малка ръчица.

— Да, видях я. Една висока жена. Изплаших се. Имаше нещо скрито в тъмнината. Страховито. Дали успя да я хване?

— Забрави ли, че не бива да се страхуваш? Та ти се засмя на зеленото лице на чудовището.

— Това беше по-различно. Черно нещо, което се промъква в тъмното. — В гласа й наистина имаше ужас, а ръката й леко трепереше.

— Как изглеждаше тази жена?

— Не знам. Не можах добре да я видя, защото беше по-тъмна от сенките, но познах по походката й, че е жена. Реших да дойда по-близо, за да я разгледам, но тя изчезна.

— Разбирам — отвърнах аз. — Макар да се съмнявам, че ти някога ще успееш. Сега трябва да се върнеш при майка си и да спиш.

— Тя идва някъде от стената — каза момиченцето.

След това бързо освободи ръката ми и изчезна, но съм сигурен, че не изпълни това, което й бях казал. Вместо това май че бе последвала мен и Йонас, защото на два пъти, когато се връщах след това в Двореца на Сюзерена, я зървах наоколо, където несъмнено се прехранваше с крадена храна. (Може и да се е връщала в преддверието да се храни, но след това аз заповядах всички затворници да бъдат освободени и дори ако е необходимо, да бъдат откарани до границите на владенията на Сюзерена. Заповядах също да доведат Никарет при мен и докато сега пиша тези редове, моят шамбелан влезе и ми докладва, че тя е вън и очаква да чуе желанията ми.)

Йонас лежеше там, където го бях оставил, и отново, както преди, видях бялото на очите му.

— Ти ми каза, че трябва да се махнеш оттук, ако искаш да запазиш разсъдъка си — казах му аз. — Хайде, да тръгваме. Онзи, изпратил ноктюлите, който и да е той, разполага и с други оръдия. Открих пътя, по който ще излезем на бял свят. Трябва да тръгнем веднага.

Той изобщо не се помръдна и след като почаках още малко, аз се наведох и го вдигнах на ръце. Много части от неговото тяло сигурно бяха направени от същата лека сплав от метали като изкуствената му ръка и той не тежеше повече от момче. Усетих, че металните части, а и плътта му са влажни от нещо, подобно на слуз. Кракът ми стъпи в локва от същата неприятна субстанция и разбрах, че това, за което ме е предупредило момиченцето, е минало покрай Йонас, но не е търсило него.

Вратата, през която влизаха мъчителите, не беше далеч от нишата, в която спяхме, точно в средата на най-отдалечената стена. Отключваше се с помощта на магическа дума, но така беше с всички древни неща. Аз прошепнах заклинанието и скритият портал се открехна. Преминахме и го оставихме отворен. Горкият Йонас така се влачеше след мен, сякаш целият беше се разглобил.

Пред нас се показа стълбище с гирлянди от бледи паяжини и килим от прах. Водеше надолу с широки, спираловидни извивки. Спомням си самото стълбище, но какво имаше под него — не мога да си спомня. Каквото и да имаше, застоялият въздух миришеше на свобода и аз с удоволствие го вдишвах с пълни гърди. Ако не бях толкова разтревожен за Йонас, щях да се разсмея на глас.

Тайни врати се отваряха пред нас, на много площадки, но имаше опасност, и то съвсем реална, да срещнем някого и затова предпочетох забравеното стълбище. Преди това да бъда видян от някой обитател на Двореца на Сюзерена, предпочитах да съм колкото се може по-далеч от преддверието.

Бяхме слезли може би около стотина стъпала, когато стигнахме врата с нарисуван на нея яркочервен, уродлив знак, който ми заприлича на йероглиф на някой от езиците отвъд бреговете на Ърт. В този момент чух стъпки някъде по-нагоре по стълбите. На вратата нямаше нито дръжка, нито бутон, но аз я блъснах и след известно съпротивление, успях да я отворя. Йонас ме последва и вратата рязко се затвори, но вместо да последва силен трясък, не се чу никакъв звук.

Помещението, в което се намирахме, беше полутъмно, но щом пристъпихме, светлината над главите ни стана по-ярка. След като се убедих, че вътре няма никой, освен нас използвах тази светлина, за да огледам лицето на моя приятел. То все още беше вкаменено, както преди, когато лежеше, опрял гръб в стената на преддверието. Въздъхнах, защото не беше безжизнено, както се бях страхувал. Приличаше на лице на човек, който се готви да се събуди, но по страните му има мокри следи от сълзи.

— Познаваш ли ме? — попитах аз и той кимна, без да каже нищо друго. — Йонас, трябва да открия Терминус Ест. Бих могъл да побягна като страхливец, но разполагам с време да помисля и смятам да се върна, за да го потърся. Писмото ми до управника на Тракс е скрито в неговата ножница, а и не мога да се разделям с него по никакъв начин. Но ако искаш да напуснеш това място, ще те разбера. Не си длъжен да се съобразяваш.

Йонас сякаш не беше ме чул.

— Аз знам къде се намираме. — Той с усилие вдигна ръка и ми посочи нещо, което бях сметнал за нагънат параван.

Бях щастлив, че отново го чух да говори и попитах:

— Е, къде се намираме?

— На Ърт — отвърна Йонас и прекоси стаята, приближавайки нагънатите панели. Тяхната задна част беше осеяна с разноцветни диаманти и изпъстрена със същите странни знаци, каквито бях видял на вратата. Но тези знаци не бяха по-странни от действията на моя приятел, който отвори няколко от панелите. Каменната маска, която бях забелязал преди това на лицето му, вече бе изчезнала и той ми се стори по-различен от човека, когото познавах.

И тогава разбрах. Всички сме виждали хора, загубили едната си ръка (също както и той) и заменили я с кука или друго приспособление, за да могат да изпълняват операции, при които се изисква използването и на двете ръце. Същото важеше и за Йонас, но сега, когато се наложи да свърши нещо, за първи път обърнах внимание, че предпочита да използва металната си ръка, а не тази, която беше от плът. Когато го осъзнах, разбрах това, което ми беше казал по-рано. При катастрофата на кораба бе пострадало не само неговото лице.

— Очите… — промълвих аз. — Те не са могли да ти сменят очите. Нали така? Затова са ти дали това лице. И той ли е бил убит?

Йонас ме погледна по начин, който ми показа, че напълно е забравил за мен.

— Той беше на земята. Когато се приземявахме, стана жертва на нещастен случай. Имах нужда от неговите очи, ларинкс, а също и от някои други части.

— Затова си се отнасял толкова добре с мен, защото съм инквизитор, а ти си машина.

— Ти не си по-лош от който и да било друг от твоя вид. Спомни си, че години преди да те срещна, вече бях станал човек като теб. Ти никога нямаше да ме изоставиш, но аз ще трябва да го направя. Сега ми се явява шанс, които съм търсил години. Пребродих и седемте континента на този свят, за да търся хиеродулите и да пътувам с тромави апарати.

Спомних си всичко, което се беше случило, след като дадох ножа на Текла. Макар и да не следях внимателно мисълта на Йонас, отговорих:

— Щом това е единственият ти шанс, тръгвай. Желая ти късмет. Ако срещна Йолента, ще й кажа, че някога си я обичал.

Йонас поклати глава.

— Не разбираш ли? Ще се върна да я взема, когато ме поправят. Тогава отново ще мога да разсъждавам нормално и ще имам старото си тяло.

Тогава той влезе в центъра на това, което приличаше на параван, и над главата му се появи ярка светлина.

Глупаво е тези неща да се нарекат огледала. Защото не бяха огледала, макар и да отразяваха светлината, но това едва ли беше основната им функция. Те отразяваха реалността, метафизичната субстанция, която лежи в основата на материалния свят.

Йонас затвори кръга около себе си и се придвижи в центъра му. За времето, за което се казва кратка молитва, пробягаха бели светкавици и от горната част на панелите се вдигна метален прах. Преди да успея да реагирам, всичко свърши и аз останах сам.

19.

КИЛЕРИ

Бях сам, а не бях оставал истински сам от времето, когато влязох в стаята в полуразрушения хан и видях широките рамене на Баландер над завивките. В началото бях с доктор Талос, след това Аджиа, после с Доркас и най-накрая с Йонас. Връхлетя ме спомен и аз видях ясните силуети на Доркас, на гиганта и на другите, когато двамата с Йонас се бяхме привели над моста и съзерцавахме цъфналата сливова градина. Сред тях имаше и мъже с различни животни. Всички те вероятно бяха някакви неизвестни изпълнители, които отиваха към другата част на владението, където (както Текла често ми беше казвала) се провеждаха градинските увеселения.

Започнах да изследвам помещението, с надеждата да открия меча си. Не успях да го открия и тогава ми хрумна, че трябва да е в някаква стая, където се съхраняват всички вещи на затворниците. Най-вероятно тя се намираше на същия етаж с преддверието. Знаех вече, че ако тръгна нагоре по стълбището, ще се озова в познатото ми вече подземие и побързах да отворя вратата на съседното помещение. То се оказа само склад на интересни, но безполезни предмети. Случайно отворих врата, която ме отведе до тъмен, тих коридор, застлан с килим, с окачени по стените картини. Сложих си маската и се загърнах с плаща. Направих го, защото разчитах, че хората, които щях да срещна по ходниците на Двореца на Сюзерена няма да са толкова невежи като пазачите от подземието и ще знаят за съществуването на нашето братство.

Продължих да вървя напред без никой да се опита да ме спре. Срещнах мъж, облечен в пищни, скъпи дрехи, но той ми стори път. Няколко красавици ме изгледаха с любопитство. Усетих как спомените и емоциите на Текла се раздвижват при вида на лицата им. Най-накрая открих друго стълбище — този път не тайно и тясно като това, по което с Йонас бяхме стигнали до стаята с огледалата, а голямо, с много широки стъпала.

Направих няколко крачки и огледах бързо коридора, в който се намирах, докато се убедих, че бях на по-ниско ниво от преддверието. Тогава започнах да се изкачвам и видях, че срещу мен, слизайки надолу по стълбите, се е забързала млада жена.

Погледите ни се срещнаха.

В този миг бях сигурен, че и тя, както и аз, осъзнавахме, че това не е първият поглед, който си разменяме. Спомних си как я чувам да казва отново „Моята скъпа сестра“ с нейния гукащ глас и разпознах лицето й във формата на сърце. Това не беше Теа, съпругата на Водалус, а жена, която приличаше на нея (и несъмнено носеше нейното име). Бях я срещал по стълбите на Двореца на Сюзерена, точно както и сега. Освен артисти и певци, явно тук бяха поканени и леки жени, каквото и празненство да предстоеше.

Почти по чиста случайност успях да стигна до нивото, на което се намираше преддверието. Току-що бях слязъл по стълбището и открих, че се намирам на същото място, на което аз и Никарет говорихме и получихме храната си от сребристата количка. Това място беше опасно и аз се стремях да вървя колкото се може по-предпазливо и тихо. В стената, която се намираше вдясно, имаше поне десетина врати, всяка от които с красива рамка от дърворезба, но и всяка (видях това, когато се спрях да ги разгледам) заключена и неотваряна от много време. От лявата ми страна имаше една-единствена врата от проядено дъбово дърво, същата, през която ни бяха вкарали в подземието преди два дни с Йонас. Срещу нея беше входът на преддверието, а след него имаше още една редица от заключени врати. Изглежда, преддверието се беше разширило и вече заемаше цяло крило от Двореца на Сюзерена.

Ако бях забелязал някого, нямаше да се осмеля да спра, но тъй като коридорът беше празен, си позволих за момент да се облегна на една колона. Спомних си, че двама войници ме охраняваха, а третият държеше Терминус Ест. Логично беше да сметна, че след като ние с Йонас сме били натикани в подземието, той е направил няколко крачки към мястото, където се пазят вещите на затворниците. Но не бях видял подобно нещо. Третият войник беше изостанал от нас и след като бяхме стигнали до подножието на стълбището, повече не го видях. Беше възможно той дори да не е слизал дотук.

В отчаянието си се върнах при разядената от червеи дървена врата и я отворих. Усетих познатата миризма на мухъл и отново чух звъна на зелените гонгове. Отвън светът вече беше потънал в тъмнината на нощта. Освен мъртвешката светлина, излъчвана от светещите плесени, грубите каменни стени бяха невидими и само благодарение на бледото сияние на звездите се ориентирах къде се намира кладенецът.

Едва затворих вратата и чух стъпки по стълбището, по което самият аз бях слязъл. Нямаше къде да се скрия и дори да се затичах към стълбището в другия край на коридора, щях да бъда видян. Вместо да направя опит да се спотая до масивната дъбова врата, аз останах там, където бях, с ръка на дръжката.

Оказа се облечен в ливрея пълничък мъж на около петдесет години. Въпреки че беше в другия край на коридора, видях как лицето му пребледня веднага щом ме видя. Мъжът се приближи бързо и все още беше доста далеч, когато започна да се кланя.

— Мога ли да ви помогна, Ваше благородие? Аз съм Одайло, камерхерът тук. Вие, както виждам, вероятно сте на тайна мисия при… отец Инир?

— Да — отвърнах аз. — Но първо трябва да получа от вас меча си.

Надявах се, че знае къде е Терминус Ест и ще ми го предаде, но той очевидно не ме разбра.

— Бях придружен дотук и бях помолен да предам меча си. Разбира се, сега очаквам да си го получа обратно преди отец Инир да пожелае да го използвам отново.

Дребничкият мъж вече клатеше глава.

— Уверявам ви, че щях да бъда информиран, ако някой друг от служителите…

— Това ми беше съобщено от преторианец — прекъснах го аз.

— О, да. Трябваше да се досетя. Тези дни те са навсякъде и най-интересното, не говорят с никого. Имаме избягал затворник, Ваше благородие. Навярно знаете?

— Не.

— Един мъж на име Бюзек. Казват, че не е опасен, но той и още един човек са били видени да се спотайват около градинската беседка. Но този Бюзек се втурнал да бяга и войниците не могли да го заловят. Казват, че съвсем скоро ще бъде хванат, но не знам. Ще ви кажа нещо. Целият си живот съм прекарал в Двореца на Сюзерена и съм наясно, че тук има някои странни кътчета, наистина странни.

— Вероятно и мечът ми е в някое от тях. Бихте ли погледнал?

Мъжът отстъпи няколко крачки назад, сякаш бях замахнал с ръка към него.

— О, разбира се, Ваше благородие. Веднага ще го направя. Само се опитвах да завържа разговор с вас, за да разбера от какво се нуждаете. Предполагам, че ще е някъде долу. Ако само ме последвате…

Тръгнахме към другото стълбище и аз видях, че в бързината не съм забелязал една малка врата, скрита под самите стълби. Беше боядисана в бяло и почти се сливаше с цвета на каменната стена.

Камерхерът извади масивна халка със закачени на нея ключове и отвори вратата. Триъгълната стая, в която се озовахме, се оказа много по-голяма, отколкото бях предполагал. Отгоре дори имаше нещо като таван, до който се стигаше по разкривена стълба. Лампата беше същата като тези в преддверието, само че още по-слаба.

— Виждаш ли го? — попита камерхерът. — Чакай, мисля, че тук някъде трябва да има свещ. Тази лампа не става за нищо. Лавиците хвърлят големи сенки.

Започнах да оглеждам лавиците, които той спомена. Бяха отрупани с дрехи, тук-там с някой чифт обувки, джобна вилица, кутия с пособия за писане и торбички с билки срещу молци.

— Когато бях малко момче, заедно с моите приятели от кухнята идвахме, за да потършуваме тук. Впоследствие сложих край на това. Поставил съм нова ключалка, но страхувам се, че хубавите неща отдавна са изчезнали.

— А какво е това място? — попитах аз.

— Първоначално е било килер на просителите. Палта, шапки и обувки, нали разбирате. Подобни места винаги се задръстват с вещи на щастливците, които са толкова доволни, че забравят да си ги вземат, когато си тръгнат. А и това крило винаги е принадлежало на отец Инир и предполагам, че някой, който е идвал да погледне тук, си е тръгвал, без да иска повече да го види. — Той замълча и се огледа наоколо. — Бях дал ключовете на войниците, които търсеха Бюзек, за да не трошат вратите, и си помислих, че може да са сложили меча ви тук. Но щом казвате, че го няма, вероятно го държат в стаята на пазачите. Това предполагам, че не е мечът Ви, нали? — Той измъкна от един ъгъл заострен, старинен спадрон.

— О, не.

— Е, страхувам се, че това май е единственият меч тук. Мога да ви кажа как да стигнете до стаята на пазачите. Или мога да събудя някой от прислужниците, който да отиде да ги попита.

Стълбата към тавана се клатеше застрашително, но аз поисках свещта и се изкачих дотам. Макар и да беше малко вероятно войниците да са оставили Терминус Ест точно там, имах нужда да обмисля за минута открилите се възможности.

Изкачих се и чух слаб шум, за който предположих, че е от прибягването на някой гризач. Вдигнах свещта на нивото на пода и видях в ъгъла дребничък човечец, който заедно с Хетор бе коленичил пред мен в знак на смирена молба. Разбира се, това беше Бюзек, но името му не ми говореше нищо, докато не го видях.

— Има ли нещо горе, Ваше благородие?

— Парцали. Плъхове.

— Точно така си мислех — каза камерхерът, когато слязох от последното стъпало. — Трябва и аз да поглеждам понякога, но нямам желание да се качвам толкова нависоко, защото и годините ми вече са повече. Ще отидете ли до стаята на пазачите или да събудя някой от прислужниците?

— Ще отида сам.

— Да, така ще е най-добре — кимна камерхерът. — Те могат да не го дадат на прислужник, а могат и да го излъжат, че изобщо не са го взели. Предполагам знаете, че се намирате в Хипогей апотропей — подземието, защитено от злите сили. Ако не искате да бъдете спрян от патрулите, по-добре ще е да не излизате навън. Така че най-добрият план ще да е тръгнете по това стълбище, под което сме, да изкачите три реда стъпала и след това да завиете наляво. Следвайте тази галерия около хиляда стъпки, докато стигнете, където трябва. Вън е доста тъмно, така че внимавайте да не пропуснете мястото. Дръжте си очите отворени за разните му там растения. След това завийте надясно и вървете още двеста стъпки. Там ще видите врата, до която винаги има страж.

Благодарих на камерхера и успях да го изпреваря по стълбите, докато той се мъчеше с ключалката. Спотаих се на първата площадка и го оставих да мине покрай мен. Когато се отдалечи достатъчно, се спуснах надолу и отново се озовах в коридора на преддверието.

Изглежда, че моят меч наистина се намираше в някоя от стаите на пазачите, а това означаваше, че трудно щях да си го получа доброволно. Исках преди това да се уверя, че не се намира на някое по-достъпно място. Възможно беше Бюзек, по време на своите скитания наоколо също да го е зърнал и смятах да го попитам още сега.

В същото време бях много загрижен за състоянието на затворниците в преддверието. Дано да бяха открили вратата, през която двамата с Йонас бяхме се измъкнали. Ако толкова хора се пръснеха из крилото, съвсем скоро някой от охраната щеше да ги забележи и да вдигне тревога.

Когато стигнах до вратата на килера под стълбището, допрях ухото си до стената, надявайки се да чуя някакво движение отвътре. Не чух какъвто и да е шум. Извиках Бюзек тихо по име, но не получих отговор. Опитах се да отворя вратата с рамо, но тя не поддаде. Отказах се да натискам, защото се страхувах, че ще вдигна голям шум, ако я изтръгна от пантите. Най-накрая успях да пъхна между резето и касата на вратата парчето стомана, което ми беше дал Водалус, и да отместя езичето.

Бюзек беше изчезнал. След кратък оглед забелязах, че в задната част на килера е изровена дупка, а през нея се виждаше и друга в стената. Той очевидно беше пропълзял в килера само за да пораздвижи схванатите си крайници и после отново бе изчезнал през същия отвор. Чувал съм, че Двореца на Сюзерена е обитаван от бели вълци, които се промъкват тук от близките гори. Бюзек трябва да бе станал тяхна жертва, защото не го видях повече.

Не тръгнах по следите му, а излязох в коридора и прикрепих разбитата врата, доколкото можах. В един миг обърнах внимание на симетрията, която имаше коридорът. Входът на преддверието беше в центъра, закованите врати от двете му страни, а във всеки край по едно стълбище. Ако крилото е собственост на отец Инир (както бе споменал камерхерът), той вероятно го бе избрал заради симетричността, която улесняваше ориентацията. Ако разсъждението ми беше правилно, в другия край на коридора, под стълбището, трябваше да има друг килер.

20.

КАРТИНИ

Въпросът беше защо Одайло не беше ме завел там. Не се спрях, за да помисля над това, а с бързи стъпки изминах разстоянието до другия край на коридора. Отговорът се оказа съвсем прост. Тази врата беше разбита твърде отдавна. Не говоря само за ключалката, а за цялата врата, която едва се крепеше на пантите. Лампата също бе изчезнала и вътрешността бе станала владение на паяците.

Бях се обърнал и вече правех втората си стъпка, когато нещо ме накара да спра. Усещах, че греша, но не разбирах в какво. Върнах се мислено към събитията от предните дни. Йонас и аз бях хвърлени в преддверието в късния следобед. През нощта младите ликуващи бяха дошли с камшиците си. На другата сутрин бяха заловили Хетор, а Бюзек се бе измъкнал от преторианците. Тогава те бяха получили връзката с ключове на камерхера и бяха започнали да го търсят из подземията. Когато преди малко бях говорил с камерхера Одайло и му бях съобщил, че мечът ми е бил отнет от преторианците, той вероятно бе предположил, че съм дошъл през деня, след като Бюзек вече е бил избягал.

На практика нещата не стояха така, което означаваше, че няма как преторианците да бяха оставили меча ми в заключения килер под другото стълбище.

Върнах се обратно при килера с разбитата врата. Светлината, която се процеждаше от коридора, ми бе достатъчна да разбера, че това помещение е било със същото предназначение като онова, в което преди малко бях влязъл с камерхера. Липсваше само някогашното оборудване — лавиците бяха откъртени, явно, за да бъдат използвани за нещо друго, и сега само металните клинове стояха забити в стените. Не можах да видя никакви предмети, но предполагах, че и никой от патрулиращите пазачи нямаше да прояви желание да се рови из праха и мръсотията. Без дори да надзъртам, приклекнах и опипах с ръка мястото около касата на разбитата врата. Секунда по-късно изпитах неописуема радост, когато пръстите ми разпознаха познатата ми любима ръкохватка.

Бях отново пълноценен човек. Дори нещо повече — член на нашето братство. Още в коридора се уверих, че писмото все още е в ножницата. След това извадих острието, избърсах го, намазах го с масло, после го лъснах и проверих ръбовете му с меката възглавничка на палеца си. Вече бях готов да посрещна всеки, който излезеше срещу мен в тъмнината.

Следващата ми задача беше да открия Доркас, но не знаех къде може да се намира трупата на доктор Талос, само предполагах, че представлението се състои в една от многобройните градини. Ако сега излезех навън, за преторианците щеше да е по-трудно да виждат плаща ми, отколкото аз щях да ги виждам. Въпреки това се съмнявах, че мога да разчитам на някаква помощ и още щом слънцето изгрееше от изток, щях да бъда заловен, също както преди няколко дни ни хванаха с Йонас при навлизането ни в пределите на Двореца на Сюзерена. Ако пък останех в самия дворец, от разговора ми с камерхера бях разбрал, че мога да се предвиждам, без да срещна съпротива, и случайно да се натъкна на някой, който да ми даде нужната информация. Реших, че е най-добре да избера плана, в който щях да казвам на всеки, който ме попита, че съм поканен за празненствата (съмнявах се, че те ще минат без публични изтезания и екзекуции) и съм напуснал определената стая, загубвайки се по коридорите. По този начин смятах, че ще открия по-лесно къде са отседнали Доркас и останалите.

Обмисляйки подробно плана си, започнах да се изкачвам по стълбите и на втората площадка тръгнах по галерия, по която не бях минавал досега. Беше по-дълга и по-пищно и разточително украсена от коридора в преддверието. Потъмнели от времето картини в златни рамки висяха по стените, а между тях на пиедестали стояха урни и бюстове, а също и всякакъв вид скулптури. Вратите, които видях по протежението й бяха на разстояние поне стотина крачки една от друга, показвайки, че салоните, към които водят, са огромни. Опитах се да отворя няколко, но всички се оказаха заключени, а когато хванех бравите им те се оказаха от неизвестен метал, с форма, направена сякаш не за човешки пръсти.

Когато изминах около половин левга, видях пред мен да седи някой, както ми се стори, на висок стол. Приближих се и разбрах, че не става въпрос за стол, а за сгъваема стълба. Старият мъж, който стоеше на последното стъпало, почистваше картините.

— Извинете — казах аз.

Старецът се обърна към мен с учудено лице.

— Твоят глас ми е познат отнякъде.

Тогава разбрах, че и на мен също неговият глас ми е познат, но и лицето му. Това беше Рудезинд — пазителят на библиотеката, който бях срещал много, много отдавна, когато учителят Гурлойс ме изпрати да донеса книги за Благородната Текла.

— Неотдавна ти дойде да търсиш Ултан. Намери ли го?

— Да, намерих го — отвърнах аз. — Но това не беше скоро, а доста отдавна.

Старецът изглежда се ядоса на тази моя забележка.

— Не съм казал днес! Но не беше чак толкова отдавна. Щом си спомням какво съм работил тогава — значи е било неотдавна.

— Точно така — съгласих се аз. — Пустинята се отразява в маската на мъж, облечен в броня.

Старецът кимна и изглежда, че ядът му премина. Той хвана двете страни на стълбата и започна да се спуска надолу, все още с гъбата в ръце.

— Точно, Точно така. Искаш ли да ти я покажа? Стана много хубава.

— Но учителю Рудезинд, ние не сме в Цитаделата. Това е Дворецът на Сюзерена.

Старецът не обърна внимание на забележката ми.

— Стана прекрасна… Трябва да е долу някъде, Тези стари майстори не можеш да ги надминеш с четката, макар и палитрата им вече да е избледняла. Нека ти кажа нещо. Аз разбирам от изкуство. Виждал съм и военни, и ликуващи, които идват да ги разглеждат и казват това и онова, но не разбират абсолютно нищо. Кой е погледнал отблизо всеки детайл от тези картини? — Той се удари по гърдите с гъбата и се наведе, за да ми прошепне, сякаш имаше още някой по дългата галерия. — Сега ще ти разкрия една тайна, никой друг не знае, че на една картина съм изобразен самият аз.

От учтивост казах, че желая да я видя.

— И аз бих искал, но първо трябва да я намеря. Тогава ще те извикам. Те не знаят това, но затова пък аз ги почиствам през цялото време. И защо, след като можех да се пенсионирам? Но аз все още съм тук и ще поработя най-дълго, с изключение на Ултан, разбира се. Той не може да види часовника. — Старецът избухна в дълъг, накъсан смях.

— Чудех се дали можеш да ми помогнеш. Тук са извикани една група артисти, които ще участват в празненството. Случайно да знаеш къде са настанени?

— Чух нещо за тях — отвърна старецът. — Зелената зала, така май споменаха.

— Можеш ли да ме заведеш дотам?

Рудезинд поклати глава.

— Не, там няма картини и аз никога не съм ходил, макар че някъде тук има картина от Зелената зала. Ела с мен. Ще открием тази картина и ще те упътя как да стигнеш дотам.

Той дръпна ръба на плаща ми и аз го последвах.

— Не е ли по-добре да ме заведеш при някой, който знае къде се намира тази зала?

— Не, не мога да направя това. Старият Ултан трябва да има карта в своята библиотека. Неговото момче ще ти я даде.

— Това не е Цитаделата — отново му напомних аз. — Всъщност как попадна тук? Нима са те довели на това място, за да им почистваш картините?

— Точно така, точно така. — Той се облегна на ръката ми. — За всичко винаги има логично обяснение и ти не трябва да го забравяш. Сигурно това е бил замисълът. Отец Инир е искал да почистя тези картини и ето ме, вече го правя. — Рудезинд замълча за момент, обмисляйки това, което беше казал. — Чакай малко, направих грешка. Още от малък имам талант, точно това трябваше да кажа. Родителите ми винаги са ме окуражавали да рисувам, и то с часове. Дори си спомням как прекарах един слънчев ден, правейки скици с въглен на гърба на нашата къща.

Отляво се откри тесен ходник и той ме поведе натам. Ходникът беше по-слабо осветен (на практика почти тъмен), а стените му бяха покрити с картини, но те бяха много по-големи от тези в главната галерия. Те се издигаха от пода до тавана, а ширината им беше по-голяма от разтворените ми ръце. От това, което видях, ми се сториха истински цапаници. Попитах Рудезинд кой му е казал, че трябва да ми разказва за детството си.

— Отец Инир. Защо питаш? — каза той и проточи врат, за да види какво ще отговоря. — Ти кой си помисли, че ми е казал? — Гласът му отново се снижи. — Изкуфял съм бил! Така съм чувал да казват. Бил съм прекалено стар, след като не знам колко самодръжци са минали след Имар. Сега мълчи и ме слушай. Ще открия стария Ултан, щом ти трябва. Там, където живеехме, веднъж мина художник — истински художник. Майка ми се гордееше с мен и му показа някои от работите ми. Това беше Фешин, самият Фешин и портретът, който той ми направи, виси тук и до ден-днешен. Гледа към теб с моите кафяви очи. Аз съм пред една маса, а на нея има няколко четки и мандарини. Бяха ми ги обещали, ако не мърдам, докато ме нарисува.

— Мисля, че нямам достатъчно време, за да разгледам тази картина — казах аз.

— Така и аз станах художник — продължи старецът. — Съвсем скоро се заех да почиствам и реставрирам платната на великите майстори. Доста странно е, казвам ти, сам да си мия малкото нарисувано лице. Продължавам да си мечтая, че някой ще го избърше с гъба и ще свали праха, който се е натрупал по него с годините. Но не това те водя да видиш, нали? Ти си тръгнал към Зелената зала.

— Да — кимнах нетърпеливо аз.

— Добре, ето тук имаме картина от тази зала. Погледни. Видиш ли я, ще разбереш.

Той посочи една от големите, нарисувана с едри мазки картина. На нея изобщо не беше изобразена стая, а по-скоро градина, красив парк за развлечения с лилии, върби и висок жив плет. Мъж с пищен костюм свиреше на китара. Явно за собствено удоволствие. Зад него ядосани облаци се надпреварваха по намръщеното небе.

— След това можеш да отидеш в библиотеката на Ултан и да потърсиш картата — каза старецът.

Картината беше от онзи вид картини, които отблизо ти се струват като големи цветни петна. Трябваше да я разгледам от по-голямо разстояние. Направих една крачка назад, а после още една…

Едва след третата си крачка осъзнах, че вече трябваше да се опра в отсрещната стена. Вместо това аз вече бях влязъл в картината, която висеше на нея. Намирах се в тъмна стая със старинни столове, тапицирани с кожа, и маси от абаносово дърво. Обърнах се назад, но ходникът и Рудезинд бяха вече изчезнали и зад гърба ми имаше съвсем нормална стена, покрита с избелели тапети.

Бях вече несъзнателно извадил Терминус Ест, но вътре нямаше противник, който да ме заплашва. Готвех се да тръгна към единствената в стаята врата, когато тя се отвори и при мен влезе мъж, облечен в жълта роба. Късата, побеляла коса беше зарешена назад и откриваше изпъкналото му чело. Лицето му спокойно можеше да служи и на пълничка, четирийсетгодишна жена. На врата му, спомням си, на тънък синджир висеше стъкълце с формата на фалос.

— Ах! — каза той. — Чудех се кой ли е дошъл. Добре дошла, Смърт.

Запазих присъствие на духа, доколкото можах, и произнесох:

— Аз съм, както добре виждате, Севериън от братството на инквизиторите. Моето влизане тук съвсем не беше доброволно, а за да бъда искрен, ще съм ви много благодарен, ако ми кажете как стана това. Когато бях в коридора, тази стая ми приличаше само на картина. Но когато направих една-две крачки, за да видя по-добре тази на отсрещната стена, се озовах тук. Що за изкуство е това?

— Не става дума за изкуство — отговори мъжът с жълтата роба. — Скритите врати не са нещо оригинално и човекът, конструирал това устройство, е имал за цел само да прикрие една отворена врата. Тази стая, както виждате е тясна, дори по-тясна, отколкото изглежда. Навярно вече сте забелязали, че ъглите на пода и тавана се събират, а тази врата не е по-висока от онази, през която влязохте.

— Разбирам — отвърнах аз и наистина беше така.

Докато ми говореше, моето съзнание, което бе свикнало само с нормалните форми, вече започваше да възприема наклонения трапецовиден таван и трапецовидния под. Столовете, които стояха срещу стената, през която бях влязъл, бяха като малки вдлъбнатини, така че едва ли някой можеше да седне върху тях. Масите не бяха по-широки от дъски.

— Окото лесно се лъже при подобни сливащи се линии — продължи мъжът с жълтата роба. — Така че сблъскаме ли се с тях в реалността при малко повече дълбочина и допълнителната изкуствена монохроматична светлина, можем да се заблудим, че виждаме картина — това важи особено за хора, които са свикнали с нормални стаи. Вашето влизане тук с това огромно оръжие принуди истинската стена да се издигне зад вас, за да бъдете проверен. Няма да е нужно да казвам, че другата страна на стената е точно картината, която сте видял в галерията.

Бях впечатлен.

— Но как може стаята да разбира, че аз съм влязъл в нея с меч?

— Е, това е нещо много по-сложно, за да мога да го обясня… нещо доста по-сложно от една проста стая. — Той замълча за момент. — Тази и още стотици като нея образуват така наречената Втора къща. Те са произведения на отец Инир, който е бил извикан от първия самодържец, за да създаде таен дворец в самата вътрешност на Двореца на Сюзерена. Ти или аз, синко, щяхме да построим такава тайна постройка само на едно място, а той я е разпръснал навсякъде.

— Но вие не сте той — казах аз. — Защото знам кой сте! Познахте ли ме? — Аз свалих маската, за може мъжът да види лицето ми.

Той се усмихна и каза:

— Виждал съм те веднъж. Битката не те е задоволила, нали?

— Тя ми достави по-малко удоволствие от жената, за която се представяше. Или може би аз съм обичал другата повече. Тази нощ загубих един много добър приятел, но изглежда щях да срещна повечето си познати. Мога ли да попитам как сте се озовали тук от вашия дворец Азурит? И вие ли сте извикан за събитието? Видях една от вашите жени преди малко?

Мъжът кимна разсеяно. Странното, ъгловато огледало над колоната, която поддържаше фронтона над вратата, улови профила му, който беше деликатен като камея, и аз реших, че трябва да е хермафродит. Изпълних се със съжаление, когато си представих как отваря нощ след нощ вратата на различни мъже в своята алгедонска стая.

— Да — отговори той. — Ще остана тук, докато свършат празненствата. След това ще си тръгна.

Съзнанието ми все още беше заето с картината, която ми беше показал Рудезинд.

— Тогава ще можете ли да ми покажете къде е тази градина?

Усетих, че съм го хванал неподготвен, което му се случваше може би за първи път от много години. Очите му се изпълниха с болка, а лявата му ръка се повдигна (съвсем леко) към стъкълцето, висящо на врата му.

— Вероятно сте чул за това… — каза той. — Макар и да знам пътя, защо трябва да ви го разкривам. Много ще хукнат да бягат по този път, ако океанската флотилия види на хоризонта земя.

21.

ХИРОМАНТИЯ

Изминаха няколко секунди преди да разбера какво ми беше казал хермафродитът. Тогава си спомних миризмата от задушена плът на Текла и сладкия мирис, който бе дразнил тогава ноздрите ми. В момента се намирах в стресово състояние и забравих колко безполезни могат да бъдат предпазните мерки в тази изпълнена с илюзии стая. После усетих, че несъзнателно (бях решил да разпитам мъжа, преди да му призная, че имам връзка с Водалус) вече съм бръкнал в торбичката на кръста ми и изваждам подобното на нож парче стомана.

Хермафродитът се усмихна.

— Досетих се, че точно вие сте пратеникът. Вече от няколко дни ви очаквах и затова оставих стареца отвън, за да посреща всички непознати и да ги води при мен.

— Бях затворен в преддверието — отговорих аз. — Загубих много време.

— Но както виждам, сте успял да избягате. Имаше малка вероятност да бъдете освободен, преди да изпратя един от моите хора. Все пак сте се справили чудесно. Оставаше ми съвсем малко време… Събитието ще е три дни, след това ще си тръгна. Елате, ще ви покажа пътя до градината, макар и да се съмнявам, че ще ви пуснат там.

Мъжът с жълтата роба отвори вратата, през която беше дошъл, и аз видях, че тя наистина не е правоъгълна. Другата стая се оказа по-широка от тази, която бяхме напуснали, но ъглите й изглеждаха нормални. Беше обзаведена разкошно.

— Важното е, че стигнахте до правилната част на Тайната къща — каза хермафродитът. — В противен случай трябваше да извървим много дълъг и изморителен път. Извинете ме, трябва да прочета едно съобщение.

Той прекоси стаята, спря пред нещо, което ми приличаше на масичка, покрито със стъкло и сложи стоманената пластина на плота. Веднага изпод стъклото блесна светлина, макар отгоре да нямаше лампа. Стоманата се увеличи и доби големината на меч, а в нейните фибри, назъбени като кремъка, с който си палех огън, се появиха линии с някакъв текст.

Хермафродитът забеляза интереса ми и каза:

— Дръпни се назад. Ако не си чел това преди, и сега не бива да го правиш.

Подчиних се, но продължих да го наблюдавам, докато той приклекна, за да изучи по-добре предмета, който бях донесъл от горската поляна на Водалус. Най-накрая мъжът се изправи.

— Няма спасение… Ще трябва да воюваме на два фронта, но разбира се, това не е ваша работа. Виждаш ли онзи шкаф с гравирано на него слънчево затъмнение? Отвори го и ще намериш една книга. Вземи я и я постави на тази поставка.

Макар и да се страхувах, че може да е някакъв капан, отворих вратата на шкафа, за който ми говореше. Вътре имаше гигантска книга — висока почти колкото мен и дебела поне два лакътя. Корицата й беше покрита със синьо-зелена кожа и аз я гледах така, както бих гледал мъртвец през полуотворен ковчег. Прибрах меча си в ножницата, взех тома с двете си ръце и го отнесох на поставката. Хермафродитът ме попита дали съм я виждал преди и аз му отговорих, че не съм.

— Изглеждахте ми изплашен… Стори ми се… че се опитахте да държите лицето си настрани, докато я носехте. — Той отвори първата страница. Там имаше някакви непознати за мен символи, изписани с червено мастило. — Това е предупреждение към търсачите на пътя — каза той. — Да ви го прочета ли?

— Стори ми се, че видях лице на мъртвец на корицата — промълвих аз. — И това лице приличаше на моето.

Мъжът затвори книгата и прокара ръка по корицата й.

— Тази украса с цветовете на паунова опашка е изработена от занаятчии преди много, много години… Линиите и точките под перата са белези от кърлежи и камшици по изстрадалите животински гърбове. Разбира се, ако се страхувате, не сте длъжен да го правите.

— Отворете я — подканих го аз. — Покажете ми картата.

— Карта няма. Това е самата книга — каза мъжът и отвори едновременно корицата и първата страница.

Бях заслепен също както от светкавица през тъмна нощ. Вътрешните страници сякаш бяха от чисто сребро, изковани и след това полирани, те улавяха всяка частица светлина в стаята и я отразяваха стотици пъти.

— Това са огледала — казах аз, макар да разбирах, че не са, но не знаех друга дума. Само преди час подобни „огледала“ бяха върнали Йонас при звездите. — Но как могат да имат такава енергия, когато не стоят едно срещу друго?

— Те са били достатъчно дълго едно срещу друго, когато книгата е била затворена — отговори хермафродитът. — Сега полето ще издържи напрежението, което му приложих преди малко. Опитайте, ако се осмелявате.

Аз обаче не се осмелих. Докато говореше, над отворените страници се образува някаква фигура. Не беше нито жена, нито пеперуда, макар да имаше части и от двете. Същото усещане, както когато гледаш картина на някаква планина и осъзнаваш, че тя е огромна като остров. Сега аз осъзнах, че виждам странното създание от прекалено далеч. Крилата му се движеха, мисля, в протоновите вихри на космоса и сякаш цялата Ърт можеше да бъде разтърсена от тяхното движение. Изглежда, че така, както аз го виждах, и съществото виждаше мен, защото се обърна. Обърна се и разтвори крилете си, за да ги разгледам. Те бяха осеяни с безброй очи.

Хермафродитът затвори книгата с трясък, сякаш беше затръшнал врата.

— Какво видяхте? — попита той.

Не можех да мисля за нищо друго, освен за това, че повече не трябва да гледам към огнените страници на книгата.

— Благодаря ви, сеньор. Който и да сте вие, отсега нататък аз съм ваш покорен слуга.

Мъжът с жълтата роба кимна.

— Някой път може би ще ви припомня тези думи. Но сега не смятам да ви питам повече какво видяхте там. Ето, изтрийте челото си. Видението е оставило там следа.

Докато говореше, той ми подаде чиста кърпа и аз подсуших челото си, по което се стичаха струйки пот. Когато свърших, погледнах кърпата. Тя беше яркочервена от кръвта ми.

Сякаш прочел мислите ми, мъжът добави:

— Успокойте се, не сте ранен. Лекарите, ако не се лъжа, наричат това хематидроза. Под въздействие на силни емоции или стрес малките вени в кожата на засегнатия участък… някой път и по цялата кожа… се пукат от силното потене. Страхувам се, че там дълго време ще имате синина.

— Защо направихте това? — попитах аз. — Смятах, че ще ми покажете картата. Исках само да открия Зелената зала, както я нарече старият Рудезинд. Там трябва да са настанени артистите. Нима в съобщението на Водалус пишеше, че трябва да убиете неговия приносител? — Вече търсех пипнешком меча си, но когато пръстите ми докоснаха познатата дръжка, открих, че съм прекалено слаб, за да го извадя.

Хермафродитът се разсмя. В началото беше нещо средно между женски и момчешки смях, но след това премина в кикот като на пиян мъж. Спомените на Текла отново се завъртяха в съзнанието ми.

— Не беше ли това всичко, което пожелахте? — попита той, когато най-после успя да се овладее. — Помолихте ме за свещ, аз реших да ви дам слънцето и вие се изгорихте. Грешката е моя… Може би исках да спечеля малко време. Но нямаше да ви оставя да пътувате толкова далече, ако не бях прочел, че носите Ноктите. Наистина съжалявам, но не можех да направя нищо друго, освен да се смея. Къде мислите да отидете, след като откриете Зелената зала, Севериън?

— Където ме изпратите. Както ми напомнихте, аз съм се заклел да служа вярно на Водалус. — (На практика се страхувах от него, страхувах се и от хермафродита, че може да му съобщи, че не съм се подчинил.)

— Но ако аз нямам заповеди за вас? Успяхте ли да се освободите от Ноктите?

— Не можах — отвърнах аз.

Последваха няколко секунди мълчание. Изчаках още малко, но той не каза нищо и аз продължих:

— Смятам да отида до Тракс. Имам писмо за тамошния владетел, от когото разчитам да получа някаква работа. За честта на моето братство ще тръгна натам.

— Това е добре. Впрочем, доколко е силна вашата любов към Водалус?

Отново усетих дръжката на секирата в ръцете си. За вас останалите, както съм казвал и преди това, паметта угасва, а моята едва избледнява. Мъглата, която обгръщаше некропола през онази вечер, студеният вятър, който шибаше лицето ми, монетата, която получих от Водалус. Всичко беше такова, сякаш го преживявах отново.

— Спасих му живота един път. Хермафродитът кимна.

— Тогава, ето какво трябва да направите. Тръгнете за Тракс, както сте планирал, но по пътя казвайте на всички… абсолютно на всички… че отивате там, за да заемете овакантена длъжност. Ноктите са смъртоносни. Знаете ли това?

— Да. Водалус ми каза, че ако ние ги притежаваме, ще загубим подкрепата на населението.

За момент хермафродитът остана мълчалив.

— Сега Пелерините са на север. Ако имаш възможност, върви и им предай Ноктите.

— Отдавна възнамерявах да направя това.

— Добре. Има още нещо, което трябва да направиш. Самодържецът е тук, но още преди да стигнеш до Тракс, той ще се придвижи на север с армията си. Наближи ли Тракс, трябва да отидеш при него. Междувременно измисли начин, по който да му отнемеш живота.

Тонът му го издаде също както и мислите на Текла. Исках да падна на колене, но той плесна с ръце и в стаята безшумно влезе приведен дребен мъж. Той беше с качулка и расо на монах. Самодържеца го бе изпроводил, за да му каже нещо, но аз бях прекалено разстроен, за да разбера.

По целия свят може да има само няколко гледки, по-красиви от тази на изгряващото слънце, съзерцавано през, блестящите струи на фонтана Ватик. Аз не съм естет, но при първия ми поглед, попаднал на танца му (за който толкова често бях чувал) сигурно съм изглеждал като възстановяващ се от кошмар. Все още си спомням удоволствието, когато качулатият слуга отвори вратата пред мен — след като бяхме изминали много левги по ходниците на Втората къща — и аз станах свидетел на тайнството, при което сребърните потоци чертаеха идеограми[1] върху слънчевия диск.

— Право напред — каза мъжът с качулката. — Следвайте пътя през Вратата на дърветата. Ще бъдете в безопасност сред актьорите.

Вратата се затръшна зад мен и се оказа, че се намирам на тревистия склон на малък хълм.

Тръгнах с несигурни крачки към фонтана и той ме освежи с пръски вода, носени от вятъра. Бях обграден от криволичещ като змия парапет и дълго стоях там, опитвайки се да прочета съдбата си по кръговете във водата. Най-накрая бръкнах в торбичката на колана си, за да хвърля някаква монета. Преторианците бяха взели всичките ми пари, но аз започнах да подреждам на земята всичко, което притежавах — парче плат, камък за точене, шишенце с масло за Терминус Ест. Тогава зърнах между камъните в краката ми малка монета. Без много усилия успях да я извадя. Оказа се едно асими, толкова изтъркано и изтъняло, че не можеше да се прочете какво е написано на него. Прошепнах желанието си и го хвърлих към центъра на фонтана. Силна струя вода подхвана монетата и я вдигна високо към небето, където тя остана няколко мига. Наведох се и започнах да чета символите, които бяха се образували във водата.

Меч. Това беше ясно. Щях да продължа да работя професията си.

Роза, а под нея вода. Щях да се изкача по течението на Гиол, както бях планирал. Това беше единственият път за Тракс.

Сърдити вълни, които се превръщаха в злокобно, мъртво вълнение. Морето, но как щях да стигна до него, след като се движех срещу течението на Гиол.

Жезъл, трон, няколко кули и аз започнах да си мисля, че славата на оракул, която имаше този фонтан, е пълна фалшификация. Вече се обръщах, когато с крайчеца на окото си зърнах многоъгълни звезди, които ставаха все по-големи.

След като се върнах след време в Двореца на Сюзерена, на два пъти посещавах фонтана Ватик. Първият път дойдох при изгрев-слънце, и то през същата врата, през която бях го видял за първи път. Никога повече не се осмелих да задавам въпроси.

По-късно моите слуги признаха, че са хвърлили орикалки във фонтана, но не са станали свидетели на пророчества. И все пак не съм много сигурен. Спомням си зеления човек, който плашеше посетителите със страховити пророчества за тяхното бъдеще. Или може би моите слуги виждаха в бъдещия си живот рамо подноси, метли и звънящи камбанки и бързаха да прогонят видението? Попитах същото и моите министри, които хвърлят кризоси с цели шепи, но и техните отговори бяха объркани и противоречиви.

Наистина ми беше трудно да обърна гръб на фонтана, на неговите красиви, тайнствени съобщения, и да тръгна срещу Старото слънце. Огромно и тъмночервено като лицето на гигант, то се показа и хоризонтът побърза да го приюти.

Осъзнавах, че съм навлязъл дълбоко във вътрешността на Двореца на Сюзерена. Страхувах се, че всеки момент ще налетя на някой от патрулите и ще бъда върнат в преддверието. Там тайната врата сигурно вече е била открита и закована. Ала нищо подобно не се случи. Докъдето можех да видя, никой, освен мен не крачеше през левгите жив плет и кадифени ливади, цветя и бликаща вода. Лилиите бяха по-високи от мен, техните звездообразни цветове, осеяни с едри капки роса, надвисваха над пътеката. Когато се обърнех назад, можех да видя как главичките им се поклащат единствено от полъха на моите крачки. Славеи — някои свободни, други затворени в златни клетки, пееха неуморно.

Изведнъж пред себе си видях нещо, което възвърна страха и ужаса ми. Това беше една от вървящите статуи. Като огромен човек (макар и да не беше човек), прекалено грациозно и бавно, за да е човек, тя премина през ливадата, сякаш беше част от някаква процесия. Признавам, че се скрих в сянката на едно дърво и не помръднах, докато съществото не отмина.

Когато вече започнах да се отчайвам, че няма да открия Вратата на дърветата, я видях. Нямаше как да я сбъркам. Гениалните градинари на Двореца на Сюзерена от няколко поколения насам бяха съединявали клоните на големите дъбове така, че да образуват сега жив портал, водещ към най-грандиозния палат на Ърт.

Аз занемях за няколко минути, прехласнат от гледката, след което се затичах с всички сили.

[1] Идеограма — писмен знак, който означава дума, а не звук, както при буквите. — Б.пр. ↑

22.

ПРЕВЪПЛЪЩЕНИЕ

Тичайки, преминах под широката Врата на дърветата и се озовах на открито място, обрасло с буйна трева и покрито с разпръснати шатри. Някъде изрева мегатир[1] и раздрънка синджир. Никакъв, друг звук не успях да доловя. Спрях и се заслушах, но наистина нямаше друг шум, който да придружава стъпките ми. Мегатирът беше потънал в дълбок сън. Можех да чуя как росата се стича по листата и тихото, сипкаво чуруликане на птиците в просъница.

Изведнъж долових едва чуто „клъц-клъц“, бързо и неравномерно, но усилващо се с всяка моя крачка. Започнах да си проправям път между смълчаните шатри, следвайки шума. Сигурно не съм определил точно откъде идва, защото доктор Талос ме видя първи, преди аз да го забележа.

— Приятелю! Съдружнико! Те всички спят — твоята Доркас и останалите. Всички, освен ти и аз. Насам, насам! — При тези думи той радостно размаха бастуна си. Звукът „клъц-клъц“ идваше от ножицата, с която подрязваше храстите. — Идваш тъкмо навреме. Тъкмо навреме! Ще изнасяме представление тази вечер и бях принуден да наема едно от местните момчета, за да играе твоята роля. О, колко се радвам да те видя! Дължа ти малко пари. Спомняш ли си? Не много, дори казано между мен и теб, незначителна сума, но дългът си е дълг, а аз винаги си плащам.

— Страхувам се, че не си спомням — казах аз. — Едва ли е била някаква голяма сума. Нямам нищо против да я забравя, стига да ми дадеш нещо за ядене и ми покажеш къде мога да поспя няколко часа.

Носът на доктора увисна от съжаление.

— Можеш да спиш достатъчно, докато другите се събудят, но страхувам се, че нямам нищо за ядене. Нали знаеш, Баландер яде като великан? Маршалът по церемониала обеща днес да донесе храна за всички ни. — Той махна с бастуна си към малкия град от палатки. — Но страхувам се, това ще стане най-рано към обяд.

— Не е толкова зле. Пък съм и прекалено уморен, за да ям. Само ми покажи къде да полегна…

— Къде си се наранил така? Няма значение, ще го замаскираме с пудра. Ела насам! — Доктор Талос вече подтичваше преди мен. Последвах го през истински лабиринт от опънати въжета между шатрите до светловиолетов купол. Отпред беше количката на Баландер и аз наистина се почувствах сигурен, че отново съм открил Доркас.

Когато се събудих, ми се стори, че никога не сме се разделяли. Доркас както винаги ме обграждаше с нежността и любовта си, а Йолента пък от своя страна се опитваше да я засенчи. Мечтаех си тя да си тръгне, за да мога да остана насаме с Доркас. Извиках Баландер настрана, някъде час след като всички се бяха събудили, и го попитах защо ме е изоставил в гората до Портата на скръбта.

— Аз не бях с теб — произнесе той бавно. — Бях с моя доктор Талос.

— Но и аз бях с него. Можехме да го потърсим заедно и да си помагаме по пътя.

Последва дълго колебание. Усещах тежестта на неговите безизразни очи и си мислех колко ли ужасно щеше да бъде, ако Баландер имаше желанието и енергията да се гневи поне малко. Най-накрая той каза:

— Ти с нас ли беше, когато напуснахме града?

— Разбира се. Доркас, Йолента и аз бяхме с теб.

Ново колебание.

— Ние те открихме там.

— Да, точно така. Не си ли спомняш?

Той бавно поклати глава и аз забелязах, че черната сплъстена коса на Баландер е прошарена със сиви нишки.

— Събудих се една сутрин и теб те нямаше. Мислих върху това. Ти си този, който ме изостави.

— Обстоятелствата бяха различни. Бяхме се разбрали да се срещнем отново. — (Усетих чувство за вина, защото никога не бях смятал да спазвам това свое обещание.)

— Но нали все пак се срещнахме отново — отвърна мрачно Баландер и след като забеляза, че отговорът му не ме задоволява, добави: — Тук за мен няма нищо по-важно от доктор Талос.

— Твоята лоялност заслужава уважение, но ако добре си спомняш, той искаше и мен, също колкото и теб. — Открих, че е невъзможно да се ядосаш истински на този тъжен, добродушен гигант.

— Ние ще съберем пари, тук на юг, и след това отново ще строим, както сме строили преди.

— Това тук е север — поправих го аз. — Но е вярно, че твоята къща беше съборена.

— Изгорена — поправи ме Баландер. Можех да видя и сега пламъците, отразени в очите му. — Съжалявам, ако съм ти причинил вреда. От доста време мислех само за замъка и за моята работа.

Оставих го да седи там, а аз отидох да видя как върви изваждането на сцената — не че бях длъжен да го правя, нито пък можех да забележа някои от грешките, които винаги се допускаха. Група нехранимайковци се бяха скупчили около Йолента, но доктор Талос ги разгони и й заповяда да влезе в шатрата. След малко чух как бастунът му заигра по човешка плът. Когато излезе, се усмихваше, но ядът му изобщо не беше преминал.

— Вината не е нейна — казах аз. — Знаеш, че всичко се дължи на вида й.

— Прекалено банално. Банално наистина. Знаеш ли какво харесвам у теб, сеньор Севериън? Че предпочиташ Доркас. Къде е тя между впрочем? Успя ли да се срещнеш с нея, откакто си се върнал?

— Предупреждавам те, докторе. Никога не си позволявай да я удряш.

— И през ум не ми е минавало. Страхувам се, че може да се е загубила.

Учуденото му изражение ми подсказа, че говори истината.

— Успяхме да говорим за момент. Мисля, че отиде да донесе вода.

— Много смела постъпка — каза доктор Талос и забелязал учуденото ми изражение, добави: — Тя се страхува. Не може да не си забелязал. Дори когато се мие и водата не е по-дълбока от един пръст. Когато преминава по мостове, Доркас се хваща за Йолента и започва да трепери…

В този момент Доркас се върна и аз не успях да чуя последните думи на доктора. Когато тази сутрин двамата се срещнахме, не можехме да правим нищо друго, освен да се усмихваме и да се докосваме с недоверчиви пръсти. Сега тя дойде при мен, сложи на земята ведрата, които носеше, и ме погледна жадно с очи.

— Липсваше ми! Чувствах се толкова самотна без теб.

Разсмях се, защото си представих, че може да липсвам на някого и повдигнах края на плаща си.

— По-скоро ти е липсвало това, нали?

— Искаш да кажеш, Смъртта. Дали ми е липсвала Смъртта? Не, ти ми липсваше.

Тя взе плаща и ме поведе към тополите, които бяха част от стената на Зелената зала.

— Открила съм една пейка, ето там, при лехите с билки. Надявам се да ни оставят за малко сами след толкова много дни, а ако Йолента дойде, ще открие водата, която донесох за нея.

Веднага щом се отдръпнахме от суматохата около шатрите, където фокусници вече хвърляха своите, ножове, а акробати премятаха деца, ние потънахме в спокойствието на градините. Вероятно това са най-големите площи, залесени и създадени единствено за красота, с изключение, разбира се, на дивата природа, където са градините на Неръкотворния и където неговите градинари остават невидими за нас. Преплитащ се жив плет образуваше тясна врата. Преминахме през горичка от дървета с клони, отрупани с бели ароматни цветове, които слабо ми напомняха за сливовата градина, през която преторианците ни преведоха с Йонас, макар и онези да бяха засадени само за красота, а тези — заради плодовете си. Доркас отчупи една клонка с десетина цвята и я закичи в златистата си коса.

Зад овощната градина се намираше друга градина, но толкова стара, че очевидно бе забравена от всички, освен от слугите, които се грижеха за нея. На каменната пейка все още личаха гравирани съцветия. От лехите бяха останали само няколко с обикновени цветя, а между тях се виждаха ароматни редове от подправки — розмарин, ангелика, босилек, джоджен и седефче. Всички растяха в тъмна като шоколад почва, култивирана през столетията.

Имаше и малък поток, от който Доркас явно беше напълнила ведрата си. Неговият източник преди това може да е бил фонтан, но сега се виждаха само отломки. Водата се издигаше от каменната чаша, преливаше през ръба й и тръгваше по канали с груба мазилка, които се извиваха между плодните дръвчета. Седнахме на каменната пейка и аз сложих меча си на облегалката, а Доркас взе ръцете ми в своите.

— Страхувам се, Севериън! — прошепна тя. — Сънувам ужасни сънища.

— След като заминах ли?

— Не, през цялото време.

— Когато спахме на полето, ти ми каза, че си се събудила след хубав сън. Спомена също, че е бил толкова реалистичен, сякаш е бил действителност.

— Дори и да е бил хубав, вече съм го забравила.

Забелязах колко внимателно тя следи очите й да не попадат върху руините на фонтана.

— Всяка вечер сънувам, че вървя по дълга улица с магазини. Аз съм щастлива или поне — доволна. Имам пари, които да харча, и дълъг списък с неща, които трябва да купя. Прочитам го отново и отново и се мъча да определя къде мога да получа всяка стока на по-добра цена. Но докато постепенно вървя от магазин на магазин, забелязвам, че всички хора ме гледат с омраза и се отдръпват от мен. Те ме смятат за нечиста сила, която се е въплътила в женско тяло. Най-накрая влизам в малък магазин, чиито собственици са старец и старица. Тя е седнала и плете дантела, а той изважда на тезгяха стоките, за да мога да ги разгледам. Чувам звука от конеца на жената, макар и да съм обърната с гръб.

— Какво искаш да купиш от този магазин?

— Малки дрешки. — Доркас разтвори белите си ръце и показа размер около половин длан. — Може би дрехи за кукла. Спомням си ясно малките вълнени блузки. Най-накрая избирам една и слагам парите в ръцете на стареца. Но това не са пари, а късче кал.

Раменете й се разтърсиха и аз я прегърнах, за да я успокоя.

— Иска ми се да пищя, да им кажа, че не са прави и съвсем не съм зъл дух, за каквато ме смятат. Но зная, че каквото и да кажа, те ще използват думите ми като последно доказателство и това ме задавя. Най-лошото идва, когато свистенето на конеца зад мен спира. — Доркас силно стисна ръката ми. — Знам, че никой не може да ме разбере, освен ако не сънува същия сън, но това е ужасно. Ужасно!

— Може би сега като съм вече с теб, тези ужасни кошмари няма повече да се появят.

— А после заспивам или пропадам в тъмнината. Ако не се събудя, идва и втори сън. Намирам се в лодка, която се движи с помощта на прът по призрачно езеро…

— В това няма нищо тайнствено — казах аз. — Ти се вози на подобна лодка с мен и Аджиа. Принадлежеше на мъж на име Хилдегрин. Навярно вече си спомняш за това пътуване.

Доркас поклати глава.

— Не, не е тази лодка, а някаква много по-малка. Един старец я управлява с прът, а аз лежа в краката му. Будна съм, но не мога да се помръдна. Ръката ми докосва черната вода. Вече почти стигаме брега, когато аз падам във водата, но старецът не ме забелязва и лодката отминава. Потъвам все по-дълбоко и знам, че той изобщо не ме е видял. Скоро светлината изчезва и ми става много студено. Далеч над мен чувам глас, който обичам да произнася името ми, но вече не знам чий е.

— Това е моят глас. Опитвам се да те събудя.

— Може би. — Белегът от камшик, който Доркас носеше на бузата си от Портата на скръбта, сега аленееше като горяща главня.

Дълго време останахме така, без да говорим. Славеите бяха замлъкнали, но песента на конопарчетата се чуваше от короните на дърветата. Видях и един папагал в яркочервено и зелено оперение, приличен на малък вестоносец с ливрея.

Най-накрая Доркас промълви:

— Колко страшно нещо е водата! Не трябваше да те водя тук, но това е единственото място, което ми хрумна. Иска ми се да сме седнали на тревата сред тези дървета.

— Защо не я понасяш? Смятам, че е много красива.

— Защото е тук, под слънцето, но пътува надолу и надолу, по-далеч от светлината.

— Но се издига отново. Дъждът през пролетта се е появил от водата на изворчетата, която е изтекла оттам преди година и се е изпарила. Нещо подобно ни е казвал учителят Малрубиус.

Усмивката на Доркас заблестя като звезда.

— Това е нещо много хубаво, независимо дали е истина или не. Севериън, глупаво е да казвам, че си най-добрият човек, когото познавам, защото ти всъщност си единственият добър човек, когото познавам. Но сега си мисля, че дори и да съм срещнала още хиляди мъже, ти пак щеше да си най-добрият. Затова исках да поговорим.

— Ако имаш нужда от моята закрила, няма защо да ме молиш. Вече я имаш.

— Не, изобщо не е това — каза Доркас. — По някакъв начин аз искам да те защитавам. Звучи доста глупаво, нали? Аз нямам семейство, нямам никой, освен теб. И все пак смятам, че мога да те защитавам.

— Но ти познаваш Йолента, доктор Талос, Баландер.

— Те нямат никакво значение. Не можеш ли да го почувстваш, Севериън? Дори аз да съм никоя, те са по-низши от мен. Веднъж ми беше споменал, че нямаш никакво въображение, но трябва да си го усетил.

— Всъщност от какво ще ме защитаваш? — попитах аз.

— От самотата? Бих се радвал на подобна закрила.

— Тогава ще ти дам всичко, на което съм способна, за колкото може по-дълго. Но най-много от всичко искам да те предпазя от отношението на света. Севериън, спомняш ли си какво ти казах за моя сън? Как всички хора по улиците и в магазините мислеха, че аз съм призрак. Те може би са били прави.

Тя отново затрепери и аз я притиснах към себе си.

— Затова смятам тази част от съня за най-болезнена, макар да знам, че грешат. Злият дух е в мен. Но в мен има и някои други неща, които виждаш.

— Ти никога не можеш да бъдеш дух, още по-малко зъл.

— О, да — произнесе тя сериозно и вдигна очи към мен.

Малкото й, леко заоблено лице не е било никога толкова красиво, както тогава на слънчевата светлина, и никога по-чисто. — О, мога да бъда, Севериън. Също както ти можеш да бъдеш това, на което те оприличават. И твърде често ти си наистина такъв. Спомняш ли си как видяхме катедралата да се издига в небето и да изгаря за секунда? И как тръгнахме по пътя между дърветата и вървяхме, докато пред нас се показа светлина? Това бяха доктор Талос и Баландер, готови да изнесат своя спектакъл с Йолента?

— Да, ти държеше ръката ми и си говорехме. Как мога някога да го забравя?

— Когато стигнахме светлината, доктор Талос ни видя и помниш ли какво каза?

Върнах се в мислите си назад, към края на този ден, в който бях екзекутирал Аджилус. В паметта си чух рева на тълпата, писъка на Аджиа и тътена от барабана на Баландер.

— Той каза, че всички вече са дошли. Също и че ти си Невинността, а аз Смъртта.

Доркас кимна мрачно.

— Точно така. Но ти не си Смъртта, колкото и често той да те нарича така. Ти не си повече Смъртта от касапина, който цял ден прерязва гърлата на младите добичета. За мен ти си Животът, млад мъж на име Севериън, и ако решиш да облечеш други дрехи и да станеш рибар или дърводелец, никой не би те спрял.

— Нямам желание да напускам братството.

— Но ти можеш! Още днес! Това е нещо, което ще се запомни. Хората не искат другите да бъдат хора повече от тях. Те им измислят прозвища и ги оковават в тях. Не искам и ти да си окован от думите на доктор Талос. Та той е по-лош от всички! По свой си начин, той е лъжец…

Доркас остави обвинението си недовършено и аз предположих:

— Веднъж чух Баландер да казва, че понякога той лъже.

— Казах ти по свой си начин. Баландер е прав, но доктор Талос лъже така, че другите да не разбират. Това, че те нарича Смъртта, не е лъжа, а…

— Метафора — предположих аз.

— Да, но това беше опасна, лоша метафора, насочена към теб. А всъщност си е лъжа?

— Никога не ми е хрумвало, че доктор Талос ме мрази. Трябва да кажа, че той е един от малцината, които са се отнасяли истински добре с мен, откакто съм напуснал Цитаделата. Ти, Йонас, който вече го няма, възрастната жена, която срещнах, докато бях в затвора, и един мъж в жълта роба, който също като доктор Талос ме нарече Смъртта. Всъщност списъкът е малък.

— Не мисля, че той те мрази така, както ние разбираме тази дума — отвърна тихо Доркас. — Точно това и цели. Да манипулира всеки, който дойде при нас, да го променя така, както пожелае. Да събаряш, е нещо много по-лесно от това, да строиш и той го прави най-често.

— Струва ми се, че Баландер го обича — казах аз. — По-рано имах едно сакото същество, подобно на куче. Казваше се Трискъл. Баландер гледа към доктора така, както и Трискъл гледаше на мен.

— Разбирам те, но не съм съгласна. Замислял ли си се как си изглеждал ти, когато си гледал кучето? Знаеш ли нещо за тяхното минало?

— Само че някога са живели заедно, близо до езерото Дютурна. Изглежда, че местните хора са им запалили къщите, за да ги прокудят.

— Мислиш ли, че Баландер може да е баща на доктор Талос?

Предположението, изказано от Доркас, беше толкова абсурдно, че аз се разсмях и успях да разсея малко напрежението.

— Помисли си само как се държат — рече Доркас. — Като бавно загряващ, трудолюбив баща със своя талантлив, скитащ син особняк. На мен поне така ми изглеждат.

Едва когато станахме от пейката и вървяхме обратно към Зелената зала (която нямаше нищо общо с картината, която стария Рудезинд ми показа), започнах да се чудя дали фактът, че доктор Талос бе я нарекъл Невинност, не е метафора от същия порядък като смъртта.

[1] Мегатир голямо животно от рода на ленивците (Matherium) изчезнало през плейстоцена. — Б.пр. ↑

23.

ЙОЛЕНТА

Старата овощна градина с лехите с подправки беше толкова тиха и обгърната от забвение, че ми напомни за Атриума на времето и Валерия с нейното изключително красиво лице на фона на боровете. Зелената зала сега представляваше истински пандемониум[1]. Всички бяха будни и сякаш се опитваха да крещят едновременно. Децата се катереха по дърветата, за да освободят птиците от клетките, преследвани от метлите на майките и летящите като стрели камъни на бащите. Прибираха шатрите, но репетициите течаха. Видях как един солидно изглеждащ купол от грубо платно се срути, като знаме, което пада от голяма височина. Пред очите ми изскочи тревистозелен мегатир, който стоеше изправен на задните си крака, докато танцьор правеше пирует.

Нашата и тази на Баландер шатра вече ги нямаше, но в същия момент към нас тичешком се приближи доктор Талос и ни подкани да побързаме надолу по криволичещите пътечки, покрай парапетите, водопадите и малките изкуствени пещери, изпълнени с топази от цъфтящ мъх. Озовахме се на подстригана овална ливада, където гигантът работеше по издигането на сцената под погледите на десетина бели елена.

Това определено беше по-сложна и изпипана сцена от тази, на която бях играл при Стената на Несус. Слугите от Двореца на Сюзерена бяха донесли дъски, гвоздеи, инструменти, боя и плат в много по-големи количества, отколкото имахме нужда. Тяхната щедрост веднага беше пробудила склонността на доктора към грандомания (която, разбира се, никога не бе заспивала дълбоко) и той се раздвояваше между това да помага на Баландер и на мен при по-тежките конструкции и последните допълнения, нанасях в сценария на пиесата.

Гигантът беше нашият дърводелец и въпреки че се движеше бавно, той работеше равномерно и с неизчерпаема сила. Баландер забиваше шип, дебел колкото моя показалец само с един или два удара. Разсичаше дъска, за която на мен щеше да ми е необходим един час, само с няколко замаха на брадвата.

Доркас откри, че има заложби и талант да рисува и аз бях възхитен от това. Заедно вдигнахме черните плоскости, които акумулираха енергия от слънцето, не само за да подсигурим вечерното представление, но и да запалим прожекторите още отсега. Тези устройства можеха да осигурят светлина на разстояние хиляда левги, но илюзията беше пълна само когато настъпеше нощта. Отзад се издигаха рисуваните декори на Доркас, която тя създаваше с изключително умение.

Йолента и аз бяхме най-безполезни. Нямах ръка на художник, а и никакво понятие какво трябва да се прави, за да помогна на доктора в аранжирането на сцената. Мисля си, че на Йолента физически и психически й бе чужда каквато и да е работа. Тези дълги крака, толкова деликатни от коленете надолу и изваяни пищно нагоре, бяха неспособни да носят тегло по-голямо от нейното собствено. Големите й вирнати гърди бяха под постоянната заплаха някоя дъска да ги премаже или кофа с боя да изцапа зърната им. Йолента не носеше в себе си и този дух, който обединява група хора за постигането на обща цел. Доркас ми беше казала, че предишната нощ съм бил самотен и сигурно беше права, но Йолента бе много по-самотна от когото и да било. Аз и Доркас държахме един на друг, Баландер и доктора имаха своето странно приятелство и това беше част от играта. Йолента имаше само себе си и участваше в пиесата единственото, за да събери овации.

Тя докосна ръката ми и без да говори, завъртя големите си светлозелени очи по посока на естествения амфитеатър, където се простираше горичка от кестени с прави като свещи съцветия и бледи листа.

Видях, че в момента никой не ни наблюдава и й кимнах. Йолента ми се струваше висока, колкото Текла, макар да нямаше нейната плавна походка. Тя беше най-малко с една глава по-висока от Доркас, а прическата и обувки й за езда я правеха да изглежда още по-висока.

— Искам да видя горичката — каза тя. — Това ще е единственият ми шанс да го направя.

Това беше очевидна лъжа, но се направих, че съм й повярвал, и казах:

— И аз. Днес и само днес обитателите на Двореца на Сюзерена ще могат да видят и теб.

Тя кимна колебливо. Бях произнесъл неясна за нея мисъл.

— Имам нужда от някой, от когото тези, с които не искам да говоря, да се страхуват. Не мога да понасям циркаджиите и актьорите от пантомимата. Когато ти си отидеш, само Доркас ме придружава, а от нея никой не се страхува. Може ли да извадиш меча си и да го носиш на рамо?

Направих каквото пожела.

— Ако не се усмихвам, накарай ги да се махат. Разбираш ли?

Тревата между кестените беше по-висока и по-мека от тази на естествения амфитеатър. Пътечката бе от кварцови камъчета със златни жилки.

— Само да ме зърне Самодържеца и ще ме пожелае. Мислиш ли, че той ще дойде да гледа представлението?

За да я зарадвам, кимнах и добавих:

— Чувал съм, че той не си пада по жените, колкото и да са красиви. Използва ги само за съветнички, шпионки и телохранителки.

Йолента спря, обърна се и се засмя.

— Не е точно така. Да не си сляп? Аз мога да накарам всеки да ме пожелае. Дори и Самодържеца, чиито мечти са наша реалност, а спомените — наша история, също ще ме пожелае, макар да е кастриран. Ти си желал и други жени, освен мен, нали? Желал си ги до болка?

Признах, че е така.

— Сигурно си мислиш, че ще ме пожелаеш също както и тях. — Тя се обърна и тръгна, полюлявайки бедра, както винаги, но сега изглеждаше много по-уверена, явно окрилена от своите мисли. — Аз карам всеки мъж да губи ума и дума, и всяка жена да страда. Жени, които никога не са обичали, искат да ме имат, знаеш ли това? Това са същите онези, които идват отново и отново на нашите представления и ми изпращат цветя, храна, шалове, наметала и бродирани кърпички с толкова сестрински и майчински послания. Те ме предпазват от моя лекар, от неговия гигант, от техните синове, съпрузи и съседи. А мъжете! Баландер трябва да ги изхвърля в реката.

Когато излязохме от горичката с кестените, аз я попитах дали има луксация, та се полюшва така. Дори се огледах наоколо за тояжка, която ще й помогне да върви, но не открих такава.

— Бедрата ми са протрити и ме болят, когато вървя. Имам крем, който ми помага, а и един мъж ми подари по-дребен кон, но сега не знам къде са го завели на паша. Най-добре се чувствам, когато държа краката си разтворени.

— Мога да те нося — предложих аз.

Йолента се усмихна и ми показа чудесните си зъби.

— И на двама ни ще ни хареса. Но страхувам се, няма да изглежда достойно. Не, ще вървя. Надявам се, че не отиваме далеч. Аз никога не вървя прекалено, каквото и да се случи. Жалко, наоколо няма никой, освен тези актьори. Може би важните особи спят, за да са бодри за нощните празненства. И аз трябва да поспя поне още четири часа, за да изглеждам добре.

Чух някъде вода, шуртяща между камъни, и тръгнах натам. Преминахме през жив плет от глогови храсти, чиито бели цветове приличаха отдалеч на непреодолима бариера. Тогава видях реката, не по-широка от улица, по която плуваха лебеди, като бели скулптури от лед. На брега имаше беседка, а до нея три лодки с формата на водни лилии. Техните дъна бяха застлани с дебел копринен брокат, който, щом стъпих вътре, открих, че излъчва приятна миризма.

— Чудесно! — възкликна Йолента. — Те няма да имат нищо против ако вземем една, нали? Ще ни закара при някой важен велможа, също както е в пиесата, и той никога няма да поиска да се разделим. Ще го убедя и доктор Талос да остане с мен, дори и за теб ще го помоля, ако искаш. Все ще имат някаква полза и от двама ви.

Казах й, че трябва да продължа пътуването си на север, вдигнах я и я сложих в лодката. Открих, че нейният кръст е не по-малко тънък и деликатен от този на Доркас.

Тя веднага полегна на възглавниците и ми напомни за Аджиа, която се смееше срещу слънцето, когато двамата слизахме по Адамниевите стъпала и мечтаеше следващата година да носи голяма, широкопола шапка. Но Аджиа нямаше черта, която да не е по-лоша от тази на Йолента. Първо тя беше ниска, може би малко по-ниска дори и от Доркас. Гърдите й щяха да изглеждат дребни пред преливащата от изобилие плът на Йолента. Нейните продълговати кафяви очи и високи скули изразяваха повече хитрост и проницателност, отколкото страст и похотливост. И все пак Аджиа пробуждаше прекалено бързо нагона ми. Нейният смях, когато се смееше изобщо, бе примесен със злоба, но въпреки това беше истински смях. Желанието на Йолента не беше нищо повече от желание да бъде харесвана, така че аз не исках да й помагам и да облекчавам нейната самота, както бях направил това с Валерия, не за да изразя любов, такава каквото бях изпитвал към Текла, нито пък да я предпазя така, както исках да направя това за Доркас. Исках само да я засрамя, да я накажа, да срина самоувереността й, да изпълня очите й със сълзи, да изскубя косата й, както се скубе коса от труп и се изгаря след това, за да се накажат духовете, които са го обладали.

— Знам, че това ще е последното ми изпълнение. Чувствам го. Публиката трябва да ме задържи… — Тя се протегна. Изглеждаше, че изпънатият й корсаж няма да издържи дълго на напрежението и аз извърнах очи. Когато погледнах отново към нея, тя вече спеше.

В задната част на лодката имаше дълго и тънко весло. Хванах го и открих, че въпреки странната закръглена форма на лодката, тя има кил. По средата на реката течението беше достатъчно силно и всичко, което трябваше да правя, бе да насочвам лодката по меандрите. Също като слуга, и аз преминах незабелязано през аркади и тайните пътища до Втората къща, превеждайки мен и спящата Йолента през акрите градина. По меката трева под дърветата лежаха млади двойки, а някои от тях за по-удобно — пред летните вили, и явно не смятаха нашата лодка за нищо друго, освен за декорация, пусната по течението единствено за тяхно развлечение. Дори и да видеха главата ми над покритата с цветя палуба, те смятаха, че сме увлечени в наши, собствени удоволствия. Самотни философи седяха по ръждиви скамейки на брега, а двойки, които не бяха дотолкова отдадени на еротиката, се разхождаха спокойно под арките на преплетените клони на дърветата.

В един момент аз се възмутих, че Йолента все още спи. Изоставих греблото и коленичих до нея. Имаше някаква чистота в спящото й лице, която не бях забелязвал, докато е будна. Целунах я и големите й, полуотворени очи ми заприличаха на продълговатите очи на Аджиа, а нейната златисточервена коса ми се стори почти кафява. Започнах да свалям дрехите й. Тя изглеждаше като упоена, може би под въздействието на някакво сънотворно, пропито в меките възглавници или от умората, натрупана по време на нашата разходка, а защо не и от тежестта на сластната й плът. Освободих гърдите й, всяка от които изглеждаше голяма като главата й, а също и широките й бедра, които изглеждаше, че държат между тях новоизлюпено пиленце.

Когато се върнахме, всеки знаеше къде сме били, макар и да се съмнявах, че Баландер изобщо се интересува от това. Доркас изчезваше от време на време и после се връщаше със зачервени очи и усмивка на героиня. Мисля, че доктор Талос едновременно беше бесен и доволен. Имах впечатлението, (а и досега го имам), че той, макар да не харесваше Йолента, смяташе, че само нему, от всички мъже на Ърт, тя трябва да се отдава изцяло и доброволно.

Прекарахме оставащите часове до падането на нощта в репетиции и слушане на пазарлъците на доктор Талос с различните официални лица от Двореца на Сюзерена. След като вече съм разказал какво означава да участваш в пиеса на доктор Талос, смятам сега да предам и приблизителния текст на репликите. Не точно както е записан на листове зацапана хартия, които си предаваме от ръка на ръка при репетициите и които често пъти съдържат само покана за импровизация, а както пиесата би била записана от някой усърден чиновник или от злостен съгледвач.

Но първо трябва да си представите нашия театър. Хоризонтът на Ърт още един път се е изкачил над червения слънчев диск. Прилепи с огромни криле прелитат над главите ни. Зеленият полумесец на луната виси ниско в небето на изток. Представете си една малка долина, не повече от хиляда крачки от край до край, разположена сред покритите с торф, плавно издигащи се хълмове. На тези хълмове има врати — някои, не по-големи от вратата на обикновена стая, други като портали на базилики. Сега вратите са отворени и от тях струи мъглива светлина. Украсени със знамена пътечки криволичат към малката арка в подножието на сцената. По тях вървят мъже и жени, облечени във фантастични костюми и маски, повечето останали от отдавна отминали времена, и аз, благодарение на оскъдните си знания по история, предадени ми от Текла и учителя Палемон, мога да разпозная само някои от тях. Сред маскираните хора се движат слуги с подноси, отрупани с чаши и купчини вкусно ухаещи меса и тестени изделия. Пред сцената са наредени седалки от слонова кост и кадифе, но повечето зрители предпочитат да стоят прави и така по време на представление те си тръгват или идват, без да смущават останалите. Някои остават и чуват не повече от десетина реплики. Дървесните жаби крякат дружно в дървесата, славеите извиват трели, а отгоре по хълмовете плават ходещи статуи. Всички роли в пиесата се изпълняват от доктор Талос, Баландер, Доркас, Йолента и мен.

[1] Пандемониум — свърталище на духове. — Б.пр. ↑

24.

ПИЕСАТА НА ДОКТОР ТАЛОС — „ЕСШОЛОГИЯ И ГЕНЕЗИС“

ДРАМАТИЗАЦИЯ (КАКТО ТОЙ ТВЪРДИ) НА ОТКЪСИ ОТ ИЗГУБЕНАТА КНИГА НА НОВОТО СЛЪНЦЕ

Персонажи:

Статуя

Гейбриъл

Пророк

Гигантът Нод

Генералисимус

Месия — Първият мъж

Два демона (маскирани)

Месияна — Първата жена

Инквизитор

Джаи

Помощник-инквизитор

Самодържец

Ангелски създания

Контеса

Новото слънце

Нейната прислужница

Старото слънце

Двама войници

Луната

Отзад сцената е тъмна. Появява се Гейбриъл, облян в златиста светлина, носещ кристална бойна тръба.

ГЕЙБРИЪЛ: Поздрави! Дошъл съм тук, за да подготвя сцената за вас — все пак, това е моята задача. Настъпи нощта на последния ден, но и нощта преди първия ден. Старото слънце залезе. То повече няма да се появи на небето. Утре там ще се издигне Новото слънце и аз с моите братя и сестри ще го посрещнем. Ала тази вечер… тази вечер никой не знае. Всички спят.

Стъпки, бавни и тежки. Влиза Нод.

ГЕЙБРИЪЛ: Вездесъщи! Защити своя слуга!

НОД: На него ли служиш? Също и ние Нефилим. Няма да ти причиня нищо лошо, освен ако той не го поиска.

ГЕЙБРИЪЛ: Ти си от неговата секта? Как общува той с теб?

НОД: Да ти кажа истината, изобщо не го прави. Принуден съм да предполагам какво иска от мен.

ГЕЙБРИЪЛ: Страхувах се от това.

НОД: Виждал ли си сина на Месия?

ГЕЙБРИЪЛ: Дали съм го виждал? Защо питаш, глупако? Та той още не е роден. Какво искаш от него?

НОД: Той ще дойде да живее при мен, в моята земя на изток от тази градина. Ще му дам една от моите дъщери за жена.

ГЕЙБРИЪЛ: Сбъркал си сътворението, приятелю. Закъснял си с петдесет милиона години.

НОД: (Кимва бавно, но без да разбира.) Ако все пак го видиш…

Влизат, Месия и Месияна, следвани от Джаи. Всички са голи, само Джаи носи бижута.

МЕСИЯ: Какво прекрасно място! Изключително! Цветя, фонтани и статуи. Не е ли фантастично?

МЕСИЯНА: (Боязливо) Видях питомен тигър, който имаше кучешки зъби, по-големи от ръката ми. Как трябва да го наречем?

МЕСИЯ: Както желае той. (Обръща се към Гейбриъл.) Кой притежава това прекрасно място?

ГЕЙБРИЪЛ: Самодържеца.

МЕСИЯ: И той ни разрешава да живеем тук? Това е много благородно от негова страна.

ГЕЙБРИЪЛ: Не съвсем. Някой те следи, приятелю. Знаеш ли това?

МЕСИЯ: (Без да поглежда.) И зад теб има някой.

ГЕЙБРИЪЛ: (Размахва бойната си тръба, която е символ, че заема държавен пост) Да, той е зад мен!

МЕСИЯ: И то много близо. Ако смяташ да надуваш тази тръба, за да викаш помощ, направи го още сега.

ГЕЙБРИЪЛ: Браво, много си съобразителен, но времето за това все още не е дошло.

Златната светлина постепенно угасва, Гейбриъл изчезва от сцената. Нод остава неподвижен, подпрян на тоягата си.

МЕСИЯНА: Аз ще запаля огън, а ти по-добре започни да ни строиш къща. Сигурно тук често вали дъжд. Забележи колко е зелена тревата.

МЕСИЯ: (Изучава Нод.) Я гледай! Това е само статуя. Не е чудно тогава, че той не се страхуваше.

МЕСИЯНА: Може и да оживее. Чувала съм, че някога синовете се раждали от камъни.

МЕСИЯ: Някога! Но ти си родена едва сега. Едва вчера.

МЕСИЯНА: Вчера?! Не мога да си спомня… Аз съм такова дете, Месия. Не мога да си спомня нищо, само дето излязох на светло и те видях да говориш със слънчевия лъч.

МЕСИЯ: Това не беше слънчев лъч! Това беше… Всъщност, да си призная, не съм му измислил още име.

МЕСИЯНА: Тогава се влюбих в теб.

Влиза Самодържеца.

САМОДЪРЖЕЦ: Кои сте вие?

МЕСИЯ: Точно това се готвех да те питам и аз. Кой си ти?

САМОДЪРЖЕЦ: Собственикът на тази градина.

Месия се покланя, а Месияна прави реверанс, макар и да няма пола, която да хване.

МЕСИЯ: Само преди малко говорехме с един от вашите слуги. Направо съм удивен как може той толкова да прилича на вас. Разбира се… той беше…

САМОДЪРЖЕЦ: По-млад?

МЕСИЯ: Да, поне на вид.

САМОДЪРЖЕЦ: Е, предполагам, че това е неизбежно. Не се опитвам да се извинявам в този момент. Но аз също бях млад и мислех, че трябва да се ограничавам единствено с жените, които бяха около мен. Но идваха моменти, които млад човек като теб, ако и ти си на моята позиция, когато някоя селска прислужница или малко момиченце, което може да бъде спечелено само с шепа сребро или един топ кадифе и няма в най-неудобния момент да поиска смъртта на някой противник или посланическо място за своя съпруг… Тогава, тази малка особа може да стане най-изкусителното нещо.

Докато Самодържецът говори, Джаи пълзи зад Месия. Слага ръка на рамото й.

ДЖАИ: Сега виждате, че този, който уважава вашата божественост, ще одобри и насърчи всичко, което съм ви предложила. Преди Новото слънце да изгрее нека започнем с ново начало.

САМОДЪРЖЕЦ: Ето едно прекрасно създание. Как така, дете мое, аз виждам ярки пламъци от свещи, отразени в твоите очи, докато ето там твоята сестра все още духа студения прахан?

ДЖАИ: Тя не ми е сестра!

Самодържец: Твоята съперница тогава. Но ела при мен. Ще разреша на тези двамата да останат в моята градина, а ти тази нощ ще си облечена в скъпа роба, устата ти ще е пълна с хубаво вино, а на твоята прекрасна нежна гръд ще положа чучулиги, пълни с бадеми и захаросани смокини.

ДЖАИ: Махай се, старче!

САМОДЪРЖЕЦ: Какво! Знаеш ли кой съм аз?

ДЖАИ: Да, и аз съм единствената тук, която го знае. Ти си призрак и колона от прах, която скоро вятърът ще разпилее.

САМОДЪРЖЕЦ: Разбирам, тя е луда. Какво иска от теб, приятелю?

МЕСИЯ: (Облекчено) Вие изобщо не сте засегнат от нея? Това говори много добре за вас.

САМОДЪРЖЕЦ: Не, изобщо не съм засегнат. Защо пък, една луда метреса ще е вълнуващо преживяване, което очаквам с нетърпение. Повярвай ми, ако си правил толкова много неща като мен, съвсем малко от тях очакваш с нетърпение. Тя не хапе, нали? Искам да кажа, не хапе силно.

МЕСИЯНА: Тя хапе, а от кучешките й зъби блика отрова.

Джаи се стрелва напред, за да я издере. Месияна изтичва от сцената, преследвана от Джаи.

САМОДЪРЖЕЦ: Трябва да изпратя моите копиеносци да претърсят градината.

МЕСИЯ: Не се тревожете, двете ще се върнат тук съвсем скоро. Сам ще видите. Междувременно аз съм щастлив, че за момент двамата ще останем насаме. Има няколко нещо, които искам да обсъдим.

САМОДЪРЖЕЦ: Не правя услуги след шест. Това е правило, което спазвам, за да се съхраня. Надявам се, че разбираш.

МЕСИЯ: (Малко стъписано) Това е добре да се знае, но аз не смятах да ви искам нещо. Смятах да ви питам само за Божествения разум.

САМОДЪРЖЕЦ: В такъв случай, питай. Но те предупреждавам, трябва да заплатиш цената! Искам да кажа, че желая този откачен ангел да бъде мой за тази нощ.

Месия пада на колене.

МЕСИЯ: Има нещо, което никога не съм разбирал. Защо трябва да говоря с вас, когато вие знаете всяка моя мисъл? Моят първи въпрос: Знаейки, че тя е от потомство, което вие сте осъдили на изгнание, аз все пак не трябва ли да направя това, което тя предлага? В сърцето си вярвам, че тя постъпва правилно, но само защото излиза от нейните уста, аз отхвърлям всичко с презрение.

САМОДЪРЖЕЦ: (Настрани) Този също е луд, мисли ме за бог, само защото съм с жълта роба. (Към Месия) Малко прелюбодеяние никога не би навредило на някой мъж. Освен, разбира се, ако не е със собствената му жена.

МЕСИЯ: Но моето ще й причини болка. Аз…

Влизат Контесата и нейната прислужница.

КОНТЕСА: Мой върховни господарю! Какво правите тук?

МЕСИЯ: Моля се, дъще. Поне си свали обувките, когато пристъпваш на тази свещена земя.

КОНТЕСА: Сеньор, кой е този глупак?

САМОДЪРЖЕЦ: Един луд, който открих да се шляе тук заедно с две жени, не по-малко луди от него.

КОНТЕСА: Но те са повече от нас, ако не смятаме моята прислужница. И тя не е с всичкия си.

ПРИСЛУЖНИЦА: Но Ваша милост…

КОНТЕСА: Нещо, в което се съмнявам. Този следобед тя ми беше приготвила да облека виолетовия епитрахил[1] и зеленото наметало с качулка. Щях да изглеждам като кол на ограда, нагизден с виолетови грамофончета.

Месия, който става все по-ядосан, докато тя говори, я удря и поваля на земята. Незабелязано зад тях, Самодържецът побягва.

МЕСИЯ: Млъкни, невъзпитано същество! Не се отнасяй с пренебрежение към светите неща, когато аз съм наблизо! Още по-малко си позволявай да правиш нещо, което не бих одобрил.

ПРИСЛУЖНИЦА: Кой сте вие, господине?

МЕСИЯ: Аз съм родителят на човешкия род, дъще. А ти си мое дете, също както и тя.

ПРИСЛУЖНИЦА: Надявам се, че ще ми простите, а също и на нея. Бяхме чули, че сте мъртъв.

МЕСИЯ: Няма нужда от извинения. Повече са, разбира се. Но както виждаш, аз съм дошъл тук, за да посрещна Новата зора.

НОД: (Проговорва и се раздвижва след дълго мълчание и застиналост.) Дошли сме прекалено рано.

МЕСИЯ: (Сочейки нещо.) Гигант! Гигант!

КОНТЕСА: Ох! Соланжи! Кайнебурга!

ПРИСЛУЖНИЦА: Тук съм, Ваша милост. Либе е тук.

НОД: Все още е рано да дойде Новото слънце.

КОНТЕСА: (Започва да ридае.) Новото слънце идва! Ние ще се стопим като сън.

МЕСИЯ: (Уверява се, че НОД няма лоши намерения.) Лоши сънища. Но това ще е най-доброто нещо за теб, надявам се, разбираш това?

КОНТЕСА: (Започва да се съвзема.) Това, което не разбирам, е как ти, който изведнъж изглеждаш толкова мъдър, можеш да сбъркаш Самодържеца с Универсалното съзнание.

МЕСИЯ: Знам, че вие сте мои дъщери от първото сътворение. Трябва да сте, след като сте човешки жени, но аз нямам нищо общо с това.

НОД: Негов син ще вземе моя дъщеря за жена. Това е чест, която моето семейство не е направило нищо да заслужи. Ние сме прости хора, деца на Гея, но най-накрая ще тържествуваме. Аз ще бъда… Какъв ще бъда, Месия? Ще бъда тъст на твоя син. Може би, ако нямаш нищо против, някой ден аз и жена ми ще дойдем да посетим дъщеря си на същия ден, на който ти понечиш да видиш сина си. Ти няма да ни откажеш място на твоята трапеза, нали? Ние, разбира се, ще седнем на пода.

МЕСИЯ: Разбира се, че не. Кучето вече прави това или ще го направи, когато го видим. (Към Контеса) Не ти ли е хрумвало, че аз може да зная повече от този, който наричаш Универсално съзнание? Повече отколкото самият Самодържец знае за себе си? Не само твоето Универсално съзнание, но и други по-маловажни сили изтикват на преден план човечество, когато пожелаят. Ние, които рядко изпадаме в такава ситуация осъзнаваме това и все пак един друг се смятаме за Демиург, за Свети дух или Сатана.

КОНТЕСА: Това е мъдрост, която научавам прекалено късно. Предстои ми да изчезна при изгрева на Новото слънце. Вече мина ли полунощ?

ПРИСЛУЖНИЦА: Почти, Ваша милост.

КОНТЕСА: (Сочейки към публиката.) Ами всички тези честни и добри хора, какво ще се случи с тях?

МЕСИЯ: Какво се случва с листата в края на годината, когато задуха есенният вятър?

КОНТЕСА: Ако…

Месия обръща се към източното небе, очаквайки да види там приближаващата се зора.

КОНТЕСА: Ако…

МЕСИЯ: Какво ако?

КОНТЕСА: Ако моето тяло задържи част от твоето. Ако заключа втечнена тъкан между слабините си…

МЕСИЯ: Но дори и да го направиш, ще скиташ из Ърт дълго време, като изгубена душа, която никога не може да открие пътя към дома. Но аз няма да легна с теб. Нима си мислиш, че си нещо повече от труп? Ти си по-нищожна и от това.

Прислужницата припада.

КОНТЕСА: Ти твърдиш, че си баща на всички човешки същества. Ако това е така, то ти си смърт за жената.

Сцената потъва в тъмнина. Когато отново блясва светлина, Месияна и Джаи лежат под самодивско дърво. В хълма зад тях има врата. Устната на Джаи е разцепена и подута, придавайки й нацупен вид. Кръвта тече по брадичката й.

МЕСИЯНА: Колко силна би трябвало да бъда, за да го търся? Само ако знаех, че ще ме последваш…

ДЖАИ: Аз се движа от силата на Долния свят отдолу и ще те следвам до края на Ърт, ако е необходимо. Но ако някой ме удари, ще си изпати.

Месияна вдига юмрук и Джаи се свива.

МЕСИЯНА: Твоите крака трепереха повече от моите, когато решихме да починем тук.

ДЖАИ: Аз страдам много повече от теб. Но силата на Долния свят ми помага да изтърпя това, което трябва да се изтърпи. Дори съм по-красива от теб, по-нежна…

МЕСИЯНА: Мисля, че вече сме чували това.

ДЖАИ: Предупреждавам те отново, трето предупреждение няма да има. Удари ме и ще умреш.

МЕСИЯНА: Какво ще направиш? Ще призовеш Ериниите, за да ме унищожат? Не се страхувам от тях. Ако можеше да го сториш, да си го направила отдавна.

ДЖАИ: По-лошо. Ако ме удариш, ще си благодарна Ериниите да дойдат.

Влизат Първи войник и Втори войник, въоръжени с пики.

ПЪРВИ ВОЙНИК: Гледай тук!

ВТОРИ ВОЙНИК: (Към жените) Долу, долу! Не стой като чапла, защото ще те набода на шиша си. Идваш с нас.

МЕСИЯНА: На ръце и колене?

ПЪРВИ ВОЙНИК: Няма да търпя твоята безочливост.

Той я бодва с пиката си и в същия миг се чува дълбок стон. Сцената й съчувства и започва да вибрира, а земята да се тресе.

ВТОРИ ВОЙНИК: Какво беше това?

ПЪРВИ ВОЙНИК: Не знам?

ДЖАИ: Краят на Ърт, глупако. Хайде, промуши я. И без това наближава и твоят край.

ВТОРИ ВОЙНИК: Нищо не знаеш! Това е нашето начало. Когато дойде заповед да се претърси градината, вие двете бяхте упоменати там. Трябва да ви хванем и да ви върнем обратно. Вие струвате по десет кризос или аз съм обущар!

Той хваща здраво Джаи, но докато прави това, Месияна се отскубва и побягва в тъмнината. Първият войник се втурва след нея.

ВТОРИ ВОЙНИК: Ще ме хапеш, а?

Той удря Джаи с дръжката на оръжието си. Двамата се борят.

ДЖАИ: Глупак. Тя избяга!

ВТОРИ ВОЙНИК: Това е проблем на Айво. Аз съм хванал моята затворничка, а той остави неговата да избяга, ако, разбира се, не я е хванал вече. Хайде, да вървим да видим хилядолетния затвор.

ДЖАИ: Няма ли да правим любов, преди да напуснем това омайно място?

ВТОРИ ВОЙНИК: За да отрежат мъжествеността ми и да я натикат в устата ми?! Никога!

ДЖАИ: Те първо трябва да разберат.

ВТОРИ ВОЙНИК: Какво беше това? (Разтърсва я.)

ДЖАИ: Ти се опитваш да ме предадеш на властите на Ърт, които всъщност им е все тая. Освободи ме и ще ти покажа прекрасни неща.

ВТОРИ ВОЙНИК: Мога да ги видя и сега, за което изпращам благодарности на луната.

ДЖАИ: Мога да те направя богат. Десет кризос няма да са нищо за теб. Но аз губя сили, прекалено си стегнал тялото ми.

ВТОРИ ВОЙНИК: Виждам, че краката ти са по-дълги от на другите жени, но ти не ги движиш с охота. В действителност мисля, че едва стоиш на тях.

ДЖАИ: Да, нищо повече не мога да направя.

ВТОРИ ВОЙНИК: Добре, ще хвана огърлицата ти, синджирът ми се вижда достатъчно здрав. Смятам, че това ще ти е достатъчно, за да покажеш уменията си. Ако не те устройва, тръгвай с мен. Няма да позволя да си по-свободна, докато си моя пленница.

Джаи вдига двете си ръце с разперени пръсти. За момент цари тишина, а после се чува странна музика. Започва да вали сняг.

ВТОРИ ВОЙНИК: Веднага спри това!

Той хваща едната й ръка и я сваля. Музиката спира рязко. Последните снежинки кацват на главата му.

ВТОРИ ВОЙНИК: Това не беше злато.

ДЖАИ: И все пак ти видя.

ВТОРИ ВОЙНИК: В моето родно село има една старица, която също променя времето. Трябва да призная, че не го прави бързо като теб, а е и много стара и немощна.

ДЖАИ: Която и да е тази старица, тя не е дори и една хилядна частица по-възрастна от мен.

Влиза Статуя. Движи се бавно като сляпа.

ДЖАИ: Какво е това?

ВТОРИ ВОЙНИК: Един от домашните любимци на отец Инир. Уж не чува и не издава звуци. Не съм сигурен дали изобщо е жива.

ДЖАИ: Така ли, започвам и аз да се съмнявам след всичко, което каза.

Статуята преминава наблизо и тя я погалва по бузата със свободната си ръка.

ДЖАИ: Скъпа… Скъпа… Скъпа. Няма ли да ме поздравиш?

СТАТУЯ: Да-а-а!

ВТОРИ ВОЙНИК: Какво беше това? Спри веднага! Жено, ти каза, че губиш сила, докато те държа.

ДЖАИ: Погледни моята робиня! Можеш ли да се биеш с нея? Хайде, счупи копието си в големите й гърди.

Статуята се навежда и целува краката на Джаи.

ВТОРИ ВОЙНИК: Не, но мога да я надбягам.

Той премята Джаи на рамото си и побягва. Вратата на хълма се отваря. Той влиза и я затръшва след себе си. Статуята започва да удря силно по вратата, но тя не поддава. По лицето й потичат сълзи. Най-накрая тя се отказва и започва да копае с ръце.

ГЕЙБРИЪЛ: (Извън сцената) Така камъкът запазва вяра до последния ден, сам в пустинята, когато човекът е побягнал надалеч.

Статуята продължава да копае, а сцената притъмнява. Когато запалват светлините, се вижда Самодържецът седнал на трона си. Той е сам на сцената, но около него се виждат силуетите на неговите придворни.

САМОДЪРЖЕЦ: Ето, аз седя на този трон, сякаш съм господар на хиляди светове, а дори и този не мога да управлявам.

Чуват се тежки стъпки на маршируващи мъже. Някой изкрещява заповед.

САМОДЪРЖЕЦ: Генералисимус!

Влиза Пророк. Той е облечен в кожи от коза и носи жезъл, чиято глава е издялана в странен символ.

ПРОРОК: Стотици предзнаменования надлъж и шир. В Инкусус се е родило теле без глава, но има уста на коленете си. Известна с благоприличието си жена сънувала, че е бременна от куче. Снощи над южните ледове паднал дъжд от звезди. По цялата земя бродят пророци.

САМОДЪРЖЕЦ: Ти самият си пророк.

ПРОРОК: Сам Самодържеца ги е видял!

САМОДЪРЖЕЦЪТ: Моят архивар, който най-добре познава историята на това място, веднъж ме информира, че над стотина пророци са били убити — пребити с камъни, изгорени, разкъсани от зверове или удавени. Някои дори са били приковани като паразити по вратите. Сега аз очаквам да науча от теб нещо за възхода на Новото слънце, нещо, което толкова отдавна пророкуваш. Е, време ли е вече да дойде? Какво ще означава това? Говори или моят архивист ще отбележи още един убит пророк в хрониката си и бръшлянът в градината ще увие твоя жезъл.

ПРОРОК: Започвам да губя надежда, че ще мога да задоволя желанието ви, но смятам да опитам.

САМОДЪРЖЕЦ: Нима не знаеш?

ПРОРОК: Знам. Но знам също, че сте практичен човек, който е загрижен за делата единствено на тази Вселена и който рядко поглежда по-нагоре от звездите.

САМОДЪРЖЕЦ: Вече трийсет години това е моята гордост.

ПРОРОК: Трябва да знаете тогава, че сърцето на Старото слънце е болно от незнайна болест. В неговия център, материята пропада. Там се е образувала дълбока яма, която няма дъно.

САМОДЪРЖЕЦ: Астрономите отдавна са ми казали това.

ПРОРОК: Представете си една ябълка, която загнива още от пъпката си. Изглежда хубава отвън, но всъщност е гнила.

САМОДЪРЖЕЦ: Всеки мъж, който в наши дни се смята за силен, половината от живота си е мислил за този плод.

ПРОРОК: Толкова за Старото слънце. Но какво става с неговата болест? Какво знаем за това, освен че лишава Ърт от светлина и топлина, а накрая ще го лиши и от живот.

Някъде извън сцената се чува шум от борба. Следва писък, а след това трясък, сякаш е съборена голяма ваза.

САМОДЪРЖЕЦ: Дали катастрофата вече е съвсем близо? Пророк, продължавай.

ПРОРОК: Позната ни е Вселената с нейната нелогичност. Не можем да разберем как дупките в нея се свързват. Не познаваме законите, по които го правят. В тях всичко влиза, но нищо не излиза.

Влиза Нод и кърви, прободен от пики.

САМОДЪРЖЕЦ: Какво е това чудовище?

ПРОРОК: Доказателство за предзнаменованията, за които ви говорих. Отдавна е било казано, че смъртта на Старото слънце ще унищожи Ърт. Но от гробовете си ще се надигнат чудовища, нови хора и Ново слънце. Старата Ърт ще разцъфне като пеперуда от суха какавида, а новата Ърт ще бъде наречена Ъшес.

САМОДЪРЖЕЦ: Все пак, нали всичко, което виждаме сега, ще бъде пометено? Древният дворец, в който сме сега? Ти самият? Аз?

НОД: Аз не притежавам мъдрост и проницателност. Все пак чух един мъдър човек — който скоро ще ми стане роднина — да казва, че е най-добре това да стане. Ние сме само сън, а сънищата нямат право на живот. Вижте, аз съм ранен. (Вдига ръката си.) Когато раната ми заздравее, няма да ме има. Трябва ли тя с кървави устни да каже, че съжалява? Не се опитвам да обясня какво каза другият човек, а само какво мисля, че искаше да каже.

Някъде извън сцената се чува силен камбанен звън.

САМОДЪРЖЕЦ: Какво беше това? Ти, Пророк, върви и виж, кой и защо е заповядал да бият камбаните.

Пророкът излиза.

НОД: Почти съм сигурен, че камбаните бият, за да посрещнат Новото слънце. Това съм дошъл да направя и аз. Ние имаме обичай, когато дойде уважаван гост, да плачем, да бием гърдите си, да блъскаме по земята и дърветата, да хвърляме в потоците най-големите скали, които можем да вдигнем. Ако ме освободите, тази сутрин и аз ще направя това. Ърт ще ме последва. Самите планини ще скочат в моретата, когато Новото слънце изгрее.

САМОДЪРЖЕЦ: А ти откъде идваш? Отговори ми и ще те освободя.

НОД: Ами, от моята родна страна, на изток от Рая.

САМОДЪРЖЕЦ: А къде е това?

Нод посочва на изток.

САМОДЪРЖЕЦ: А къде е Раят? В същата посока?

НОД: Ами, това е Раят. Ние сме в Рая, или по-точно под него.

Влиза Генералисимус, марширува към трона и козирува.

ГЕНЕРАЛИСИМУС: Самодържецо, претърсихме цялата земя над Двореца на Сюзерена, както заповядахте. Контеса Карина е била открита. Раните й не са сериозни. Изпратена е до апартамента й. Открихме също този колос, който виждате пред вас, а също жената с бижутата, която описахте, и двама търговци.

САМОДЪРЖЕЦ: А другите? Голата жена и нейния съпруг.

ГЕНЕРАЛИСИМУС: Няма и следа от тях.

САМОДЪРЖЕЦ: Претърсете отново градината и този път гледайте по-внимателно.

ГЕНЕРАЛИСИМУС: (Козирува.) Както желае моят Самодържец.

САМОДЪРЖЕЦ: Изпратете ми и жената с украшенията.

Нод тръгва извън сцената, но е спрян от войниците с пики. Генералисимус изважда пистолета си.

НОД: Не съм ли вече свободен?

ГЕНЕРАЛИСИМУС: В никакъв случай!

НОД: (Към Самодържеца.) Казах ви къде е моята страна. На изток оттук.

ГЕНЕРАЛИСИМУС: Знам къде е твоята страна. Познавам я достатъчно добре.

САМОДЪРЖЕЦ: (Отегчено) Той каза истината.

НОД: Тогава съм свободен да си вървя.

САМОДЪРЖЕЦ: Мисля, че този, който си дошъл да приветстваш, ще дойде независимо дали си свободен или не. Все пак на такива същества като теб не им е позволено в никакъв случай да се скитат навсякъде. Не, ти не си свободен, а и никога няма да бъдеш.

Нод побягва от сцената, преследван от Генералисимус. Изстрели, писъци и удари. Фигурите около Самодържеца се стопяват. В разгара на битката камбаните бият отново. Нод влиза. На бузата му има изгаряне от лазерен изстрел. Самодържеца започва да го удря със скиптъра си и при всеки удар се чува експлозия и хвърчат искри. Нод хваща Самодържеца и се готви да го удари в сцената, когато влизат два Демона, предрешени като търговци, събарят Нод и връщат Самодържеца на трона му.

САМОДЪРЖЕЦ: Благодаря ви. Ще бъдете богато възнаградени. Вече бях загубил надежда, че ще бъда спасен от моята охрана и виждам, че съм бил прав. Мога ли да попитам кои сте вие?

ПЪРВИ ДЕМОН: Вашите телохранители са мъртви. Гигантът счупи черепите им в стените и пречупи гръбнаците им в коляното си.

ВТОРИ ДЕМОН: Ние сме търговци. Вашите войници ни заловиха и доведоха тук.

САМОДЪРЖЕЦ: Те трябваше да са търговци, а на тяхно място да имах войници като вас! И все пак, учудвам се, гледайки външността ви, че притежавате такава сила.

ПЪРВИ ДЕМОН: (Покланя се.) Нашата мощ е вдъхновена от господаря, на когото служим.

ВТОРИ ДЕМОН: Вие сигурно вече се питате защо ние — двама съвсем обикновени търговци, сме хванати да скитаме във вашите земи, толкова късно през нощта. Истината е, че дойдохме да ви предупредим. По време на нашите скорошни пътувания посетихме северните джунгли. Там има храм, по-стар и от нас, хората. Святото място е толкова обрасло с буйна растителност, че прилича на могила от листа. Говорихме с един стар шаман и той предрече голямо нещастие и смърт за твоето царство.

ПЪРВИ ДЕМОН: Щом разбрахме това, ние тръгнахме насам с най-голяма бързина, за да ви предупредим, преди да е станало късно. Пристигнахме тъкмо навреме.

САМОДЪРЖЕЦ: И какво трябва да направя?

ВТОРИ ДЕМОН: Този свят, който вие и ние дълбоко ценим, се е завъртял около слънцето си толкова пъти, че неговата тъкан се е износила и започва да пада като прашинки и влакънца от стана на времето.

ПЪРВИ ДЕМОН: Самите континенти са остарели като грохнала старица и отдавна са загубили своята красота и плодородност. Новото слънце идва.

САМОДЪРЖЕЦ: Знам!

ПЪРВИ ДЕМОН: … и ще ги запрати в морето като претърпели крушение кораби.

ВТОРИ ДЕМОН: А от морето ще се издигнат нови — блестящи от злато, сребро, желязо и мед. С диаманти, рубини и тюркоази. Земята ще изригне почва, измита от хилядолетията на дъната на моретата.

ПЪРВИ ДЕМОН: За да се населят новите континенти, е подготвена нова раса. Човечеството, което сега познавате, ще бъде покосено като трева, която трябва да отстъпи мястото на житото.

ВТОРИ ДЕМОН: Но какво ще стане, ако семената са изгорели? Какво ще стане тогава? Високият мъж и слабата жена, които срещнахте неотдавна, са точно такива семена. Преди се надявахме, че семето може да бъде отровено, но сега жената, която трябваше да го направи, изгуби семето между мъртвата трева и буците пръст. С няколко ловки измами семето е стигнало до Инквизитора. Все още е възможно то да бъде изгорено.

САМОДЪРЖЕЦ: Мисълта, която споделяте, вече се е появявала в съзнанието ми.

ПЪРВИ ДЕМОН И ВТОРИ ДЕМОН: (В хор) Разбира се!

САМОДЪРЖЕЦ: Но може ли смъртта на тези двамата наистина да спре идването на Новото слънце?

ПЪРВИ ДЕМОН: Не. Но желаете ли го? Цялата нова земя, която се появи, ще е ваша.

Екраните засияват. Появяват се хълмове, покрити с дървета, и градове с островърхи кули. Самодържецът обръща лице към тях. От полите на робата си той изважда комуникатор.

САМОДЪРЖЕЦ: Нека Новото слънце не види това, което правим сега… Кораби! Пометете всичко с огъня си нека пламъкът ви обгори и изсуши всичко.

Двата демона изчезват, а Нод се изправя. Градовете и хълмовете се стопяват и на екрана се появява многократно увеличения образ на Самодържеца. Сцената притъмнява.

Когато светлините отново блясват, в центъра на сцената зад високо писалище стои Инквизитор. Неговият помощник, облечен в черните дрехи на палач и с маска на лицето, стои прав до него. Навсякъде се виждат разни приспособления за мъчения.

ИНКВИЗИТОР: Братко, доведи ми жената, за която се твърди, че е вещица.

ПОМОЩНИК: Контесата чака отвън. Тя е с ликуваща кръв и е любимка на нашия господар. Моля ви да я приемете първа.

Влиза Контесата.

КОНТЕСА: Чух какво се каза и вярвам, че нямаше да останете глух към подобна молба, Инквизиторе. Осмелих се и проявих куража да вляза веднага. Смятате ли ме за смела?

ИНКВИЗИТОР: Вие си играете с думите, Контесо. Но, да, смятам, че сте много смела.

КОНТЕСА: Тогава ще ви кажа, че грешите. Осем години, откакто не съм дете, живея в Двореца на Сюзерена. Веднага щом се стече кръв от слабините ми, майка ми ме доведе тук. Тя ме предупреди никога да не идвам близо до вашите покои. Тук, където е изтекла кръвта на мнозина, независимо от фазите на луната. Никога не съм го и правила, но сега се реших и вече треперя.

ИНКВИЗИТОР: Който идва с добри намерения не трябва да трепери. Но въпреки това, мисля, че вие проявихте висша смелост, след като направихте тази декларация.

КОНТЕСА: Нима аз съм добра? Нима вие сте такъв? Или той? Моят изповедник не би ми казал такова нещо. Какво ви казва вашият или и него го е страх? А вашият помощник по-добър ли е от вас?

ПОМОЩНИК: Аз и не искам да бъда.

КОНТЕСА: Не, аз не съм смела, нито пък се намирам в безопасност тук. Страхът ме доведе в тези мрачни подземия. Вече са ви разказали за голия мъж, който ме удари. Хванали ли са го вече?

ИНКВИЗИТОР: Все още не ми е бил представен.

КОНТЕСА: Преди малко повече от час, няколко войника ме откриха да плача и стена в градината, докато моята прислужница се опитваше да ме успокои. Тъй като се страхувам от тъмнината, те ме пренесоха до моята стая, покрай галерията, която наричат Път на въздуха. Знаете ли я?

ИНКВИЗИТОР: Много добре.

КОНТЕСА: Тогава трябва да знаете, че цялата й фасада е покрита с прозорци, така че във всички стаи и коридори да влиза повече светлина. Когато преминавахме оттам, видях фигурата на мъж, висок, добре сложен, с широки рамене и тънък кръст.

ИНКВИЗИТОР: Има много подобни мъже.

КОНТЕСА: Така си помислих и аз. Но не след дълго същата фигура се появи на друг прозорец, а след това още един и още един път. Тогава помолих войниците, които ме носят, да започнат да стрелят. Те ме помислиха за луда и не се подчиниха, но изпратиха неколцина от тях да проверят, но те не откриха нищо. Фигурата продължаваше да ме гледа от прозорците.

ИНКВИЗИТОР: Вие смятате, че мъжът, който сте видяла, е същият, който ви е ударил?

КОНТЕСА: По-лошо. Страхувам се, че не е бил той, макар и да приличаше на него. Между другото той щеше да е любезен с мен, ако се бях отнесла с уважение към лудостта му. В тази странна нощ, ние, измръзналите през зимата стъбла от стари човешки кълнове, ще се смесим с младите семена. Страхувам се, че този човек е нещо повече, от което ние можем да разберем.

ИНКВИЗИТОР: Може и така да е, но вие няма да откриете тук нито него, нито този, който ви е ударил. (Към своя Помощник) Доведи вещицата, братко.

ПОМОЩНИК: Такива са всички, макар че някои са по-лоши от останалите.

Той излиза и се връща, водейки Месияна.

ИНКВИЗИТОР: Ти си обвинена, че си омагьосала седем войника на нашия владетел и господар Самодържеца. Заради теб те са нарушили клетвата си и са върнали оръжията си на своите офицери. (Той се изправя и запалва голяма свещ на писалището.) Сега аз най-искрено те умолявам да признаеш този своя грях. А тъй като вече си сгрешила, да кажеш с помощта на какви сили си го направила и да съобщиш имената на тези, които са те учили да направляваш тези сили.

МЕСИЯНА: Войниците видяха, само че нямам лоши намерения и се разтревожиха за мен. Аз…

ПОМОЩНИК: Тишина!

ИНКВИЗИТОР: Протестите и признанията на обвиняемия не се признават, освен ако не са изтръгнати чрез принуда. Моят офицер ще те подготви.

Помощникът хваща Месияна и я завързва за едно от приспособленията за мъчения.

КОНТЕСА: След като до края на света остава съвсем малко време, няма да губя ценни мигове, гледайки това. Вие приятелка ли сте на голия мъж в градината? Аз ще го открия и ще му кажа какво се е случило с вас.

МЕСИЯНА: О, моля ви! Надявам се, че той ще дойде, преди да е станало късно.

КОНТЕСА: Надявам се, че ще ме приеме, ако отида от ваше име. Няма съмнение, че всичко е безнадеждно и скоро с теб ще бъдем сестри по участ и съдба.

Контесата излиза.

ИНКВИЗИТОР: Аз тръгвам също. Ще отида да поговоря с войниците, които са я спасили. Подготви обекта. Съвсем скоро се връщам.

ПОМОЩНИК: Има още една, Инквизиторе. Обвинена е в същите престъпления, но може би е с по-малка сила.

ИНКВИЗИТОР: Защо не си ми казал? Можех да ги инструктирам и двете заедно. Доведи я веднага.

Помощникът излиза и се връща, водейки Джаи. Инквизиторът търси нещо сред хартиите на писалището.

ИНКВИЗИТОР: Ти си обвинена, че си омагьосала седем войника на нашия владетел и господар Самодържеца. Заради теб те са нарушили клетвата си и са върнали оръжията си на своите другари и офицери. Сега аз най-искрено те умолявам да признаеш този свои грях. А тъй като вече си сгрешила, да кажеш с помощта на какви сили си го направила и да съобщиш имената на тези, които са те учили да направляваш тези сили.

ДЖАИ: (Гордо) Признавам, че съм извършила всичко, в което ме обвинявате и много повече, отколкото знаете! Няма да споменавам как се казва силата, за да не пръсне на парчета този пистолет, ако го извадите от кобура. Кой ме е учил ли? Кой учи детето да се обръща към баща си?

ПОМОЩНИК: Неговата майка?

ИНКВИЗИТОР: Не знам. Подготви и нея. Връщам се след малко.

ИНКВИЗИТОРЪТ излиза.

МЕСИЯНА: Те са се биели заради теб? Колко жалко, че мнозина ще умрат!

ПОМОЩНИК: (Завързва Джаи към приспособлението за мъчения от другата страна на писалището.) Той отново ще прегледа твоите данни. Ще му посоча грешката, когато се върне, можеш да си сигурна в това.

ДЖАИ: Ти си омагьосала войниците? Какво чакаш? Направи го и с този глупак и ни освободи.

МЕСИЯНА: Нямам сили да повторя това, а и успях да омагьосам само седем от петдесет войника.

Влиза Нод, бутан с пика от Първия войник.

ПОМОЩНИК: Какво пък е това?

ПЪРВИ ВОЙНИК: Ами, такъв затворник, какъвто не си имал досега. Уби стотина войника, сякаш бяха кутрета. Имаш ли достатъчно яки вериги за него?

ПОМОЩНИК: Ще трябва да съединя няколко чифта. Ще измисля нещо.

НОД: Аз не съм човек, защото малко или много съм направен от калта на Майка Гея, чиито домашни любимци са чудовища. Ако твоята власт е само над хората, трябва да ме освободиш.

ДЖАИ: Ние също не сме хора. Освободи ни!

ПЪРВИ ВОЙНИК: (Смеейки се.) Можахме да видим, че не сте хора. Не се съмнявах в това нито за момент.

МЕСИЯНА: Тя не е жена. Не се оставяйте да ви лъже.

ПОМОЩНИК: (Закопчава веригите на Нод.) Няма да успее. Повярвай ми, времето за магии свърши.

ПЪРВИ ВОЙНИК: Ти, изглежда, че ще се забавляваш, когато си тръгна.

Той се протяга към Джаи, която съска като котка.

ПЪРВИ ВОЙНИК: Предполагам, че няма да си така добър, за да се обърнеш за малко.

ПОМОЩНИК: (Подготвя се да започне изтезанията на Месияна.) Ако бях добър човек, досега да съм се озовал със счупени крайници на собственото ми колело. Но ако искаш, почакай моя господар Инквизитора. Той може и да ти разреши да легнеш до нея.

Първият войник се колебае за момент, но после осъзнава какво има предвид и бърза да излезе навън.

НОД: Тази жена ще бъде майка на моя зет. Не й причинявай лошо. (Той разтръсква оковите си.)

ДЖАИ: (Едва сдържайки прозявката си.) Вече цяла нощ съм на крак — и макар духът ми да е вечно буден, плътта ми вече желае почивка. Не можеш ли да свършиш по-бързо с нея и да се заемеш с мен?

ПОМОЩНИК: (Без да я поглежда.) Тук почивка няма.

ДЖАИ: Така ли? Не е толкова уютно, колкото предполагах.

Джаи се прозява и когато вдига ръка, за да закрие устата си, оковите й падат.

МЕСИЯНА: Ти трябва да я държиш, не разбираш ли? Тя не е от пръст и желязото не може да я задържи.

ПОМОЩНИК: (Все още гледа към Месияна, която измъчва в момента.) Не се тревожи, тя е здраво вързана.

МЕСИЯНА: Гигант! Не можеш ли да се освободиш? Светът зависи от теб!

Нод отново разтръсква оковите си, но не успява да ги счупи.

ДЖАИ: (Напълно се освобождава от веригите си.) Да! Аз съм тази, която отговаря, защото в реалния свят съм много по-голяма от всички вас. (Тя заобикаля писалището, приближава се до Помощника и се обляга на рамото му.) Колко интересно! Жестоко, но въпреки това интересно.

Помощникът се обръща и се опитва да я хване, но тя със смях му се изплъзва и побягва. Той започва тромаво да я гони, но след малко се връща съкрушен.

ПОМОЩНИК: (Запъхтяно) Тя избяга.

НОД: Да. Свободна е.

МЕСИЯНА: Свободна да преследва Месия и да провали всичко, както и преди.

ПОМОЩНИК: Вие не разбирате какво означава това. Моят господар скоро ще се върне и аз съм мъртъв.

НОД: Целият свят умира. Тя нали ти каза.

МЕСИЯНА: Палачо, ти все още имаш шанс. Освободи великана.

ПОМОЩНИК-ИНКВИЗИТОР: Да, за да ме убие и да освободи и теб. Ще помисля над това.

МЕСИЯНА: Не, той мрази Джаи и макар да не е много умен, е достатъчно силен и знае къде може да отиде. Мога да ти кажа и една клетва, която той никога няма да наруши. Дай му ключа за неговите окови и застани с меча си до врата ми. Накарай го да се закълне, че ще намери Джаи, ще я върне тук и отново да я окове.

Помощникът се колебае.

МЕСИЯНА: Хайде, няма какво да губиш. Твоят господар дори не знае, че гигантът е тук. Но когато разбере, че Джаи е изчезнала…

ПОМОЩНИК: Добре! Ще го направя! (Той изважда един ключ от халката на колана си.)

НОД: Кълна се в надеждата си, че ще бъда свързан чрез женитба със семейството на човеците и ние гигантите ще бъдем наричани Синове на Отца. Заклевам се, че ще заловя този сукубус[2] и ще я върна тук. След това аз отново ще се окова в тези вериги.

ПОМОЩНИК: Това ли е клетвата?

МЕСИЯНА: Да!

ПОМОЩНИКЪТ хвърля ключа към Нод, изважда меча си, готов да разсече МЕСИЯНА.

ПОМОЩНИК: Ще може ли да я открие?

МЕСИЯНА: Той трябва да я открие.

НОД: (Отключва веригите си.) Аз ще я хвана. Тялото й е слабо, както самата тя каза. Може да е отишла далеч, но скоро ще разбере, че това не е достатъчно. (Излиза.)

ПОМОЩНИК: Аз трябва да продължа да работя с теб. Надявам се, че разбираш…

Помощникът, започва да измъчва Месияна и тя пищи.

ПОМОЩНИК: (Полугласно) Къде ли е тя? Как бих искал… да се бяхме срещнали при друг случай. Тогава можеше да се случат и по-хубави неща.

Сцената притъмнява, чува се шум от стъпките на тичащата Джаи. Не след дълго се появява бледа светлина, показваща как Нод напредва по ходниците на Двореца на Сюзерена. Той се движи през урни, картини и мебели. Сред тях се появява и Джаи, Нод излиза от сцената, вдясно и продължава да я преследва. Джаи влиза на сцената отляво, следвана по петите от Втори демон.

ДЖАИ: Къде може да е отишъл? Градините са изгорени до черно. Нали имаш необикновена плът? Не можеш ли да се направиш на сова и да го потърсиш?

ВТОРИ ДЕМОН: (Подигравателно) Кой-й-й?

ДЖАИ: Месия! Чакай само Отец да разбере, че си ме заплашвал, предал си ме и си провалил всичките ни усилия.

ВТОРИ ДЕМОН: Така ли? Не беше ли ти тази, която изостави Месия, подмамена от другата жена? Какво ще кажеш? „Жената ме съблазни?“ Ние прекалено отдавна сме приключили с това и го помним. Сега ти реши, че трябва да извъртиш лъжата така, че да изглежда като истина.

ДЖАИ: (Обръщайки се към него.) Ах ти малък сополивко! Ти драскач по прозорци!

ВТОРИ ДЕМОН: (Отскача назад.) Сега ще бъдеш заточена в земята на Нод, на изток от Рая.

Стъпките на Нод се чуват все по-ясно извън сцената. Джаи се скрива зад воден часовник, а Вторият демон изважда пика и застава с нея във войнишка поза. Нод влиза.

НОД: От колко време стоиш тук?

ВТОРИ ДЕМОН: (Поздравява го.) Отколкото време желаете, сеньор.

НОД: Какви са новините?

ВТОРИ ДЕМОН: Каквито желаете, сеньор. Гигант, висок като камбанария, е избил всички пазачи на трона, а Самодържецът е изчезнал. Претърсихме градините толкова пъти, че ако бяхме носили тор вместо копия, маргаритките щяха да са големи като чадъри. Утре времето ще е приятно, топло и слънчево…

НОД: (Подозрително) Какво е това?

ВТОРИ ДЕМОН: Воден часовник, сеньор. Виждате ли, за да разберете колко е часът, гледате колко вода е изтекла.

НОД: (Разглежда водния часовник.) Не съм виждал нищо подобно в моите земи. А тези кукли вътре от водата ли се движат?

ВТОРИ ДЕМОН: Само малките, сеньор. Не и голямата.

Джаи хуква като стрела и слиза от сцената. Нод я преследва, но преди двамата напълно да се скрият от очите на публиката, тя се пъха между краката му и успява да се върне. Джаи се скрива в един сандък, а междувременно Вторият демон изчезва.

НОД: (Влиза повторно на сцената.) Ха! Спри! (Изтичва до другия край на сцената и се връща.) Вината е моя! Вината е моя! В градината ей там тя мина съвсем близо до мен. Ако се бях протегнал, щях да я смажа като котка, като червей, като змия. (Обръща се към публиката.) Не ми се смейте! Мога да ви избия всички! Цялата ваша прокълната раса! И да обсипя долините с белите ви кости! Но аз съм свършен! Свършен съм. Месияна ми се довери, но сигурно вече се е простила с живота си.

Нод удря водния часовник и той се разпръсква на месингови пластини по цялата сцена. Всичко е изпръскано с вода.

НОД: Каква полза има от речта, след като мога само да се проклинам. Майко на всички зверове, отнеми ми тази дарба! Искам да бъде безмълвен, какъвто бях преди. Тя ми причинява само болка и никога няма да бъда щастлив.

Нод сяда на сандъка, в който се крие Джаи и заравя лицето си в ръце. Светлината намалява и сандъкът започва да се разцепва под тежестта му.

Когато се появява светлина, сцената отново е в подземията на Инквизитора. Месияна е на дибата[3]. Помощникът завърта колелото и тя пищи.

ПОМОЩНИК: Това те кара да се чувстваш по-добре, нали? Казах ти, че е така. Между другото, трябва да покажем и на съседите, че не сме заспали. Няма да ми повярваш, но цялото това крило е пълно с празни стаи и синекури[4]. Тук ние и господарят ми си вършим работата. Все още я вършим и затова Държавата съществува. Искаме другите да знаят това.

Влиза Самодържеца. Робата му е раздрана и изцапана с кръв.

САМОДЪРЖЕЦ: Какво е това място? (Той сяда на пода и слага глава между ръцете си, подобно на Нод.)

ПОМОЩНИК: Това място ли? Ами, Стаите на милостта, глупако. Как можеш да дойдеш тук, без да знаеш къде си?

САМОДЪРЖЕЦ: Тази нощ бях преследван из целия дворец и може да съм навсякъде. Донеси ми вино, а ако нямаш вино, вода, а след това залости вратата.

ПОМОЩНИК: Тук предлагаме само кръв. Вратата не мога да залостя, защото очаквам своя господар.

САМОДЪРЖЕЦ: (Заповедно) Не чуваш ли какво ти казвам!

ПОМОЩНИК: (Меко) Вие сте пиян. Излезте оттук.

САМОДЪРЖЕЦ: Аз съм… Няма значение. Това е краят. Аз съм човек, нито по-лош, нито по-добър от теб.

В далечината се чуват тежките стъпки на Нод.

ПОМОЩНИК: Не е успял! Знаех си.

МЕСИЯНА: УСПЯЛ е! Нямаше да се върне толкова бързо с празни ръце. Светът все още може да бъде спасен!

САМОДЪРЖЕЦ: Какво искаш да кажеш?

Влиза Нод. Лудостта, за която се е молил, е изразена на лицето му. Зад себе си влачи Джаи.

МЕСИЯНА: Някой трябва да я държи, защото тя отново ще избяга.

ПОМОЩНИКЪТ хвърля веригите на врата на Нод и ги заключва. Един от синджирите е на ръката му, която държи Джаи. Той затяга хватката си.

ПОМОЩНИК: Но той я убива! Пусни я, глупако!

Помощникът изтръгва металната пръчка, с която е притягал дибата и удря силно Нод. Той изревава, опитва се да го хване и пуска изпадналата в безсъзнание Джаи на земята. Слага й окови на краката и я пренася там, където стои Самодържецът.

ПОМОЩНИК: Ето така. Ти ще свършиш работа.

Помощникът вдига Самодържеца на крака, заключва едната му китка за ръката на Джаи и се връща, за да продължи с изтезанията на Месияна. Той не забелязва как зад него Нод започва да сваля веригите си.

[1] Епитрахил — богослужебна одежда във формата на тясна престилка, която се надява през главата и стига до глезените. — Б.пр. ↑

[2] Сукубус — зъл дух, който се превръща в жена, за да се съвокуплява със спящи мъже. — Б.пр. ↑

[3] Дибата — средновековен уред за изтезание чрез разпъване на крайниците. — Б.пр. ↑

[4] Синекур — служител, който получава добра заплата, без да прави нищо особено. — Б.пр. ↑

25.

АТАКАТА НА ХИЕРОДУЛИТЕ

Макар и да играехме на открито, където всички звуци лесно се губеха в безкрая на небето, можех да чуя тракането, което Баландер създаваше при имитация на своята борба с оковите. Сред публиката се водеха разговори и аз чувах и тях. Едни говореха за пиесата и нейната значимост — нещо, което не разбирам и както доктор Талос би казал, никога не съм искал да разбера. Други обсъждаха предстоящ съдебен процес и този, който обясняваше с провлечената интонация на ликуващ, твърдеше, че Самодържеца със сигурност ще вземе погрешно решение. Завъртях хаспела на дибата и оставих палеца да падне с доволно щракане, а междувременно си позволих и по-продължителен оглед към тези, които бяха дошли да ни наблюдават.

Не повече от десетина стола бяха заети, но пък доста високи фигури седяха прави отстрани и отзад зад тях. Имаше няколко жени, облечени в официални дрехи, подобни на тези, които бях видял в Двореца Азурит. Рокли с много дълбоки деколтета и дълги поли, обшити с дантела. Прическите им бяха обикновени, но украсени с цветя, скъпоценни камъни или светещи лаври.

По-голяма част от публиката бяха мъже и пристигнаха в самото начало. Почти всички бяха колкото Водалус или по-високи от него, загърнати в наметалата, сякаш им бе студено от мекия пролетен бриз. Лицата им бяха засенчени от плитки, широкополи петасоси[1].

Веригите на Баландер паднаха с трясък и Доркас изпищя, за да ми подскаже, че той се е освободил. Обърнах се към него, после се наведох и грабнах най-близкия горящ факел, за да го отблъсна. Той едва не загасна, когато огънят в чашата му се изля, но малко по-късно минералните соли и сярата, които доктор Талос предвидливо бе добавил, отново го върнаха към бурен живот.

Гигант се преструваше на луд, както, разбира се, го изискваше ролята му. Гъстите му рунтави вежди бяха спуснати надолу и почти закриваха очите, но въпреки това аз успях да видя дивия пламък, който гореше в тях. Устата му беше отпусната, от нея течаха лиги, а по-навътре се виждаха и огромните му жълти зъби.

Това, което ме изплаши — а аз бях наистина изплашен и предпочитах да държа в ръцете си Терминус Ест, а не този факел — беше това, което бе изписано на лицето му. Изражението му ме накара да си спомня за черната вода, която понякога съм виждал да се движи под привидно дълбоко замръзнала река. Баландер беше открил истинска радост да бъде такъв, какъвто е в ролята си. Сега, когато се изправих срещу него, за първи път осъзнах, че той не толкова е имитирал лудост, а точно обратно — опитвал се е да изглежда смирен и със здрав разум. Тогава се зачудих каква ли роля е имал той в написването на сценария за тази пиеса (а той бе участвал в неговото написване без съмнение), макар единственият човек, който познаваше добре пациента си, да бе самият доктор Талос.

Разбира се, ние нямахме никакво намерение да ужасяваме благородниците на Самодържеца, както правехме със селяните. Баландер трябваше насила да изтръгне факела от ръцете ми, да се престори, че ми счупва гръбнака и с това сцената да завърши. Но той не го направи. Дали наистина се беше вживял в ролята си на луд, или се беше ядосал на вече многобройната публика, това не мога да кажа. Може би и двете обяснения важаха.

Каквото и да ставаше с Баландер, той изтръгна факела от ръцете ми, завъртя го над главата си и обсипа зрителите с дъжд от горящи капки масло. Мечът, с който допреди малко бях заплашвал Доркас, лежеше в краката ми и аз инстинктивно се наведох и го вдигнах. За времето, докато се надигна, Баландер вече беше сред публиката. Факелът му бе угаснал и сега той го въртеше като боздуган.

Някой стреля с пистолет. Мълнията подпали костюма му, но явно без да засегне тялото. Няколко ликуващи извадиха мечовете си, а някой — не видях точно кой — приложи едно най-редките оръжия — съня. Той се движеше като пурпурен дим, макар и много по-бързо, и веднага обгърна гиганта. Той изглеждаше попаднал в миналото и бъдещето си едновременно. От едната му страна се виждаше старица с побелели коси, над главата му висеше рибарска лодка, а студен вятър разгаряше пламъците, които вече го обгръщаха.

И въпреки всичко, виденията, които правят другите войници замаяни и безпомощни, явно не подействаха на Баландер. Той разтърси глава, развъртя загасналия факел и започна да си проправя път напред.

Обърнах се да видя какво става (бях се отдръпнал настрани, за да не се намесвам в този безсмислен бой) и видях, че няколко души от публиката свалят късите си наметала, а малко след това — както ми се стори — и лицата си. Под тези „лица“, които те вече не носеха, се показа тъкан също толкова нереална, колкото и на ноктюлите. Бяха толкова отвратителни и чудовищни, че няколко мига не можех да повярвам, че изобщо съществуват. Имаха голяма, кръгла уста с дълги и тънки като игли зъби, поне хиляда малки очи, подредени на редове както при борова шишарка и челюсти, подобни на клещи. Тези същества, които видях в тъмните часове на нощта, останаха завинаги запечатани в паметта ми, както, разбира се, и всичко останало. Бях доволен, когато вдигнах поглед нагоре към звездите и зеленикаво осветените от луната облаци.

Втурнах се да бягам. Но малкото ми закъснение, докато гледах Баландер и докато вземах Терминус Ест, ми струваше твърде скъпо. Обърнах се да грабна Доркас и да я отведа в безопасност, но тя беше изчезнала.

Тогава побягнах, не толкова от яростта на Баландер, не от какогените сред публиката или от преторианците на Самодържеца, (които очаквах всеки момент да се появят), а за да настигна Доркас. Тичах и виках името й, но сред тази безкрайна градина откривах само горички, фонтани и кладенци. Най-накрая краката ме заболяха и аз намалих темпото.

Невъзможно е да опиша на хартия цялата горчивина, която изпитвах. Да открия Доркас толкова трудно и отново да я загубя, ми се струваше нещо повече, отколкото можех да понеса. Жените вярват или поне често твърдят, че нашата нежност и грижовност към тях са породени единствено от желанието. Че ние ги обичаме само когато не сме имали достатъчно време да им се насладим и ги изоставяме, когато сме задоволени, или по-точно казано — изтощени. В тази представа няма никаква истина, макар и понякога да прилича на такава. Когато сме завладени от желанието, ние сме готови да бъдем по-внимателни и нежни, защото се надяваме това желание да бъде задоволено. Но в други случаи ние се чувстваме почти задължени да се отнасяме грубо с жените и не можем да изпитваме никакви дълбоки емоции, освен една. Докато скитах тази нощ през градините, аз не чувствах физическо привличане към Доркас (макар да трябва да призная, че ми хареса, когато двамата спахме в крепостта под Кървавото поле) защото бях излял многократно своята мъжественост в Йолента, докато пътувахме с лодката във форма на водна лилия. Ако бях успял да открия Доркас, щях да я успокоя само с целувки. А колкото до Йолента, към която преди изпитвах неприязън, сега определено чувствах привличане.

Но нито Йолента, нито Доркас се появиха, не видях и забързани войници и дори гуляйджиите, които бяхме дошли да забавляваме. Събитието явно трябваше да се състои в определена част на градината, а аз очевидно бях се вече отдалечил от нея. Дори и сега не мога да бъда сигурен на каква площ се простира Дворецът на Сюзерена. Съществуват карти, но те са объркани и непълни. Няма карти за Втората къща на отец Инир и дори самият отец ми е казвал, че вече е забравил някои от своите мистерии. По време на моите скитания не успях да видя бели вълци, но видях стълби, които водеха до куполи под нивото на реката, и врати, които отвеждаха към сякаш недокоснати от човека гори. (Някой от тях са маркирани на повърхността с буренясали мраморни стълбове, но повечето не са.) Когато затварях подобни врати и се връщах отново във вътрешността, изкуственият въздух все още беше пропит с мириса на свежи и загниващи растения. Понякога дори се чудех дали няма и таен път, който да води от тук до Цитаделата. Старият Ултан веднъж ми беше загатнал, че части от неговата огромна библиотека достигат до Двореца на Сюзерена. Какво пречеше части от нея да достигат до неговата библиотека? Коридорите на Втората къща не бяха по-различни от задънените, обърканите проходи, в които преди търсих Трискъл. Ако действително това бяха същите коридори, аз несъзнателно се бях изложил на огромен риск.

Дали тези мои предположения имат основание или не, нямам точна представа сега, когато пиша тези редове. Поради своята некомпетентност тогава смятах, че границите на Двореца на Сюзерена са ограничени и аз вече съм ги приближил, скоро ще ги приближа или вече съм ги пресякъл. Вървях през цялата нощ, като определях курса си на север по звездите и отново премислях живота си, защото се опитвах да избягам от съня. Отново заедно с Дрот и Рош плувах в студената вода под Бел Кийп. Отново подменях дяволчето — играчка на Йозефина с открадната жаба. Отново протягах ръка да хвана дръжката на оръжието, което щеше да убие великия Водалус, и така спасявам и Текла, която все още е на свобода. Отново виждам аленочервената струйка под вратата на килията на Текла, Малрубиус се навежда над мен, Йонас изчезва в безкрайността между различните измерения. Отново играя с речни камъчета в двора до съборената стена, докато Текла едва не попада под копитата на бащиния ми жребец.

Дълго след като бях прекрачил и последната ограда, все още се страхувах от войниците на Самодържеца. Но след като само зърнах някакъв далечен патрул, станах и сметнах тяхната неефективност за част от общата дезорганизация, която цареше в държавата. Със или без моята помощ, Водалус съвсем сигурно щеше да разбие тези некадърници. Единственото, което му оставаше да направи, бе да реши кога да удари.

И въпреки всичко, хермафродитът в жълта роба, който знаеше паролата и комуто предадох съобщението на Водалус, без съмнение беше самият Самодържец — господарят на тези войници и господар на цялата държава, в границите, които го признаваха. Текла често го беше виждала, а тъй като нейните спомени вече бяха мои, знаех, че със сигурност е той. Не можех да си обясни тогава защо, след като Самодържецът е на страната на Водалус, Водалус продължава да се крие. (А и защо говореше за Самодържеца, сякаш му е слуга?) Опитвах се да се убедя, че всичко, което се случи в стаята-картина е било само сън, но щом пипнех торбичката на кръста си, се сещах, че стоманата вече не е там.

Мислейки си за Водалус, си спомних и за Ноктите, за които и самият Самодържец ми бе казал, че трябва колкото се може по-бързо да върна на жриците, наречени Пелерини. Извадих ги навън. Светлината им сега беше мека и различна. Не блестяха така, както пред маймуно-човеците, нито пък бе мътна, както когато с Йонас бяхме в преддверието. Макар и само да лежаха на дланта ми, те ми приличаха на огромен басейн със синя вода, по-чиста от тази в цистерна, много по-чиста и от тази в Гиол, в която сякаш можех да се гмурна… Почувствах се изведнъж едновременно спокоен и разтревожен. Прибрах Ноктите в ботуша си и продължих да вървя.

Зората ме завари на тесен път, който се виеше из гора, по-загнила и от тази пред Стената на Несус. Хладните папратови арки, които имаше там, тук липсваха. Но затова пък имаше приличащи на човешки пръсти лози, вкопчили се в огромните махагони и дъждовни дървета, превръщайки техните дълги клони в ефирни зелени облаци и спуснати пищни завеси, отрупани с цветове. Птици, от неизвестни за мен видове, пееха над главата ми. Зърнах и една маймуна, която ако нямаше четири крайника, можех да сметна за съсухрен мъж с червеникава брада, който ме следеше от дърветата, някой по-високи и от кули. Когато повече не можех да вървя, открих едно сенчесто място под дебелите като колони корени, легнах и се завих с плаща си.

Някой път е трябвало да преследвам съня си, сякаш бе химера — наполовина въздух, наполовина легенда. Но този път той ме завладя отведнъж. Не бях още затворил очи, когато отново видях побеснелия гигант. Този път държах Терминус Ест, но той изглеждаше като безполезна палка. Вместо на сцената, ние бяхме стъпили на тесен парапет. От едната страна пламтяха фенерите на цяла армия, а от другата една–единствена малка капка изчезваше в лазурния басейн на Ноктите. Баландер вдига своя ужасен факел, а аз станах отново детската фигура, която бях видял на дъното на морето. Усещах и че гигантската жена не е далеч. Боздуганът се стовари надолу…

Когато се събудих беше вече следобед, а по гърдите ми вървеше керван от огненочервени мравки. Сред два-три часа ход под бледите листа на тази горда, но обречена гора, достигнах до прав, широк път. Вървях по него около час (когато сенките започнаха да се издължават) и спрях. Подуших въздуха и разбрах, че наистина мирише на запален огън. По това време бях вече изтощен от глад и забързах нататък.

[1] Петасос — широкопола шапка, носена от ловци и пътешественици в Древна Гърция. — Б.пр. ↑

26.

РАЗДЯЛА

Там, където пътят се пресичаше с друг, четирима души стояха около малък огън. Първо разпознах Йолента. Нейната аура превръщаше малката поляна в истински рай. В същия момент ме видя и Доркас и се затича да ме целуне. Зърнах лисичето лице на доктор Талос, надничащо над масивните рамене на Баландер.

Гигантът, който в друг случай трябваше веднага да разпозная, сега бе почти неузнаваем. Главата му беше омотана в мръсни бинтове, а гърбът му, вместо с черното провиснало палто, което носеше преди това, беше покрит с лепкав мехлем, който приличаше на восък и миришеше на застояла вода.

— Добра среща, добра среща! — извика доктор Талос. — Всички се чудехме какво ли е станало с теб. — Баландер ми показа с леко кимване на главата, че Доркас е била тази, която се е тревожила, нещо, което ми беше съвсем ясно и без този намек.

— Побягнах — отговорих му аз. — Същото е направила и Доркас. Учудвам се, че никой от вас не е бил убит.

— За малко и това щеше да се случи — съгласи се докторът.

Йолента сви рамене, карайки простото й изказване да прозвучи като изискана церемония.

— Аз също побягнах. — Тя притисна с ръце огромните си гърди. — Но не мисля, че бях много добре подготвена. А вие? Както и да е, в тъмното се сблъсках с един ликуващ, който ми каза, че не трябва повече да бягам, защото е готов да ме защитава. Но малко след това дойдоха няколко конника — как бих искала някога техните прекрасни животни да бъдат впрегнати в каляската ми! — сред които имаше някакъв офицер, който каза, че изобщо не се интересува от жените. Надявах се, че ще бъда отведена при Самодържеца, чиито пори са по-светли от звездите, също както е в пиесата. Но те накараха моя ликуващ да ме изостави и аз се върнах при трупата. — Тя посочи Баландер и доктор Талос. — Докторът тъкмо му слагаше мехлем и войниците смятаха да ги убият, макар да не желаеха да убиват и мен. След това обаче ги пощадиха, освободиха ни и ето ни тук.

— Открихме Доркас по обяд — добави доктор Талос. — Или по-точно тя ни откри, защото ние бавно пътувахме към планините. Бавно, защото макар и болен, Баландер е единственият, който може да носи багажа ни. Изоставихме голяма част от него в Двореца на Сюзерена, но има доста неща, които са ни необходими.

Бях учуден, че Баландер е само с леки обгаряния, а аз рече го смятах за мъртъв.

— Доктор Талос го спаси — каза Доркас. — Не е ли така, докторе? Макар че успяха да го заловят. Не знам как не ги убиха и двамата.

— Както виждаш, все още сме сред живите — каза усмихнато доктор Талос. — И макар да изживяхме толкова неприятности, вече сме богати. Баландер, покажи на Севериън парите.

Гигантът с болезнена гримаса се размърда и извади издута кожена кесия. Той погледна към доктора, сякаш очакваше допълнителни указания, а после развърза вървите и изсипа в огромната си шепа купчина новоизсечени кризоси.

Доктор Талос вдигна една от монетите и улови светлината.

— За колко време мислиш, че един рибар от езерото Дютурна ще издигне стени?

— Най-малко година — отговорих му аз.

— Две! Всеки ден, зиме и лете, в дъжд и пек, ние сме готови да раздаваме, макар и неохотно тези парченца мед. Сега ще имаме петдесетина мъже, които ще ни помогнат да издигнем отново къщите си. Почакай и ще видиш!

— Ако се съгласят да работят — добави Баландер с плътния си басов глас.

Рижият доктор бързо се извъртя към него.

— Ще работят! Бъди сигурен в това! Нека ти кажа, че научих нещо последния път.

Реших да ги прекъсна.

— Предполагам, че част от тези пари е и моя, а също и на тези две жени. Нали така?

— О, да! — успокои ме доктор Талос. — Щях да забравя. Жените вече си получиха своето. Половината от това тук е твое. Все пак, нямаше да получим нищо, ако не беше ти. — Той взе монетите от шепата на великана и ги сложи на две купчинки пред себе си.

В началото предположих, че той само иска да изтъкне заслугите ми за успеха на представлението, което не бе далеч от истината. Но Доркас вече беше усетила, че зад думите му се крие нещо повече и побърза да попита:

— Какво имате предвид, докторе?

Лисичето му лице се разшири в усмивка.

— Севериън има доста влиятелни приятели. Аз отдавна го подозирах. Какво всъщност цели един палач, който кръстосва пътищата като скитник? Това е твърде много за преглъщане дори и от Баландер, а моето гърло е много по-тясно.

— Дори и да имам такива приятели, аз очевидно не ги познавам — отговорих му аз.

Купчинките вече бяха на еднакво ниво и докторът прибута едната към мен, а другата върна на гиганта.

— В началото, когато те открих в леглото на Баландер, сметнах, че си изпратен да ни предупредиш да се откажем от пиесата. Може би си забелязал, че донякъде тя е твърде критична към властта на Самодържеца.

— Но само донякъде — добави ядно Йолента.

— Все пак, да се изпрати палач от Цитаделата да сплаши трупа от странстващи актьори, ще е една напълно абсурдна реакция. Но по-късно осъзнах, че самият факт, че сме актьори, ти е послужил като отлично прикритие. Съвсем малко могат да заподозрат, че служител на Самодържеца може да се обвърже с подобно занимание. Специално за теб написах ролята на помощник-инквизитора, за да имаш основателна причина да приемеш ролята.

— Дотук нищо не разбирам.

— Но аз нямам никакво намерение да искам от теб да пристъпваш клетвата си. Вчера, докато репетирахме, пристигна един високопоставен служител от Двореца на Сюзерена. Мисля, че беше агент — ухо на властта. Дойде и попита дали ние сме трупата, в която ти участваш, и дали ще играеш тази вечер. Вие с Йолента по това време отсъствахте, но аз му отговорих утвърдително. Тогава служителят ме попита каква част получаваш от заработените пари и каза, че е бил натоварен да ни заплати за предстоящото представление. Това, че си получихме парите предварително, си беше чист късмет, защото точно сега големият глупчо реши да побеснее и да се нахвърли на публиката.

Това беше един от малкото случаи, в които Баландер показа, че е засегнат от саркастичната забележка на доктора. Макар и очевидно да му костваше остри болки, той се извъртя така, че да не гледа към нас.

Също както когато Доркас ми каза, че съм спал в палатката на доктор Талос сам и аз се престорих, че е така, гигантът сега си даде вид, че е сам на поляната, а около него подскачат дребни животинки или домашни любимци, които само му досаждат и го изморяват.

— Той вече заплати за своята необмисленост — казах аз. — Изглежда, че е лошо изгорен.

Докторът кимна.

— Всъщност Баландер имаше голям късмет. Хиеродулите намалиха силата на лъчите си и се опитаха да го върнат обратно, вместо да го убият. Той живее само благодарение на тяхното снизхождение и плътта му ще се регенерира.

— Искаш да кажеш „излекува“? — измърмори Доркас.

— Вярвам, че ще се оправи. Толкова ми е мъчно за него!

— Твоето сърце е нежно и състрадателно — отбеляза докторът. — Дори прекалено нежно. Но Баландер все още расте, а раните на малките деца бързо заздравяват.

— Все още расте?! — учудих се аз — Но част от косата му вече е побеляла.

— Може би той израства с побеляла коса — засмя се докторът. — Но сега, скъпи приятели — той се изправи и изтупа праха от панталоните си — сега стигнахме, както се казва в поемата, до мястото, където хората се разделят в различни посоки. Ние спряхме тук, Севериън, не само защото сме изморени, но и защото тук се срещат пътищата за Тракс и за езерото Дютурна и нашето родно село. Не бях склонен да преминавам този кръстопът, защото не губех надежда, че си останал жив и ще можеш да получиш твоята част от приходите. Но и това вече е изпълнено. Ако ти се наложи да се свържеш със своите благодетели от Двореца на Сюзерена, трябва да им кажеш, че съм постъпил честно с всички.

Купчината лъскави монети все още стоеше недокосната пред мен.

— Това е поне сто пъти над сумата, която съм очаквал да получа — казах аз. — Но добре. Разбира се. — Взех монетите и ги сложих в торбичката на колана си.

Доркас и Йолента си размениха бърз поглед.

— Аз смятам да тръгна със Севериън. Ако той наистина отива в Тракс — каза Доркас.

Йолента вдигна ръка, като явно очакваше докторът да й помогне да стане, ала той каза:

— Баландер и аз ще пътуваме сами. Ще вървим, без да спираме през цялата нощ. Ще ни липсвате всички, но времето за раздяла вече настъпи. Доркас, детето ми, искрено се радвам, че ще има кой да те защитава. — Ръката на Йолента се отпусна върху бедрото й. — Хайде, Баландер, потегляме.

Гигантът тромаво се надигна и макар да не издаде нито звук, видях колко усилия и болка му струваше това. Превръзките му вече бяха мокри от пот и кръв. Знаех какво трябва да направя и казах:

— Баландер и аз трябва да поговорим насаме. Мога ли да помоля всички ви да се отдалечите за малко на стотина крачки?

Жените изпълниха това, за което ги помолих. Доркас тръгна по единия път, а Йолента — след като Доркас й помогна да стане — по другия. Само докторът остана на мястото си и трябваше отново да повторя молбата си.

— Искаш и аз да се отдалеча? Но това е безсмислено. Баландер веднага ще ми каже всичко, щом отново бъдем заедно. Йолента! Върни се тук, скъпа.

— Но тя се отдалечи по моя молба.

— Да, но тя върви по погрешен път и аз не мога да го допусна. Йолента!

— Докторе, искам само да помогна на твоя приятел, роб или какъвто ти е там.

Съвсем неочаквано изпод превръзките се чу плътният глас на Баландер:

— Аз съм неговият господар.

— Точно така — съгласи се докторът, събра купчината монети от земята и ги пъхна в джоба на великана.

Йолента бавно се върна при нас. На красивото й лице имаше следи от сълзи.

— Докторе, може ли да дойда с вас?

— Разбира се, че не — каза студено той, сякаш отказваше на дете второ парче торта.

Йолента се отпусна на земята.

Аз обърнах глава към гиганта.

— Баландер, мога да ти помогна. Преди известно време един мой приятел също беше тежко изгорен, но аз успях да го излекувам. Само че не мога да го направя, докато Йолента и доктор Талос ме гледат. Ще дойдеш ли малко по-надолу, ето там, зад онези храсти?

Бавно, главата на гиганта се завъртя в двете посоки.

— Той знае какво успокоително средство му предлагаш — засмя се доктор Талос. — Баландер сам го е предлагал на много хора, но обича прекалено много собствения си живот.

— Предлагам му живот, а не смърт.

— Така ли?! — попита докторът. — А къде е сега този твой приятел?

Гигантът вече беше хванал дръжките на своята ръчна количка.

— Баландер — казах му аз — знаеш ли кой е Помирителят?

— Това е било много, много отдавна — отговори Баландер. — Сега това няма никакво значение.

Той тръгна по пътя, по който не беше тръгнала Доркас. Доктор Талос го последва на няколко крачки, а Йолента се вкопчи в ръката му. Той се спря и се обърна към мен.

— Севериън, пазил си толкова много затворници според това, което си ми разказвал за себе си. Ако Баландер ти даде един кризос ще задържиш ли това същество, докато се отдалечим достатъчно?

Бях ужасно разочарован, че не ми позволиха да излекувам гиганта, но успях да кажа:

— Като член на братството не мога да вземам комисионна от никой друг, освен от официални лица на служебни постове.

— Тогава ще я убием, щом вие си тръгнете.

— Това е проблем между нея и вас — отговорих му аз и тръгнах след Доркас.

Не бях изминал дори и стотина крачки, когато се чуха писъците на Йолента. Доркас стисна силно ръката ми и ме попита какво става. Казах й за заплахата на доктора.

— И ти я изостави?

— Не вярвах, че говори сериозно.

Ние тутакси се обърнахме и се втурнахме назад. Изминахме най-много десетина крачки, когато писъците секнаха и чухме само пукането на умиращи листа. Затичахме се още по-бързо, но докато стигнем кръстопътя, аз вече усещах, че сме закъснели. Ако трябва да кажа истината, бързах единствено, защото Доркас щеше да е разочарована, ако не го сторя.

Оказа се, че съм грешал, смятайки Йолента за мъртва. Когато взехме последния завой, я видяхме да тича към нас. Коленете й се удряха едно в друго, очевидно по причина на широките й бедра. Ръцете й бяха на гърдите, за да ги придържат. Разкошната й златисторижа коса падаше над очите й, а прозрачното й наметало висеше на парцали. Доркас я прегърна и тя припадна.

— Мръсници, пребили са я!

— Преди малко се страхувахме, че може да са я убили. — Разгледах следите от удари по красивия й гръб. — Мисля, че това са следи от бастуна на доктора. Имала е късмет, че не е заповядал на Баландер да я спре.

— Но какво ще правим сега с нея?

— Може да опитаме с това — казах аз и извадих Ноктите от ботуша си и й ги показах. — Спомняш ли си за това, което открихме в моята торбичка? Ти май каза тогава, че не са истински скъпоценен камък. Може и така да е, но понякога са ми помагали да излекувам болни хора. Исках с тях да помогна и на Баландер, но той не ми позволи.

Задържах Ноктите над главата на Йолента, после ги прикарах по синините на гърба й, но те не заблестяха по-ярко, а и на нея не й стана по-добре.

— За съжаление, не действат. Изглежда ще трябва да я нося на гръб.

— По-добре я преметни през рамо, защото гърбът й е в рани.

Доркас взе Терминус Ест, а аз направих това, което тя предложи, и открих, че Йолента тежи като мъж. Доста дълго се тътрихме така под балдахина от листа, докато най-накрая Йолента не отвори очи. Дори и да не можеше да върви и да стои изправена, тя прокара пръсти, за да среши прекрасната си коса и да ни покаже мокрото си от сълзи овално лице.

— Докторът не искаше да ме вземе с него — изплака тя.

— Изглежда — съгласи се Доркас, говорейки й така, сякаш Йолента бе с години по-млада от нея.

— Аз ще бъда унищожена.

Попитах я защо казва подобно нещо, но тя само поклати глава и попита:

— Може ли да дойда с теб, Севериън? Нямам никакви пари. Баландер ми взе всичко, което ми плати докторът. — Тя хвърли многозначителен поглед към Доркас. — Тя също има пари, дори повече от мен. Толкова, колкото даде докторът и на теб.

— Той знае това — отвърна й Доркас. — Знае също, че всички пари, които имам, са и негови, ако желае.

Реших да променя темата.

— Тогава знайте и двете, че може да не отида направо в Тракс. Налага се първо да открия Пелерините.

Йолента ме погледна така, сякаш не бях с всичкия си.

— Чувала съм, че обикалят света. А и между другото, не приемат мъже.

— Не смятам да се присъединявам към тях, а само да ги открия. Последните новини, които чух, гласяха, че отиват на север. Ще трябва да ги открия, дори това да означава пак да сменя посоката.

— Отивам там, където и ти — заяви Доркас. — Дори и да не е в Тракс.

— Аз пък не отивам никъде — въздъхна Йолента.

Не след дълго, когато вече не трябваше да подкрепяме Йолента, аз и Доркас тръгнахме по-бързо и я оставихме зад себе си. Повървяхме малко и се обърнахме да видим дали ни следва. Тя вече не плачеше, но аз трудно разпознах красавицата от трупата на доктор Талос. Тя държеше гордо изправена главата си. Някога раменете й бяха изопнати назад, а великолепните й очи блестяха като изумруди. Сега те бяха приведени от умора, а погледът й бе забит в земята.

— За какво си говорихте с доктора и гиганта? — попита Доркас, когато Йолента вече не се виждаше.

— А ти не чу ли?

— Само веднъж каза нещо по-силно, което чух. И то беше: „Знаеш ли кой е Помирителя?“ Не разбрах дали чакаше отговор или се опитваше да научиш нещо повече за него.

— Да, права си. Знам съвсем малко за него, дори нищо. Виждал съм снимки, но те са толкова различни, че не може да са на един и същ човек.

— Носят се легенди.

— Повечето от тези, които аз съм чувал, звучат направо абсурдно. Как бих искал Йонас да е тук! Той щеше да се погрижи за Йолента и да ни разкаже за Помирителя. С Йонас се срещнахме при Портата на скръбта, помниш ли? Той яздеше кобила и ми стана приятел. Много добър приятел за известно време.

— Къде е той сега?

— Това ме попита и доктор Талос. Не знам, а и не искам да говоря за това. Кажи ми за Помирителя, ако знаеш нещо.

Без съмнение това може да прозвучи глупаво, но веднага щом споменах името, усетих тишината на гората да ме притиска като тежест. Въздишките на вятъра в клоните на дърветата можеха да са въздишки от леглото на тежко болен човек. Бледозеленото на жадните за светлина листа бяха като пребледнелите лица на гладуващи деца.

— Никой не знае много за него — каза Доркас. — Аз може би знам по-малко от това, което и ти самият. Дори не си спомням как съм го научила. Някои казват, че бил дребен като момче. Други пък че изобщо не бил човек, пито пък какоген, а някаква мисъл, която се материализирала пред нас. Бил свръхинтелигентен и нашата действителност му се струвала като хартиен театър в асортимента на продавач на играчки. Разказва се как хванал за ръка една умираща жена, а в другата взел звезда. Така успял да помири Вселената с човечеството, слагайки край на старата вражда. Той притежавал способността да изчезва, а след това отново да се появява, когато всички го смятали за мъртъв. Можел да се превръща в животно, да говори с човешки глас. Появявал се на някои религиозни жени под формата на роза.

— Както на Света Катерина при нейната екзекуция.

— Чувала съм и по-мрачни легенди — каза Доркас.

— Разкажи ми ги.

— Те ме плашат — отвърна тя. — А и вече почти не си ги спомням. Твоята кафява книга не споменава ли нещо за тях?

Аз веднага извадих книгата, но не беше удобно да се чете в движение и отново я прибрах. Отложих четенето за по-късно, когато трябваше да спрем някъде, за да си починем.

27.

НА ПЪТ ЗА ТРАКС

Продължихме нашия път през поразената гора, докато имаше светлина. Един час след като притъмня, достигнахме до брега на река, по-малка и по-бърза от Гиол. Тук можехме да видим осветените от луната безкрайни полета от камъш на другата страна, които се поклащаха дружно от нощния вятър. Йолента хленчеше малко след нас и по настояване на Доркас спряхме, за да я изчакаме. Не можех да похабя прекрасното острие на Терминус Ест, за да насека дърва за огън, а клоните около нас бяха навлажнени, порести и олекнали от гниенето. За наша радост реката беше изхвърлила на брега изобилие от криви, сухи пръчки с различна големина.

Събрахме достатъчно от тях и ги стъкнах, но тогава си спомних, че съм се разделил с парчето стомана, което ми служеше като огниво. Бях го оставил при Самодържеца, който без никакво съмнение бе „високопоставеният служител“, който бе напълнил шепите на доктор Талос с монети. Доркас извади кремък, стомана и прахан от оскъдния си багаж и съвсем скоро ние се наслаждавахме на приятната топлина на пукащия буен огън. Йолента се страхуваше от диви зверове и се наложи да й обясня, че войниците на Самодържеца не биха оставили подобни опасни същества да се разхождат близо Двореца на Сюзерена. За нейно успокоение сложихме три по-дебели дървета, така че да се запалят от единия край и при нужда да ги грабнем и да се отбраняваме от зверовете, ако изобщо се появят такива.

Пушекът прогони комарите и ние легнахме по гръб, наблюдавайки как искрите отлитат нагоре. Много по-високо във въздуха се виждаха светлините на летателните апарати, които се движеха в различни посоки и изпълваха небето с фалшива зора. Това бяха министрите и генералите на Самодържеца, които се връщаха в двореца или отиваха на война. Ние с Доркас размишлявахме какво могат да си мислят тези хора, когато погледнеха надолу. Зърнахме нашата яркочервена звезда и решихме, че и те навярно си мислят същото, което и ние за тях. Задавахме си въпроса кои са, къде отиват и защо го правят. Доркас ми изпя една песен — песен за момиче, което се скита през пролетта в малка горичка, тъгува за приятелите си от миналата година и падналите, гниещи листа.

Йолента бе легнала между огъня и водата. Предполагам, че така се чувстваше в безопасност. Ние с Доркас бяхме от другата страна на огъня, не само защото искахме да останем сами, но и защото Доркас ми каза, че не харесва бученето на течащата буйно вода.

— Също и червеите — добави тя. — Ами голямата, абаносова змия, която сега не е гладна, но знае, че сме наблизо и се готви да ни погълне, когато усети глад? Не се ли страхуваш от змии, Севериън?

Знаех, че Текла се страхуваше и част от нейния страх сега се беше прибавил в съзнанието ми. Кимнах.

— Чувала съм, че в горещите гори на север, Самодържеца на всички влечуги е Уроборос — братът на Абая. Неколцина ловци открили неговата бърлога и я сметнали за тунел, който слиза под морското дъно. Слезли надолу, но това била устата му. Преминали в гърлото му и продължили да вървят. Те били отдавна мъртви, макар и да се смятали за живи. Други пък разказват, че Уроборос е просто голяма река, която тече към морето, което я поглъща.

Докато говореше, Доркас се приближи по-близо към мен и аз я прегърнах. Знаех, че иска да се любим, макар и да не бяхме сигурни, че Йолента е заспала от другата страна на огъня. От време на време тя се размърдваше, може би защото широките й бедра, тесен кръст, огромни гърди и дълга коса я бяха обвили точно като змия. Доркас надигна дребното си, тъжно лице и аз я целунах. Когато телата ни се притиснаха, усетих как нейното трепери от желание.

— Студено ми е — прошепна тя.

Доркас се оказа гола. Не бях видял кога се е съблякла. Загърнах я с плаща си и усетих, че кожата й, също както и моята, е топла от огъня. Малките й ръце се плъзнаха под дрехите ми и започнаха да ме галят.

— Толкова е хубаво — промълви тя. — Обичам да си нежен. — А след това каза, макар и преди да бяхме спали заедно: — Не съм ли прекалено малка за теб?

Когато се събудих, луната (почти не беше за вярване, че това е същата луна, която ми показваше пътя през градините на Двореца на Сюзерена) вече почти беше изместена от издигащия се западен хоризонт. Нейната бледозелена светлина все още заливаше реката и придаваше на всяка вълничка сянката на по-голяма вълна.

Чувствах се напрегнат, без да знам защо. Страховете на Йолента от нападение на зверове вече не ми изглеждаха толкова глупави. Изправих се и сложих още дърва на загасващия огън. Спомних си за ноктюлите, за които Йонас каза, че ги изпращат през нощта, а после и за съществото от преддверието. Над главата ми кръжаха нощни птици — не само сови, които гнездяха в изобилие в разрушените кули на Цитаделата, а и птици от други видове, някои с раздвоени или разстроени като вилици опашки. Те прелитаха над водата и я докосваха с крила. Понякога от дърво на дърво прехвърчаха и нощни пеперуди, но много по-големи, отколкото бях виждал досега. Шарените им крила бяха с дължина на човешка ръка от рамото до пръстите и те си говореха, също както нас хората, но на някакъв странен, писклив език, който нямаше как да разбера.

След като разпалих огъня, се уверих, че мечът ми е до мен и погледнах невинното лице на Доркас. Големите, нежни мигли бяха затворени от съня и аз отново легнах до нея, за да погледам полета на птиците на фона на съзвездията и да се отдам на спомени, които без значение колко горчиви или приятни са за мен, никога не мога да излича.

Опитах се да си спомня празненството в деня на Света Катерина, което се беше състояло близо година след като станах капитан на послушниците. Не бях се още концентрирал върху подготовката за тържеството, когато други спомени неочаквано връхлетяха съзнанието ми. Надигах в кухнята чаша крадено вино, но открих, че тя се е, превърнала с женска гръд, от която тече топло мляко. Това беше гърдата на майка ми и аз вече трудно сдържах въодушевлението си (което съвсем лесно можеше да изтрие спомена), че най-после съм успял да я видя, след толкова безплодни опити. Ръцете ми най-после се вдигнаха да я прегърнат, но без преди това да погледна лицето й. Майка ми, след като аз бях палач, определено не трябваше да има гърди. Сивотата, която виждах на предела на зрението си, беше металът на стената в нейната килия. Скоро тя щеше да бъде отведена и да пищи в Апаратус или с Огърлицата на Алоин. Опитах се да я задържа, да й кажа, че някога отново ще се върна при нея, но тя бързо се стопи като мъгла, носена от вятъра.

Бях отново дете… момиченце… бях Текла. Намирах се в прекрасна зала, прозорците, на която бяха огледални. Те едновременно излъчваха и отразяваха. Около мен имаше красиви жени, всички поне два пъти по-високи от мен. На повечето от тях им липсваха част от дрехите. Въздухът беше душен и ухаеше приятно. Търсех някого и гледах гримираните лица на тези красиви, почти прекрасни жени и вече се съмнявах, че ще го открия. По страните ми потекоха сълзи. Три жени веднага се затичаха към мен и аз огледах лицата на всяка поотделно. Когато очите им срещнаха светлината, видях, че от прекрасните устни на една от тях излизат подобни на паяжина тънки крила.

— Севериън!

Изправих се, несигурен кога спомените и сънят ми са се слели. Този нежен, плътен глас… Бях сигурен, че съм го чувал и преди, но не можех да си спомня къде. Луната вече почти се скриваше зад западния хоризонт, а огъня замираше за втори път. Доркас беше отхвърлила настрани парцаливите завивки и красивото й като на фея тяло спеше, изложено на нощния въздух. Видях, че бледата й кожа изглежда още по-бледа на светлината на отиващата си луна, освен на местата, които се осветяваха в червено от тлеещите въглени. Почувствах желание, което не бях изпитвал досега в живота си. То беше по-силно от това, което изпитвах, когато притиснах Аджиа на Адамниевите стъпала, по-силно от това, когато видях Йолента на сцената на доктор Талос и дори по-силно от това, което изпитвах, бързайки към килията на Текла. Не, аз не желаех по познатия начин Доркас. Само преди малко бях й се насладил и смятах, че тя ме обича, защото предполагах, че нямаше да ме приеме с такава готовност, по-голяма дори от тази, с която Йолента ме бе приела преди представлението.

Нито пък Йолента, която лежеше от другата страна на огъня и похъркаше. Всъщност, желаех ги и двете. А също и Текла, и безименната проститутка, които наподобяваше Текла в Лазурния дом. Също и нейната приятелка, която пък приличаше на Теа и бях срещнал по стълбите на Двореца на Сюзерена. Желаех още Аджиа, Валерия, Морвена и още хиляди други жени. Спомних си за вещиците, за тяхната лудост и дивите им танци в Стария двор по време на дъждовните нощи, а също и хладната, девствена красота на облечените в червени мантии Пелерини.

— Севериън…

Това вече не беше сън. Унесените птици, които спяха по клоните на дърветата над нас, се разпърхаха при този звук. Извадих Терминус Ест и оставих първия светлик на зората да проблесне по острието й, така че този, който бе извикал, да знае, че съм въоръжен.

Отново беше тихо — по-тихо отколкото през цялата нощ. Аз чаках извърнал глава, търсещ онзи, който бе извикал името ми, макар и да знаех, че първо трябва да установя точната посока, от която е дошъл гласът. Доркас се размърда и изпъшка нещо насън, но нито тя, нито Йолента се бяха събудили. Нямаше други звуци, освен пукането на сухите съчки в огъня, утринният вятър в листата на дървета и клокоченето на бързия поток.

— Къде си? — попитах аз, но не получих отговор.

Една сребриста риба подскочи с плясък във въздуха над водата и после отново настъпи тишина.

— Севериън…

Колкото и плътен, това бе женски глас, тръпнещ от желание, пропит от страст. Спомних си за Аджиа и не прибрах меча си в ножницата.

— Пясъчният нанос…

Страхувах се, че това може да е хитрост, само и само да обърна гръб към дърветата. Аз предпазливо се извърнах към реката и видях наноса на около двеста крачки от огъня.

— Ела при мен.

Това не беше хитрост или поне не такава, каквото първоначално смятах. Гласът идваше откъм течението.

— Ела. Моля те! Не те чувам там, където си сега.

— Не съм говорил, та да ме чуеш — казах аз, но отговор не последва.

Чаках и се колебаех да оставя Доркас и Йолента сами.

— Моля те. Когато слънцето докосне тази вода, трябва да си вървя. Може би няма да имам друг шанс.

Малката река беше по-широка при наноса, отколкото над или под него. Аз тръгнах по жълтеникавия пясък, без да си намокря краката почти до средата на потока. От лявата страна зеленикавата вода се стесни и стана по-дълбока. От дясната имаше малък, но също така дълбок около двайсет стъпки вир и тук, въпреки бързото течение, повърхността оставаше ясна и спокойна. Аз стоях с Терминус Ест и върхът му между краката си.

— Тук съм — казах аз. — Къде си ти? Чуваш ли ме?

Сякаш самата река ми отговори, защото три риби веднага подскочиха и предизвикаха серия от малки експлозии по гладката като огледало повърхност. Мокасин[1] с кафяв гръб, нашарен със златисти и черни ивици, премина почти до върховете на ботушите ми, извъртя се сякаш да сплаши игривите риби, изсъска и се отдалечи с лениви извивки. Тялото на змията беше дебело почти колкото ръката ми.

— Не се страхувай. Погледни. Виж ме. Знай, че няма да ти причиня нищо лошо.

Водата си беше зелена и преди, но сега стана още по-зелена. Там се извиваха хиляди нефритени пипала, без нито едно от тях да се покаже на повърхността. Докато гледах, прекалено впечатлен, за да се изплаша, между тях се появи бял диск, широк около три крачки и започна бавно да се издига нагоре.

Когато дойде на няколко лакътя от повърхността, разбрах какво е това, и то най-вече, защото съществото отвори очи. Изпод водата ме гледаше лице на жена, която спокойно можеше да подмята Баландер като играчка. Очите й бяха яркочервени, а устата й — оградена с устни, толкова тъмноморави, че отначало изобщо не предположих, че са устни. Зад тях се редеше армия от остри зъби, а зелените пипала, които плуваха около лицето й, бяха нейните коси.

— Трябваше да дойда за теб, Севериън — каза тя. — Не, този път не сънуваш.

[1] Мокасин — силно отровна водна змия (Agkistrodon piscicorus). — Б.пр. ↑

28.

ОДАЛИСКАТА НА АБАЯ

— Някога те видях в съня си — казах аз и съзрях смътно голото й тяло под водата, огромно и блестящо.

— Наблюдавахме гиганта и така те открихме. Уви, много бързо те загубихме, когато вие двамата се разделихте. Тогава ти си мислеше, че си омразен на всички, без да знаеш колко всъщност си обичан. Моретата по целия свят се разтърсиха от нашата скръб по теб. Вълните отрониха солени сълзи и отчаяно се заблъскаха в крайбрежните скали.

— А какво е това, което искаш от мен?

— Само твоята любов. Само твоята любов…

Дясната й ръка се издигна към повърхността и остана да се носи там като сал от пет бели дънера. Това несъмнено беше длан, голяма също колкото тази, на която великанът човекоядец пазел картата на царството си.

— Не съм ли красива? Къде си виждал устни, по-морави от моите, и кожа, по-бяла от моята?

— Толкова си красива, че дъхът ми спира — признах аз. — Но мога ли да те попитам защо си наблюдавала Баландер, когато се срещнах с него? Защо не си наблюдавала мен?

— Следяхме гиганта, защото той расте. По това ние си приличаме. Той е като нас и нашия съпруг и баща Абая. Някога той трябва да слезе под водата, защото сушата вече няма да може да издържа теглото му. Но ти можеш да дойдеш, ако пожелаеш и още сега. Ще можеш да дишаш — с помощта на нашите подаръци — толкова лесно, колкото дишаш и този рядък въздух. Когато пожелаеш след това, ще можеш да се върнеш на земята и да сложиш короната си. Тази река се нарича Сифизус и се влива в Гиол, а Гиол в спокойното, голямо море. Там можеш да яздиш делфин сред развълнуваните от теченията полета от корали и перлени миди. Сестрите ми и аз ще ти покажем погребаните градове, които древните хора са построили, а вие, следващите поколения, напълно сте забравили.

— Но аз нямам корона — отвърнах й аз. — Сигурно ме вземаш за някой друг?

— Всички ние там, в червените и белите паркове, където са училищата на лъвските риби, ще бъдем твои.

Ундината[1] говореше и бавно повдигна брадичката си, оставяйки цялото й лице да потъне на еднаква дълбочина и наполовина да се покаже над повърхността. Последва го и бялата й шия, а после и гърдите й с тъмночервени зърна изникнаха над водата. Малките вълнички вече ги галеха от всички страни. От дъното се издигнаха хиляди малки мехурчета. Тя се изпъна за миг в цялата си дължина по течението. Беше дълга поне четирийсет лакътя от белите й като алабастър стъпала до развятата зелена коса.

Никой, който чете тези редове, вероятно няма да разбере как бях привлечен към тази чудовищна жена. Искаше ми се да й повярвам и да тръгна с нея, така, както давещ се иска да си поеме глътка въздух. Ако бях приел нейните обещания, трябваше да забравя всичко останало и да се гмурна във водата.

— Ти наистина имаш корона, макар и още да не знаеш за нея. Нима мислиш, че ние, които плуваме в толкова много води, дори и сред звездите, живеем само в едно време? Сякаш беше вчера, когато ти легна на дланта ми и аз те издигнах над сплъстените водорасли, за да не се удавиш в Гиол и ето, сега говоря с теб.

— Дай ми силата да дишам под водата — казах аз. — Ще го изпробвам от другата страна на наноса. Ако това, което казваш, е истина, ще дойда с теб.

Гледах как се движат огромните й устни. Не знаех колко силно говори под водата, но няколко риби отново подскочиха при следващите й думи.

— Това не е толкова лесно. Трябва първо да ми се довериш и после да дойдеш с мен. Хайде!

Тя протегна ръка към мен, но в същия момент чух ужасения вик за помощ на Доркас.

Обърнах се и побягнах към нея. Все пак, ако ундината беше почакала, можех и да се върна, но тя не го направи. Самата река сякаш се надигна от леглото си с рев като от разбиваща се океанска вълна. Сякаш цяло езеро се изсипа върху главата ми, блъсна ме като цунами и ме запремята като суха пръчка. Малко по-късно, когато успях да се свестя, открих, че съм изхвърлен по-нагоре на брега, мокър, натъртен и без меч. На около петдесет крачки по-надолу ундината издигна бялото си тяло наполовина от водата. Без подкрепата на водата нейната плът висеше по костите й и изглеждаше така, сякаш всеки момент ще ги пречупи под тежестта си, а косата й падаше свободно и метеше пясъка. Видях, че от ноздрите й тече вода, примесена с кръв.

Побягнах и докато стигнах до огъня, ундината беше изчезнала и на нейното място във водата имаше малък водовъртеж, оцветен в черно от тинята по дъното. Лицето на Доркас, точно обратното — беше бледо като на смъртник.

— Какво беше това? — прошепна тя. — Къде беше?

— Значи и ти си я видяла. Страхувах се, че…

— Това беше ужасно! — Доркас се хвърли в ръцете ми и притисна тяло до моето. — Ужасно!

— Но ти не извика заради това? Не си могла да я видиш оттук, преди да се надигне от вира.

Доркас безмълвно ми посочи към отсрещната страна на огъня и видях, че земята, където бе лежала Йолента, е пропита с кръв.

На китката на лявата й ръка имаше два близки един до друг разреза с дължината на палец. Аз тутакси докоснах раните с Ноктите, но кръвта, която бликаше оттам, отказваше да се съсири. След като няколкото превръзки, които направихме от парцаливите дрехи на Доркас, бързо прогизнаха, аз изварих в малкия тиган игла и конец и заших раната. През цялото време Йолента изглеждаше в несвяст. Тя отвори на няколко пъти очи, но те оставаха безизразни. Проговори само един път и каза:

— Сега виждате, че този, който уважава вашата божественост, ще одобри и насърчи всичко, което съм ви предложила. Преди Новото слънце да изгрее, нека започнем отначало. — Не успях веднага да разбера, че това е реплика, сходна с нейната роля в пиесата.

Когато раната на Йолента спря да кърви и двамата с Доркас я преместихме на чисто място и я измихме, аз тръгнах нагоре по течението на реката, за да търся меча си. След старателно претърсване на брега открих Терминус Ест по подаващия се от мокрия пясък топчест връх на дръжката му.

Почистих и омаслих острието, а след това се върнах, за да решим с Доркас какво ще правим. Разказах й съня, който бях сънувал нощта, преди да срещна доктор Талос и Баландер, а след това как съм чул гласа на ундината докато те с Йолента са спали, а също и това, което сме си говорили.

— Мислиш ли, че тя все още е там? — попита Доркас. — Ти беше ей там, когато намери меча си. Дали не те е видяла, ако все още е била на дъното?

Поклатих глава.

— Не ми се вярва. Тя по някакъв начин се нарани, когато се опита да излезе от реката и да ме спре. А от белотата на кожата й съдя, че не може да остане в река, по-малка от Гиол под лъчите на слънцето. Не знам. Дори и все още да е била там, не можех да я видя, защото водата вече беше много мътна.

Тази сутрин Доркас изглеждаше по-красива от всякога. Беше седнала на земята, подпряла брадичка на коляното си, загледана в облаците на изток, които се оцветяваха във вишневочервено и огненожълто от вечната мистерия на зората. След кратко мълчание тя каза:

— Трябва да те е желала много силно.

— Искаш да кажеш, щом излезе от водата? Смятам, че преди да стане толкова голяма, е живяла на сушата и за момент е забравила, че вече не може да го прави.

— Но преди това е преплувала мътния Гиол и се е изкачила срещу течението на тази рекичка. Дори си мисля, че е щяла да те отвлече, но този речен нанос й е попречил и затова е решила да те извика. Това едва ли е било приятно пътуване за една от тези, които могат да шестват дори сред звездите.

— Вярваш ли й? — попитах аз.

— Когато бях с доктор Талос, а ти беше изчезнал, той и Йолента често ми казваха, че съм много наивна. Аз вярвах на хората, които срещахме по пътя, на нещата, които казваше Баландер, на нещата, които те си говореха помежду си. Сега е същото. Мисля, че хората, които наричат лъжци, много по-често казват истината от тези, които се смятат за честни. Толкова е просто! Ако историята, че ти е спасила живота не е истина, защо е трябвало да ти го казва. Само е можела да те изплаши, когато си спомниш за тази случка. Ако тя не пътува между звездите, е напълно безполезно да го изтъква. Виждам, че нещо те притеснява. Какво е то?

Не ми се искаше да й разказвам подробно за срещата ми със Самодържеца и затова казах:

— Неотдавна видях в една книга рисунката на същество, което живее в бездната. Имаше крила. Не като тези на птиците, а огромни, съчленени плоскости от тънък пигментиран материал. Крила, които могат да го издигнат и до звездите.

— В кафявата книга ли видя това? — попита заинтересувано Доркас.

— Не, в друга книга.

— Това ми напомни, че трябва да погледнем в твоята кафява книга дали не пише нещо за Помирителя. Все още ли е у теб?

Аз кимнах и я извадих. Беше влажна от водата и аз оставих слънчевите лъчи да паднат на страниците, а ветровете, които галят лицето на Ърт, да си поиграят с тях. След това те започнаха нежно да се разгръщат и пред очите ни оживяха картини на мъже, жени и страховити чудовища. Те са запечатани ясно в съзнанието ми и досега. Случайно някои фрази или къси пасажи проблясваха и потъмняваха от попадащата върху металическото мастило светлина — „бездушен боец“, „прозрачно жълто“, а по-нататък „Древни времена, древен свят“ и „Адът няма граници. Където ние сме, е Ад, Адът е, където сме и трябва да бъдем“.

— Не искаш ли да четем сега?

— Не. По-добре ми кажи какво се случи с Йолента.

— Не знам. Спях и сънувах това, което често сънувам, отидох в магазина за играчки. До стените имаше рафтове, отрупани с кукли, а в средата му — кладенец. На парапета му също стояха кукли. Спомних си, че си помислих — бебето ми е прекалено малко, за да има кукли. Но те бяха толкова красиви, а и аз не бях имала кукла от времето, когато бях малко момиченце. Така реших да купя една, за да й се радвам, докато бебето отрасне или пък да я сложа за красота до огледалото си. Посочих най-красивата кукла — една от тези, които стояха на парапета до кладенеца. Но когато продавачът я взе, видях, че това е Йолента и тя се изплъзва от ръцете му. Видях я как дълго пада надолу към черната вода. Тогава се стреснах и се събудих. Съвсем естествено първо погледнах към нея, за да видя дали е добре…

— И я видя, че кърви?

Доркас кимна и златисторусата й коса проблесна на слънчевите лъчи.

— Извиках те два пъти, а след това те видях долу на наноса. Това същество излезе от водата и се опита да те сграбчи.

— Няма причина да си толкова бледа — опитах се да я успокоя аз. — Йолента е била ухапана от някакво животно. Нямам представа какво, но съдейки по раната, било е доста малко. Така че, не трябва да се тревожим за рана, причинена от малко животно с остри зъби и лош нрав.

— Севериън, спомням си, че някой ми казваше за прилепите вампири, които живеели на север. Когато бях дете, някой ми разказваше за тях, за да ме сплаши. А когато станах по-голяма, веднъж в къщата влезе обикновен прилеп. Баща ми го уби и аз го попитах дали това е вампир и дали изобщо има подобни същества. Той ми отговори, че има, но живеят на север, във влажните гори, които са и центърът на света. Те хапели през нощта заспали хора и тревопасни животни. Слюнките им били отровни, а раната от зъбите им кървяла обилно. — Доркас замълча и погледна към гората. — Баща ми каза, че градът през цялата си история се е разраствал на север, покрай реката. Първоначално е бил само малко селце с коренни жители, което се намирало там, където Гиол се влива в морето. Ще бъде ужасно, когато къщите стигнат до районите, които обитават прилепите вампири, защото те денем ще могат да се прибират в запустелите сгради. Убедена съм, че хората от Двореца на Сюзерена вече са изпитали ужаса от срещата с тези същества. Не може да сме се отдалечили прекалено много.

— Съчувствам на Самодържеца — казах аз. — Но не мисля, че някога си говорила толкова много за миналото. Спомняш ли си баща си или пък къщата, в която е убил прилепа?

Доркас се изправи и макар да се опитваше да изглежда смела, видях, че трепери.

— Спомням си ги всяка сутрин след тези кошмарни сънища. Но, Севериън, трябва да тръгваме. Йолента е много слаба. Трябва да й намерим храна и чиста вода за пиене. Не можем да останем повече тук.

Самият аз бях гладен като вълк. Прибрах кафявата книга в торбата си и сложих добре омасления Терминус Ест в ножницата. През това време Доркас събра във вързоп малкото си имущество.

Тръгнахме и прегазихме реката доста по-нагоре от наноса. Йолента не можеше да върви сама и трябваше да я подкрепяме от двете страни. Лицето й беше изпито и макар да бе в съзнание, говореше съвсем рядко. А когато го правеше, казваше само една-две думи. За първи път забелязах колко са изтънели устните й и как долната е загубила своята твърдост и виси отпусната надолу, разкривайки посинелите й венци. Цялото й тяло, толкова жизнено и красиво вчера, днес беше омекнало като восък. Тя изглеждаше като повяхващо цвете, очакващо есента, а Доркас точно обратно — като красив, пролетен цвят.

Вървяхме по тесен прашен път, а от двете ни страни растеше много по-висока от главата ми тръстика. Открих, че отново мисля за това как само допреди известно време, макар да я познавах съвсем малко, бях пожелал Йолента. Паметта ми бе все така жива и аз се опияних, когато си припомних кога за първи път бях видял тази жена. Излязохме с Доркас от малка горичка и видяхме, че цялото пасище грее от светлините на сцената, построена от доктор Талос. Колко странно беше да я видя на следващата сутрин, когато тръгнахме на север, и да установя, че тя е също така красива, както и под бледото зарево на запалените факли.

Казват, че любовта и желанието са братовчеди, но аз не бях уверен до този момент, в който бялата ръка на Йолента се отпусна на врата ми. Но това не беше напълно истина. По-скоро любовта към жените беше тъмната страна на идеала, който си бях създал от мечтите си за Валерия, Текла, Аджиа и Доркас, а също и любовницата на Водалус, жената с гукащ глас, доведената сестра на Текла, Теа.

Ние си проправяхме път пред зелените стени от камъш и желанието ми към нея постепенно изчезна. Вече можех да я гледам само със съжаление. Открих обаче, че дори да мислех за нейната ограниченост, за зачервената й кожа, за тромавите й движения, аз все пак я обичах.

[1] Ундината — водна фея, русалка, която според средновековните суеверия, влиза в любовни отношения с хората или ги напада. — Б.пр. ↑

29.

ПАСТИРЪТ

През цялата сутрин вървяхме през полето от камъш, без да срещнем никой. Състоянието на Йолента, доколкото можех да преценя, нито се подобряваше, нито се влошавайте. Но за момент, може би от умората, глада и безмилостните лъчи на обедното слънце, ми се стори, че това е друга жена, която си спомням, но не мога да позная. Ала обърнех ли глава да я погледна, впечатлението бързо изчезваше.

Продължихме да вървим и без да говорим. Това беше първият път, откакто бях получил от учителя Палемон Терминус Ест, когато оръжието ми се видя излишна тежест. Неговият болдрик[1] вече беше протрил рамото ми.

Отсякох няколко стъбла тръстика и започнахме да я дъвчем и да пием сладкия й сок. Йолента постоянно беше жадна и не можеше да върви, без да я подкрепяме. Дори не можеше и да се подпира на тоягата, която й бях отсякъл. Налагаше се често да спираме, за да почиваме. Странно беше да се гледат тези дълги крака, красиво свързани, с фини колене и пищни бедра, да бъдат толкова безполезни и безпомощни.

След един ден път излязохме от блатната растителност и стъпихме в истинска пампа — море от трева. И тук имаше някакви дървета, но те бяха съвсем редки. Под тяхната сянка се излежаваха привързани хищни животни, които размахваха дългите си като камшици опашки, протегнали напред лапите си, също като човешки ръце.

Повечето от тях бяха ивичести тигри, често срещани животни за тези райони, но аз видях също и няколко акстроси и саблезъби смайлодонти. Някой бяха умрели, втори приличаха на купчини от кожа и кости, но трети издаваха звуци, които би трябвало да плашат събратята им или пък да покажат, че се готвят да нападнат дивите бикове.

Биковете бяха много по-голяма опасност за нас, от колко хищните котки. Стадата обикновено атакуваха всичко, което се движи, и затова ние бяхме принудени да се държим на достатъчно разстояние от тях, за да не попаднем в полезрението на късогледите им очи, а също по възможност да се придвижваме срещу вятъра. В тези случаи трябваше да оставя Доркас сама да помага на Йолента, а аз излизах напред, за да отклоня вниманието на животните от двете жени. Веднъж един по-едър мъжкар се отдели от стадото и ме атакува и аз трябваше да отскоча настрани и да му отсека главата. Накладохме огън от суха трева и хапнахме малко печено месо.

Вторият път, когато бях атакуван, си спомних как Ноктите бяха успокоили свирепите маймуночовеци. Извадих и свирепият, черен бик забави ход, приближи се и зарови муцуна в ръката ми. Махнах на Доркас и Йолента, качих ги на гърба му и го поведох напред, като държах близо до главата му Ноктите, така че да вижда синкавата светлина.

Към следващото дърво, към което се приближихме, беше завързан жив смайлодонт и аз си помислих, че всеки момент бикът може да се подплаши. Отминахме го без проблеми, но дълго време усещах жълтите му, големи колкото яйца на гълъб, очи да пронизват гърба ми. И моят език вече беше подут от жажда. Съжалих животното, дадох камъка на Доркас и се върнах да прережа кожените ремъци, с които бе завързано. Мислех си, че хищникът ще се опита да ме атакува, но той остана легнал на земята, без да има сили дори да помръдне. Нямах откъде да взема вода, за да му дам и единственото, което можех да направя, бе да продължа напред.

В ранния следобед видях, че високо над главите ни се вие лешояд. Спомних си, че на няколко пъти, когато по-големите послушници бяха заети с изпити, ние, по-малките, трябваше да излизаме и да хвърляме камъни по птиците, накацали по полуразрушената стена, за да не се подсилва мрачната слава на Цитаделата. Мисълта, че Йолента може да умре, беше непоносима. Струваше ми се, че бих дал всичките си пари, за да намеря лък, с който да сваля птицата. Уви, нямах такова оръжие и бях безпомощен срещу нея.

Не след дълго към първата птица се присъединиха още две, но много по-малки от нея. По яркото оцветяване на главите им, което се виждаше дори и от земята, ги определих като Cathartidae. Първата птица, чиито крила бяха с размах три пъти по-голям от този на другите, беше планински тераторнис. Те бяха известни с това, че нападат хората, изкачващи се в планината, издирайки лицата им с отровни си нокти и блъскайки ги с мощните си криле, за да паднат в някой пропаст и да намерят бързо смъртта си. Когато двете по-малки птици случайно се приближаваха до тераторниса, ние чувахме остър писък, който достигаше до нас от въздушния купол. Бях в мрачно настроение и когато птиците се приближиха, извадих меча си и го размахах заплашително.

Западният хоризонт се издигна и почти закри слънцето. Бяхме стигнали до ниска къща, почти колиба, построена от торф. Здрав, набит мъж с кожени гамаши седеше на пейката пред нея, пиеше мате и се правеше, че гледа бързо менящите се цветове на облаците. А всъщност истината беше съвсем друга. Бях сигурен, че ни е забелязал много отдавна, защото отлично се сливаше с кафявата фасада на своя дом, а ние бяхме движеща се точка, огряна от последните лъчи на слънцето.

Когато видях пастира, прибрах Ноктите, без да знам какво ще предприеме бикът, щом не го виждаше. Но нищо не се случи и той продължи тромаво да се движи напред с двете жени на гърба му. Стигнахме до къщата от торф и аз ги свалих долу, а бикът вдигна муцуната си, подуши въздуха и ме погледна изпитателно с едно око. Аз му посочих развълнуваната от вятъра трева, а после му махнах с ръка, за да му покажа, че е свободен и вече не ми е нужен. Животното отстъпи назад и бавно се отдалечи.

Пастирът измъкна сламката, която дъвчеше, и каза:

— Това беше вол.

Кимнах.

— Беше ни нужен да пренесем тази нещастна жена, която е тежко болна. Твой ли е? Надявахме се, че няма да имаш нищо против. Нали виждаш, нищо лошо не сме му направили?

— Не, не. — Пастирът направи някакъв неясен за мен жест. — Питах ви само защото отдалеч ми заприлича на боен жребец. Моето зрение вече не е толкова добро, колкото беше едно време. — Той ни разказа колко зорки са били очите му някога. — Но щом казвате, че е вол…

Този път кимнахме заедно с Доркас.

— Виждате ли какво е да остарее човек — продължи пастирът. — Когато бях млад, можех да оближа острието на този нож — той посочи металната дръжка, която се подаваше над широкия му колан — да го насоча към слънцето и да се закълна, че съм видял нещо между краката на вола. Но дори и да не бях такъв глупак, знам, че никой не може да язди дивите бикове от лампата. Черната пантера се опитва да го прави и се задържа с нокти за гърба, но по-често умира, стъпкана или промушена от рогата му. Няма съмнение, този нрав волът е наследил от майка си. Познавах я.

Обясних му, че съм гражданин и съм пълен невежа, що се отнася до всичко, свързано с добитъка.

— О! — възкликна пастирът и отпи малко чай през сламката си. — Аз съм много по-необразован човек от теб. Няма друг тук по-невежа от мен. Нали знаеш кои наричат невежи? Тези, които не знаят абсолютно нищо. Но как мога да науча нещо, като погледни какви са ми съседите.

Доркас прекъсна безсмисления ни разговор.

— Моля ви, няма ли да ни позволите да влезем вътре? Страхувам се, че тази жена умира. Трябва да я сложим да легне някъде.

— Нали ви казах, че нищо не знам. Трябва да попитате този мъж. Нали може да води вол, бих казал дори бик, сякаш е малко кученце.

— Но той не може да й помогне! Само вие можете!

Пастирът ме погледна многозначително и повдигна едната си вежда явно доволен, че аз, а не Доркас е успяла да укроти бика.

— Много съжалявам за вашата приятелка — каза той. — Някога тя е била много хубава жена. Но въпреки това, докато ние седим тук и си разказваме небивалици, моят приятел вътре също лежи на смъртен одър. Единственото, което мога да направя за него, е да го оставя да си отиде кротко, без никой да го безпокои.

— Разбираме, но ние няма да го тревожим. Дори може и да му помогнем.

Пастирът погледна първо към Доркас, а после отново към мен.

— Странни хора сте вие, знаете ли? А и не сте нещо повече от нас, невежите. Хайде, влизайте. Но пазете тишина и не забравяйте, че сте ми гости.

Той се изправи и отвори входната врата, която беше толкова ниска, че трябваше да се приведа доста, за да вляза. Къщата се състоеше само от една стая, а тя беше мрачна и миришеше на пушек. Мъж, много по-млад от мен и много по-висок от нашия домакин, лежеше на мръсен сламеник до огнището. Той имаше същата кафява кожа като пастира, но този тен не беше от слънчев загар. Бузите и челото му бяха почернели от прах. Нямаше други завивки, освен тези, на които лежеше болният, и Доркас разпъна парцаливото си одеяло направо на земята (защото под нямаше) и сложи Йолента да легне. За момент очите й се отвориха. Те не гледаха безизразно както преди, но зеленият им цвят беше избледнял, както избледнява некачествено боядисан плат, оставен на слънцето.

Нашият домакин поклати глава и прошепна:

— Няма да издържи повече от горкия Менахен. Ще живее много по-малко.

— Тя е жадна — отвърна му Доркас.

— Отзад имам варел с дъждовна вода. Ще отида да донеса.

Когато чух вратата да се затваря след пастира, извадих Ноктите. Този път те заблестяха с толкова ослепителна светлосиня светлина, че за момент се уплаших дали няма да проникне извън стените. Младият мъж, който лежеше на сламеника, започна да диша по-облекчено. Прибрах отново Ноктите в ботуша си.

— На нея не й помогна — каза Доркас.

— Вероятно е много жадна. Загубила е доста кръв. Доркас се протегна, за да я погали по косата. Тя беше като на старица или като на човек, страдащ от треска, и влажната длан на Доркас се покри с косми.

— Мисля си, че тя винаги е била болна — прошепна Доркас. — Откогато я познавам. Доктор Талос й даваше някакво лекарство, от което тя временно имаше подобрение, но сега той я изгони. Беше много капризна и това може би е неговото отмъщение.

— Не предполагах, че може да постъпи толкова жестоко с нея.

— Да си призная, и аз не го очаквах. Севериън, сигурна съм, че той и Баландер отново ще изнасят някъде представление и ще разузнават.

— Да разузнават?! — Сигурно съм изглеждал много изненадан, а аз наистина бях.

— Най-малкото, смятам, че пътуват, за да открият някакво съкровище. Веднъж доктор Талос ми спомена нещо подобно, но не разбрах какво точно е това, което търсят.

Пастирът се върна с една кратуна вода. Повдигнах Йолента така, че Доркас да може да я поднесе към устните й. Тя я разля и намокри накъсаните й дрипи, но една част отиде и в гърлото й. Когато кратуната се изпразни, пастирът излезе и отново я напълни. Този път Йолента можеше да преглъща по-свободно. Попитах го дали знае къде е езерото Дютурна.

— Аз съм прост човек — отвърна той. — Никога не съм яздил надалеч. Но са ми казвали, че е в тази посока. — Пастирът посочи с пръст. — Първо на север, а после на запад. Защо? Там ли отивате?

Аз кимнах.

— Тогава трябва да преминете през много лошо място.

Или по-точно, през много лоши места, но със сигурност през каменния град.

— Значи някъде тук има град, така ли?

— Да, има град, но в него няма хора. Невежите, които живеят наоколо, смятат, че независимо накъде върви някой, каменният град се измества, за да се изпречи на пътя му. — Пастирът се засмя, а после се намръщи. — Не, това не може да е истина. Но каменният град извива калдъръми и винаги застава пред пътниците, а те си мислят, че вече са го заобиколили. Разбирате ли ме? Не, не мисля, че ще можете.

Спомних си за Ботаническите градини и кимнах.

— Разбирам за какво говориш. Продължавай.

— Така че, независимо дали вървите на север или на запад, ще минете през каменния град. За това няма да е нужно той да ви изкривява пътеката. Какво да ви кажа за него? Някой се връщат богати оттам, защото откриват съкровища. Други разказват интересни истории. А пък трети изобщо не се връщат. Тези две жени не са девици, нали?

Доркас изохка. Аз поклатих глава.

— Това е добре. Най-често девствените жени не се завръщат. Опитайте се да го прекосите през деня, когато слънцето е над дясното ви рамо, а по-късно в лявото ви око. Ако ви завари нощта, не се оглеждайте настрани. Дръжте пред себе си звездите на Ихуайвулу веднага щом изгреят на небето.

Щях да му задам още няколко въпроса, когато болният младеж отвори очи и се надигна. Одеялото, с което беше завит, падна и аз видях, че гърдите му са опасани с превръзка, пропита със засъхнала кръв. Той ме изгледа изпитателно, а после изведнъж изкрещя нещо. Веднага усетих студеното острие на нож, опряно в гърлото ми.

— Той няма да ти направи нищо лошо — каза пастирът на болния младеж. Използваше местен диалект, но говореше по-бавно и аз успях да го разбера. — Не мисля, че знае кои сме.

— Казвам ти, татко, това е новият ликтор на Тракс. Те са поискали нов и вече го очакват. Убий го! Той ще ги избие всичките, ако вече не са мъртви.

Бях удивен, че младежът спомена Тракс, защото все още бяхме много далеч. Щях да му задам няколко въпроса и вероятно да се разберем по-мирен начин, но Доркас замахна и удари стареца по главата е кратуната. Това си беше чисто женски удар, който само строши съда за вода и не му причини никаква болка. Пастирът замахна към нея с изкривения си остър нож, но аз хванах ръката му и я счупих. След това взех падналия на земята нож, застъпих го с ботуша си и счупих и него. Синът на пастира Менахен се опита да се надигне. Ноктите му бяха дали живот, но не и сили. Доркас го бутна и той отново падна на сламеника.

— Ще умрем от глад — изхлипа пастирът.

Кафявото му лице се изкриви от усилието да не се разплаче.

— Ти си се грижил досега за сина си — казах му аз. — Съвсем скоро той ще се оправи и ще се грижи за теб. Какво сте направили вие двамата?

Двамата мъже останаха мълчаливи.

Наместих счупената кост на пастира и му направих шина от дърво. След като се нахранихме, аз и Доркас отидохме да спим отвън. Казахме на бащата и сина му, че ще ги убием, ако чуем, че вратата се отваря или пък ако се опитат да направят нещо лошо на Йолента. Рано на другата сутрин, когато всички спяха, отидох и докоснах счупената ръка на пастира с Ноктите. На един кол недалеч от къщата беше завързан жребец. Яхнах го и скоро успях да хвана още един за Доркас и Йолента. Препуснахме напред, но когато се обърнах, за да хвърля последен поглед към къщата, видях, че кафявите й стени са се раззеленили.

[1] Болдрик — украсен с орнаменти колан, който се препасва на гърдите и придържа меча. — Б.пр. ↑

30.

НОВА СРЕЩА С ЯЗОВЕЦ

Въпреки всичко, което ми беше казал пастирът, аз разчитах да открием някое селище като Салтус, в което да починем, да намерим чиста вода и срещу няколко медни монети да се нахраним. Ала това, на което се натъкнахме, бяха само останки от отдавна изоставен град. Между начупените камъни, които някога са били павиран път, сега растеше жилава остра трева. Когато отдалеч зърнахме руините, те съвсем малко се различаваха от заобикалящата ги пампа. Из тревата лежаха нападали каменни колони, също като дънери на дървета в опустошена от ураганен вятър гора. Под яркото слънце се приличаха гущери с назъбени гърбове и блестящи черни очи. Сградите представляваха малки хълмчета, по които растеше трева там, където вятърът бе навял по-малко пръст.

Не виждах никаква причина, поради която да се отклоняваме от курса си и ние насочихме нашите бойни коне на северозапад. За първи път зърнах планините пред нас. От пътя между разрушените арки те не изглеждаха нещо повече от бледа синкава линия, далеч на хоризонта. Но въпреки това те съществуваха, също както умопомрачените осъдени от третото ниво на нашия подземен затвор, които нямаше да прекрачат прага на килиите до края на живота си. Езерото Дютурна лежеше някъде между тези планини. Там се намираше и Тракс, а доколкото бях разбрал, и Пелерините скитаха някъде между тези върхове и бездънни пропасти и се грижеха за ранените в безкрайната война срещу асцианите. Стотици хиляди бяха загинали, без да успеят да ги преминат.

Но сега все още се намирахме в град, в който единствените звуци, които се чуваха, бяха от свистенето на вятъра и граченето на гарваните. Макар и да носехме вода в кожени мехове от къщата на пастира, тя беше вече на привършване. Йолента все още бе много зле и ние с Доркас смятахме, че ако не открием водоизточник, докато падне нощта, тя ще издъхне. Ърт вече се издигаше, бързайки да закрие слънцето, когато стигнахме до счупена каменна маса за жертвоприношения. Нейната основа, предназначена да събира кръв, сега беше изпълнена с дъждовна вода. Тя беше застояла и вонеше, но ние бяхме в безизходна ситуация и позволихме на Йолента да пие. Тя се наведе и отпи няколко глътки, които веднага повърна. Завъртането на Ърт откри луната, която ни заля с бледа, зеленикава светлина.

Да се натъкнем тук на огън, ни се струваше истинско чудо. Това, което видяхме обаче, не беше по-малко учудващо. Доркас ми посочи някъде наляво. Обърнах се и в началото помислих, че съм видял метеор.

— Това е падаща звезда — казах аз. — Не си ли виждала преди? Понякога падат като истински дъжд.

— Не. Това е някаква сграда. Не я ли виждаш? Има плосък покрив и на него седи някой с кремък и стомана.

Готвех се да й кажа, че сигурно й се сторило, когато там, където бяха падналите искрите, се появи малко червеникаво сияние, не по-голямо от главата на топлийка, а малко по-късно се показаха и първите огнени езичета.

Сградата не беше далеч, но ние трябваше да заобикаляме падналите колони и докато стигнем, огънят вече гореше буйно. Около него имаше три наклякали фигури.

— Нужна ни е вашата помощ — извиках аз. — Тази жена умира.

И трите фигури вдигнаха глави и глас, принадлежащ на стара вещица, попита:

— Кой говори? Чувам мъжки глас, но не виждам никого. Кой си ти?

— Ето тук — извиках аз и отметнах плаща и качулката си. — Вляво от вас. Облечен съм в черни дрехи, затова не можете да ме видите.

— Така… така. Кой умира? Не малката с руса коса, а другата… голямата със златисторижата коса. При нас имаме огън и вино, но не и лекарства. Заобиколете, там ще видите стълбището.

Поведох животните зад ъгъла, както ми беше казала жената. Високата каменната стена отряза лунната светлина и ни остави в непрогледна тъмнина, но аз се натъкнах на високи, груби стъпала, които явно бяха направени от падналите блокове от съседните сгради. Завързах конете и взех Йолента на ръце, а Доркас тръгна напред, за да проучи пътя и да ме предупреди за евентуална опасност.

Достигнахме до покрива, който не беше съвсем плосък. Страхувах се, че след всяка крачка мога да се подхлъзна и да падна. Твърдата неравна повърхност изглеждаше да е от плочи. Някой от тях липсваха, други се клатеха, защото чувах тракането и пукането им под ботушите си. Една от крайните се отчупи и се разби с трясък в основата на постройката.

Когато бях млад послушник и ми възлагаха съвсем елементарни задачи, веднъж бях натоварен да занеса едно писмо до Кулата на вещиците в Стария двор. (По-късно разбрах, че имам основателни причини съобщенията до нашите съседки, вещиците, да бъдат отнасяни от момчета, които още не са достигнали пубертета.) Сега, когато знам какъв ужас е всявала нашата кула не само сред обитателите на това крило, но и сред голяма част от населяващите Цитаделата, изпитах странно, примитивно чувство на страх. Този страх за мен тогава, малкото и грозното момче, беше напълно реален. Бях чувал ужасни истории за вещиците от по-старите послушници, а и момчетата, които несъмнено бяха много по-смели от мен, открито заявяваха, че се страхуват. В тази най-мрачна от безбройните кули на Цитаделата по цяла нощ горяха странни пъстроцветни светлини. Писъците, които чувахме през прозорците на нашата обща спалня, не идваха от подземията както беше при нас, а от най-високите етажи на сградата. Знаехме, че пищят самите вещици, а не техните жертви. Тези писъци не приличаха нито на виенето на лунатиците, нито пък на агонизиращите крясъци, които долитаха от нашите подземия.

Бяха ме накарали да си измия ръцете, за да не изцапам плика и аз бях много разтревожен, че те все още са мокри и зачервени, докато прескачах заледените локви в нашия двор. В съзнанието ми тогава изникна образът на някоя високомерна вещица, която щеше да ме накаже по някакъв неприятен начин и да изпрати след това унизителна за мен бележка до учителя Малрубиус затова че съм измокрил писмото.

Тогава сигурно съм бил наистина много малък, защото трябваше да подскачам, за да стигна до мандалото на вратата. Усещам и досега изтъркания праг на Кулата на вещиците през тънките подметки на обувките си.

— Да? — Лицето, което се показа, не беше по-високо от моето собствено. То беше едно от тези, различаващо се от стотиците хиляди други лица, които съчетават едновременно красота и грозота. Вещицата, на която принадлежеше лицето, тогава ми се струваше много възрастна — на практика да е била някъде двайсетгодишна — но не беше висока и имаше прегърбената походка на грохнала старица. Нейното лице беше толкова красиво, и същевременно ужасно, че можеше да мине за издялано от слонова кост от ръцете на скулптор.

Без да кажа нищо, аз й подадох писмото.

— Ела с мен — каза тя.

Това бяха думите, от които най-много се страхувах, но сега, когато ги чух, ми се сториха фатални и неизбежни като смяната на годишните времена.

Влязох в кула, много по-различна от нашата. Цитаделата беше изключително солидна, изградена от метални плочи, толкова близо една до друга, че времето ги бе съединило в една хомогенна маса. Подовете на кулата ни бяха топли през цялата година и дори леко влажни. В кулата на вещиците нищо не изглеждаше стабилно. Много по-късно учителят Палемон ми обясни, че Кулата на вещиците е една от най-старите сгради в района на Цитаделата, построена по времето, когато дизайнът на кулите е бил само имитация на някои части от човешката физиология и че са били използвани, за да поддържат другите по-нетрайни строителни материали стоманени скелета. С течението на вековете тези стоманени скелета бяха корозирали и бяха започнали да се рушат. Сега цялата конструкция се крепеше единствено благодарение на кръпките, правени от предишни поколения, прекалено големите стаи тук бяха разделени със стени, не по-дебели от обикновени драперии, подът не беше водоравен, нямаше право стълбище, а всеки парапет или перило, които докосвахме, бяха готови всеки момент да останат в ръцете ни. Стените ми се видяха ошарени с призрачни фигури в бяло, зелено и пурпурночервено. Тук нямаше почти никакви мебели и въздухът бе по-студен от този навън.

След като изкачихме няколко каменни стълбища и стълба от необелените фиданки на някакво приятно ухаещо дърво, бях въведен в просторна стая. На единствения стол седеше старица и наблюдаваше стъклената повърхност на масата пред нея. Там имаше нещо подобно на изкуствен пейзаж, обитаван от неокосмени, уродливи животни. Подадох писмото и бях отведен, но преди да изляза, старата вещица вдигна глава, за да ме погледне, и лицето й, както и това на по-младата, завинаги останаха в съзнанието ми.

Споменавам ви всичко това, защото когато сложих Йолента да легне на плочите до огъня, видях, че жените, коленичили до него, са същите, които бях видял и тогава в Кулата на вещиците. Това не беше възможно. Старицата, на която тогава бях предал писмото, несъмнено вече е мъртва. Младата вещица (ако все още е жива) трябваше да се е променила дотолкова, също както и аз, че не трябваше изобщо да я позная. Но все пак лицата, които видях, бяха идентични с тези от Кулата на вещиците. Може пък в целия свят да има само две вещици и те да се прераждат отново и отново.

— Какво се е случило с нея? — попита по-младата жена.

Ние с Доркас обяснихме, доколкото можахме, какво се бе случило с Йолента.

По-старата жена наля насила вино в устата на Йолента от глинена бутилка.

— Няма да й причини никаква вреда — каза тя. — Това вино е една трета чиста вода. Постъпихте добре, че дойдохте при нас. Дали тя ще има късмет да оживее обаче, не знам.

Благодарих й и я попитах къде е третата фигура, която бях видял до огъня.

Старицата въздъхна и дълго ме гледа, преди отново да сведе глава към Йолента.

— Бяхме само двете — отговори по-младата. — Видял си три фигури, така ли?

— Съвсем ясно бяхте осветени от огъня. Твоята баба — ако тя е твоя роднина — говори с мен. Вие и третият човек само вдигнахте глави, за да ме видите, а после отново ги сведохте.

— Тя е кюмианка[1].

Бях чувал някъде тази дума, но не можех да си спомня откъде. А младата жена с лице на ореада[2] не ми даде никакво пояснение.

— Тя е пророчица — обясни ми Доркас и се обърна към младата жена. — А ти коя си?

— Нейна прислужница. Казвам се Мерин. Вероятно е да сте видели три фигури около огъня, както пък на нас ни се стори, че се приближават само мъж и жена. — Тя се обърна към старицата, за да получи подкрепа на думите си, а после отново към нас, макар и да не видях очите на двете жени да се срещат.

— Съвсем сигурен съм, че видях трети човек и той беше много по-едър от вас двете.

— Тази вечер е много странна. Често тези, които летят във въздуха, решават да приемат човешки образ и да слязат на земята. Въпросът е дали ще искат да покажат своята сила пред очите ти.

Ефектът от блестящите й черни очи и спокойно лице беше такъв, че й повярвах, но Доркас с леко движение на главата ми подсказа, че ако наистина е имало трети човек, той е могъл да се скрие от другата страна на покрива, докато ние сме се изкачвали по стълбището.

— Тя може и да живее — повтори кюмианката, без да вдига поглед от Йолента. — Макар и да не го желае.

— Хубаво е, че имахте достатъчно вино, за да я подкрепите — казах аз.

Старицата не се хвана на уловката.

— Да, така е. Имаме достатъчно дори и за теб, и за другата жена.

Мерин взе една пръчка и разрови огъня.

— Според мен смъртта не съществува — каза тя.

Аз се засмях тихо. Вече не се тревожех за Йолента.

— Членовете на моето братство мислят по по-различен начин.

— Тогава те грешат.

— Докторе? — прошепна Йолента и това беше първата дума, която тя каза от сутринта.

— Не ви трябва доктор сега — отвърна й Мерин. — Тук има някой, който ще ти помогне повече.

— Тя зове своя любим — измърмори кюмианката.

— Тогава той не е този мъж с плаща, нали, майко? И на мен ми се стори, че е прекалено обикновен за нея.

— Да, той е само палач. Тя желае нещо по-лошо.

Мерин кимна и каза:

— Навярно вие не бихте искали да я местите повече тази вечер, но ще ви помолим да го направите. Можете да откриете стотици места от другата страна на развалините, където да прекарате нощта. Ще бъде опасно да останете с нас.

— Опасността е сестра на смъртта — казах аз. — Но ти ми каза, че смъртта не съществува и аз повярвах. Защо тогава да се страхувам? Ако пък не съм ти повярвал, защо трябва да го правя сега? — Въпреки думите ми, аз се изправих.

— Тя е права — намеси се с хриптящ глас кюмианката. — Макар че не го разбира и говори механично, както скорец пее в клетката си. Смъртта е нищо и точно затова трябва да се страхуваш от нея. Няма от какво повече да те е страх, освен от нищото.

Засмях се отново.

— Не мога да споря с толкова мъдра жена като теб. Вие направихте всичко, което е по силите ви, за да ни помогнете и щом сега искате да си тръгнем, ще го направим.

Кюмианката ми разреши да вдигна Йолента.

— Аз не желая да си тръгвате. Моята прислужница все още вярва, че Вселената е нейна и тя може да я размества както фигури на шахматна дъска, без да се интересува от правилата на играта. Влъхвите са ме причислили към своята скромна група и аз щях да загубя мястото си там, ако не знаех, че хора като вас са само малки рибки, които трябва да доплуват невидими с прилива, ако не искат да умират от изтощение. Нека сега завием това бедно създание с твоя плащ и да я оставим до огъня. Когато това място излезе от сянката на Ърт ще погледна отново раната й.

Аз останах неподвижен, с Йолента на ръце, колебаейки се какво да предприема. Намеренията на кюмианката изглеждаха приятелски, но нейната метафора ми напомни за ундината. Гледах втренчено лицето й и започнах да се съмнявам дали тя изобщо е старица и няма ли както какогените в Двореца на Сюзерена да свали маската си.

— Ти ме засрами, майко — каза Мерин. — Да го извикам ли?

— Той вече ни е чул. Ще дойде и без да го викаш.

Беше права. Видях някакво раздвижване и сянка на ботуши от другата страна на покрива.

— Вече си предупреден. Няма ли да е по-добре да сложиш тази жена до огъня, както ти казах, да извадиш меча си и да защитиш своята любима? Но от това, изглежда, няма да има нужда.

Старицата още не беше спряла да говори, когато видях първо висока шапка, след това широки рамене и голяма глава на мъж, възправен на фона на нощното небе. Сложих Йолента да легне до Доркас и извадих Termminus Est.

— Няма нужда от това — каза нечий плътен глас. — Нямаш нужда от меч, млади човече. Съвсем скоро щях да разкрия моето присъствие, но не знаех дали го желае тази благородница. Моят господар, а също и твой, те поздравява.

Беше Хилдегрин.

[1] Кюмианка — жителка на Кюмий, древен град в югозападната част на Апенинския полуостров, за който се смята, че е първата гръцка колония в Италия. — Б.Пр. ↑

[2] Ореада — планинска нимфа (мит.). — Б.Пр. ↑

31.

ПРЕЧИСТВАНЕ

— Можеш да кажеш на твоя господар, че съм предал съобщението му — казах аз.

Хилдегрин се усмихна.

— А получи ли някакво съобщение, което аз да му предам, войнико? Спомняш ли си? Аз съм от Коерсинското светилище.

— Не — отвърнах аз. — Не ми казаха нищо.

Доркас направи крачка напред.

— Аз имам. Срещнах един човек в Двореца на Сюзерена и той ми каза, че ако чуя тези думи, трябва да отговоря с „Когато листата се развият, гората трябва да марширува на север.“

Хилдегрин замислено докосна носа си.

— Цялата гора?! Така ли ти каза?

— Каза ми думите, които вече ви цитирах, и нищо повече.

— Доркас — казах аз — защо не си ми казала?

— Нямах никаква възможност да говоря с теб, откакто поехме на път. А както виждам, било е опасно да знам подобно нещо. Не виждам причина да те излагам и теб на опасност. Тези думи ми ги каза същият човек, който плати на доктор Талос за представлението. Но той не ги каза на доктор Талос, защото аз внимателно слушах разговора им. Мъжът се представи като твой приятел и ми каза на мен.

— И ти заръча да ми ги предадеш.

Доркас поклати глава.

Плътният, гърлен смях на Хилдегрин сякаш идваше изпод земята.

— Е, това вече няма голямо значение, нали? То вече ми беше предадено и аз нямах нищо против да го получа и малко по-късно. Но всички ние тук сме приятели, с изключение на това болно момиче, което едва ли може да ме чуе, а ако го прави, едва ли разбира за какво говорим. Как казахте, че е нейното име? Не можах да чуя ясно, когато бях от другата страна.

— Аз изобщо не съм го произнасял — отвърнах аз. — Името й е Йолента. — Когато произнесох „Йолента“, погледнах към нея и когато видях лицето й, осветено от огъня, разбрах, че това вече не е Йолента. Нищо от красивата жена, която беше обичал Йонас, не беше останало в това изпито, съсухрено лице.

— Сигурно е дело на прилеп-вампир, така ли? Да, напоследък те са станали по-силни и по-големи. И аз съм бил хапан на няколко пъти. — Погледнах остро към Хилдегрин и той побърза да добави: — О, да, аз съм я виждал и преди, млади сеньоре. Виждал съм и теб, и малката Доркас. Не си мисли, че съм те оставил да напуснеш Ботаническите градини сам с онова момиче? Не и след твоите приказки, че тръгваш на север, а започваш да се биеш с офицер от септентрионите. Наблюдавах вашият бой и видя как отряза главата на нещастния човек. Помогнах ти да го хванеш съвсем случайно, защото смятах, че той е от Двореца на Сюзерена. Бях и сред хората, които наблюдаваха вашето представление. Загубих те след случката, която се разигра пред вратата. Така че, виждал съм и теб, и нея. Макар и от нея вече почти нищо да не е останало. Дори и косата й е с променен цвят.

Мерин се обърна към старицата.

— Да им кажа ли, майко?

— Стига да намериш сили, детето ми — кимна тя.

— Тя е омагьосана и това я е дарило с красота. Променила се е толкова бързо, защото е загубила много кръв, а напоследък и физически сили. До сутринта тя ще е съвсем друг човек.

— Магия ли каза? — попита Доркас и се отдръпна.

— Магии всъщност няма — каза Мерин. — Това са знания, малко или много забравени.

Хилдегрин гледаше към Йолента със замислено изражение.

— Не съм и предполагал, че външният вид може да се промени дотолкова. Това може да е много полезно, изключително полезно. Може ли твоята господарка да го направи?

— Тя може да направи много повече от това, стига да пожелае.

— Но как се е стигнало дотук? — прошепна Доркас.

— От жлезите на различни зверове са били извлечени субстанции и те са били прибавени към кръвта й и са променили начина, по който е устроена плътта й. Те са й дали тънкия кръст, гърдите като дини и така нататък. Може да са прибавили екстракти от крава към краката й. Пречистването и баните с лечебни отвари са освежили лицето й. Зъбите й също са били оздравени, а някои изпилени и закрити с изкуствени коронки. Ако погледнете сега, една от тях е паднала. Косата й е била боядисана и сгъстена чрез добавяне на цветни копринени нишки към скалпа й. Телесното й окосмяване е било окончателно премахнато. Най-важното е, че й е била обещана красота, докато се е намирала в състояние на транс. Тези обещания са истински, колкото и тези на малко дете, а тя им е повярвала много силно.

— Нищо ли не може да се направи? — попита Доркас.

— Не и от мен. Това е задача, с която би се заела кюмианката, но само ако е изключително наложително.

— Но тя ще оживее, нали?

— Както майка ми ти каза, да. Но тя едва ли ще иска да живее в този си вид.

Хилдегрин прочисти гърло и се изплю през ръба на покрива.

— Тогава това е уредено. Ние направихме каквото можахме за нея, а това е всичко, което може да се направи. Предлагам да се заемем с работата, за която сме дошли тук. Както каза кюмианката, добре стана, че и вие се появихте. Получих съобщението, което очаквах, а и те са приятели на Господаря на гората, също както и аз. Войникът ще ми помогне да извадим този Апу-Пунчау, а след като моите спътници бяха убити по пътя, ще се радвам много, да бъда с него. Е, какво ни пречи да тръгваме?

— Нищо — измърмори кюмианката. — Звездите са в своя асцендент.

— Щом смятате да ни включите в нещо, няма ли да ни кажете поне какво е то? — попита Доркас.

— Да извадим отново миналото — обяви тържествено Хилдегрин. — Да се потопим отново във величието на старата Ърт. На това място, където седим, някога е живял човек, който е знаел неща, които могат да променят света. Имам намерение да го извадя на бял свят. Това ще е връхната точка, ако мога така да се изразя, на блестящата му кариера.

— Смяташ да отвориш гробницата му? С помощта на алзабо…

Кюмианката се протегна и погали Йолента по бузата.

— Можем да го наречем и гробница, но по-скоро това е неговият дом.

— Разбрахте сега върху какво работим, нали? — попита Хилдегрин. — Аз бях при тази благородница с молба за услуга. Дори повече от една. Реших, че времето да се действа е дошло. Споделих моя план с Господаря на горите, може да сте сигурни в това. И ето ни вече тук.

— Доколкото разбирам, кюмианката служи на отец Инир — казах аз.

— По-скоро си плаща дълговете — обяви самодоволно Хилдегрин. — Не би трябвало да си мъдра стара жена, за да разбереш, че винаги трябва да имаш неколцина приятели и от другата страна, които ще са ти необходими, ако случайно тази страна спечели.

Доркас се обърна към кюмианката.

— Кой е бил този Апу-Пунчау и защо неговият дворец се е запазил, докато останали сгради в града са в руини?

Старицата не отговори нищо и тогава се обади Мерин.

— Той не е вече и легенда, защото дори учениците му не помнят неговата история. Майка ни ни разказа, че неговото име означава Човек на деня. В предишните епохи той се е появявал сред хората и им е разкривал много тайни. Често изчезвал, но после отново се появявал. Когато не се появил години, завоевателите унищожили неговите градове. Сега той трябва да се върне за последен път.

— Наистина ли? Без магии?

Кюмианката погледна към Доркас и очите й проблеснаха по-ярко и от звездите.

— Думите са символи. Мерин избра да разграничи магията от това, което не съществува… така че, тя не съществува. Ако избереш да наречеш това, което ще правим, магия, то магията ще е жива, докато го правим. В древни времена, в една далечна земя, имало две империи, разделени от планини. Войниците на едната империя били облечени в жълто, а другите — в зелено. Те воювали от поколения. Виждам, че мъжът знае тази история.

— И след поколения — казах аз — дошъл един отшелник и посъветвал императора на жълтата армия да облече войските си в зелено, а тези от зелената посъветвал обратното — да сложат жълти униформи. Но битката продължила и след това. В моята торба има книга, наречена „Чудесата на Ърт и Небесата“. Тази история е разказана там.

— Това е най-мъдрата книга, която някога е написал човекът — каза кюмианката, — макар и съвсем малко да са хората, които ще извлекат някаква полза от нейното четене. Детето ми, обясни на този мъж, който е на път да стане маг, какво трябва да направим тази нощ.

Младата вещица кимна.

— Времето съществува. Това е истината, макар и легендите на епоптите да казват други неща. Ако бъдещето не съществува, как ние можем да пътуваме към него? Ако миналото не съществува, как можем да го оставим след себе си? Когато спим, съзнанието ни пътува във времето и често пъти ние чуваме гласовете на мъртвите или получаваме знания от различни предмети. Тези, които са като майка ми, знаят как да влизат в същото състояние, докато са будни, дори както Абраксас възприема цялото изминало време като един-единствен вечен миг.

Тази нощ беше почти безветрена, но сега забелязах, че и лекият прохладен ветрец също е замрял. Въздухът беше съвсем неподвижен и макар че гласът на Доркас бе много мек и нежен, той отекваше като звън на камбана.

— Тази ли жена, която ти наричаш кюмианка, ще направи това? Ще влезе в такова състояние, че ще може да говори с гласа на отдавна умрял човек и ще отговори на всички въпроси, които този мъж има?

— Не, тя не може да го направи. Майка ми е много стара и този град е изчезнал много, много епохи преди тя да се роди. Тя знае и разбира всичко, но само за своето време. За да възстановим града, трябва да използваме съзнание, което е съществувало преди неговото разрушаване.

— Съществува ли толкова стар човек? — попита Доркас.

Кюмианката поклати глава.

— Питаш дали изобщо има такъв на света? Не, такъв човек няма. Но все пак, такова съзнание съществува. Погледни сега, където соча, детето ми, малко над облаците. Тази червена звезда се нарича Устата на рибата, до нея има планета, на която все още живее древно и проницателно съзнание. Мерин, хвани моята ръка, а ти Язовецо, хвани нейната. Палачо, ти пък хвани ръката на Хилдегрин и тази на болната си приятелка. Твоята любима да хване другата ръка на болната жена, а също и на Мерин… Сега вече сме свързани. Мъжете от едната страна, а ние жените — от другата.

— И най-добре ще е по-бързо да направим нещо — изръмжа Хилдегрин. — Усещам, че се задава буря.

— Да, трябва да действаме колкото се може по-бързо. Сега трябва да използвам съзнанието на всички ви и дори това на болната жена. Ще усетите как насочвам мислите ви. Правете това, което ви кажа.

Старицата (ако тя изобщо беше жена) освободи за момент ръката на Мерин, бръкна в корсажа си и извади метална пръчка, чиито краища веднага се изгубиха, сякаш излизаха от предела на моето зрително поле, а всъщност пръчката не беше по-дълга от обикновена кама. Кюмианката отвори уста и аз си мислех, че ще я задържи със зъби, но тя я глътна. Малко по-късно можах да забележа как започна да се излъчва червеникава светлина, малко под сбръчканата кожа на гърлото й.

— Сега всички затворете очи… Но тук има жена, която не познавам, висока жена, окована във вериги… Няма значение, палачо, вече я познах… Никой да не отдръпва ръцете си…

След унеса, който бе последвал пиршеството на Водалус, вече знаех какво е да споделиш съзнанието си с някой друг. Това беше различно. Кюмианката не се появи така, както бях очаквал, не се показа като по-млада жена или пък под формата на някакво друго същество. По-скоро открих, че моите мисли са обградени от нейните, както рибата плува в незабележимите молекули и мехурчета на водата. Текла беше там, но не можех да я видя изцяло. Тя сякаш стоеше някъде зад мен, защото първо усетих ръката й на рамото си, а после и топлия й дъх да погалва бузата ми.

След това тя изчезна, а заедно с нея и всичко останало. Почувствах как мислите ми хукват между руините и аз се загубвам в нощта.

Когато дойдох на себе си, видях, че лежа на плочките до огъня. Устата ми беше пълна с пяна, слюнка и кръв от прехапаните ми устни и език. Краката ми бяха прекалено слаби, за да се изправя, но успях поне да седна.

В началото си помислих, че всички останали са изчезнали. Чувствах солидния покрив под краката си, но другите ми изглеждаха като призраци. Първо забелязах Хилдегрин, проснат на земята, вдясно от мен. Пропълзях до него и допрях ухо до гърдите му. Сърцето ми биеше като хваната в плен нощна пеперуда. Йолента беше най-много за окайване от всички. Когато се наведох да я погледна, видях, че тялото й е претърпяло повече промени, отколкото беше казала Мерин. Под кожата й видях да се показват метални пластини и кабели, но те също бяха потъмнели. След това огледах и себе си, първо ръцете, а след това и краката си. Видях, че Ноктите светят с такава сила, че прозират през ботуша ми. Протегнах се да ги извадя, но пръстите ми бяха прекалено слаби, дори и за това просто движение.

Доркас лежеше така, сякаш беше заспала. На устните й нямаше пяна и тя изглеждаше по-добре дори и от Хилдегрин. Мерин се беше сгърчила и приличаше на черна парцалена кукла. Беше потъмняла и безжизнена. Съзнанието й вече не контролираше безизразната маска от слонова кост, която преди имаше на лицето, и сега видях, че върху черепа й едва ли има нещо повече от пергамент.

Както бях подозирал, кюмианката изобщо не беше човешко същество. Все пак тя не бе и от ужасните същества, които се появиха по време на нашето представление в Двореца на Сюзерена. Нещо подобно на влечуго се бе увило около светещата пръчка. Потърсих главата му, но не открих такава. Всяка част от гърба на влечугото представляваше лице, а очите на тези лица сякаш бяха изпаднали в екстаз.

Доркас се събуди, докато оглеждах обстановката.

— Какво стана с нас? — попита тя.

И Хилдегрин се размърда.

— Смятам, че се виждаме от различна точки на времето.

Макар черните облаци да не бяха докарали буря, прахта по улиците под нас вече заплашително се завихряше. Не знам как мога да го опиша, освен ако не кажа, че за част от секундата, милиони насекоми, които явно досега са били скрити в пукнатините на стария павиран път, сега наизлязоха, привлечени от светлината, и започнаха брачния си танц. Не се чуваше никакъв звук и след малко тази безформена маса започна да се събира в рояци, които ставаха все по-гъсти и по-гъсти, движеха се напред-назад и накрая потънаха отчасти между пукнатините.

Сега вече насекомите не летяха, а се катереха едно върху друго, опитвайки се сякаш да стигнат до центъра на рояка.

— Те са живи! — възкликнах аз.

— Не, мъртви са — отвърна шепнешком Доркас.

Беше права. Рояците, които допреди малко изглеждаха живи, сега откриваха избелели скелети. Прашинките се свързваха също както учените свързват парченца цветно стъкло, за да възстановят витраж, счупен преди хилядолетия. Те образуваха пред очите ни черепи, които блестяха под зеленикавата светлина на луната. Зверове-аелуродонти, спелаи и други преждевременно родени същества, на които не мога да дам имена, се движеха между мъртъвците.

Един по един те се надигаха от гробовете си и зверовете изчезваха. Те започнаха да възстановяват неуверено своя град. Камъните се вдигаха отново, гредите се възправяха от прахта и покриваха стените. Хората, които само допреди малко бяха трупове, сега набраха сили. Те се превърнаха в кривокрака тълпа, която вървеше с моряшка походка и търкаляше гигантски камъни с мощните си мишци. Градът скоро беше възстановен, но ние останахме по местата си, за да видим какво ще стане по-нататък.

Барабани нарушиха тишината и спокойствието на нощта и по техния ек разбрах, че някога около града е имало гъста гора, защото звукът се отразяваше и отекваше между дънерите на невидими дървета. На улицата се появи чисто гол шаман с бръсната глава. Тялото му беше нашарено с пиктограми и символи на непознат език. Те бяха толкова изразителни, че сякаш крещяха значенията си.

Последваха го стотици лудо подскачащи танцьори. Те изпълняваха прост танц, само от няколко стъпки, като ръцете на всеки от тях лежаха на глава на предходния. Лицата им бяха леко повдигнати, карайки ме да се чудя дали с този танц не имитираха многоглавото влечуго, което ние наричахме кюмианка. Те бавно се извиваха, лъкатушеха нагоре-надолу по улицата, обикаляйки около шамана, връщаха се отново, докато най-накрая стигнаха до входната врата на къщата, от която ги наблюдавахме. С грохот като от гръмотевица падна каменната плоча, която закриваше портала. Разнесе се аромат на мирта и рози.

Отвътре излезе мъж, който поздрави танцьорите. Ако той притежаваше сто ръце или носеше главата си под ръка, нямаше да бъда толкова, удивен. Аз познавах неговото лице още от детството си, защото то бе изобразено на бронзовия бюст в разрушения мавзолей, там, където всеки ден бях играл с другите деца. На двете му китки имаше масивни гривни, покрити с хиацинти, опали, червеникави халцедони и бляскави емералди. С отмерени стъпки той стигна до центъра на процесията и танцьорите го обградиха от всички страни. Тогава мъжът се обърна към нас и вдигна ръце. Погледна ни и аз разбрах, че само той от стотиците други хора наистина ни вижда.

Бях изпаднал в транс и не съм усетил кога Хилдегрин беше слязъл от покрива. Той се втурна сред тълпата — ако изобщо може да се нарече втурване бягането на този голям мъж — и сграбчи Апу-Пунчау.

Това, което последва, ми е повече от трудно да опиша. Доближава се до малката драма, която се разигра в къщата от жълто дърво в Ботаническите градини. И все пак тогава беше по-странно, защото познавах жената, брат й и свирепия мъж, изпаднали в транс. Сега изглеждаше, че аз, Доркас и Хилдегрин бяхме омагьосани. Сигурен съм, че танцьорите не можеха да видят Хилдегрин, но по някакъв начин усещаха присъствието му, защото крещяха срещу него и размахваха тоягите си, които завършваха с назъбени каменни остриета.

Апу-Пунчау със сигурност го виждаше, както ни беше видял и на покрива на къщата, а и преди беше съзрял мен и Аджиа. Все пак не смятам, че той виждаше Хилдегрин по начина, по който аз го правех, или пък му се стори странен, както кюмианката на мен. Хилдегрин го хвана, но не можеше да го вдигне. Апу-Пунчау се бореше яростно, но не можеше да се освободи. Хилдегрин ме потърси с поглед и изкрещя да му помогна.

Не знам защо, но се подчиних. Вече определено не желаех да служа на Водалус и на неговата кауза. Може би това се дължеше на трайния ефект на алзабото или пък на това как Хилдегрин ругаеше мен и Доркас от другата страна на Езерото на птиците.

Опитах се да разблъскам кривокраките мъже настрани, но една от техните въртящи се тояги улучи главата ми и аз паднах на колене. Когато отново се надигнах, вече не можах да открия Апу-Пунчау сред крещящите и подскачащи танцьори. Вместо това видях двама хилдегриновци — единият, който здраво ме беше хванал, а другият се биеше с някакъв невидим противник. Диво отблъснах първия и се опитах да се притека на помощ на втория.

— Севериън!

Дъждът, който шибаше лицето ми, ме събуди. Бяха големи, тежки капки, които ме удряха със силата на градушка. Пампата се разтърси от мощна гръмотевица. За момент си помислих, че може да съм ослепял, но след това при блясъка на следващата светкавица видях разлюлените от вятъра треви и купчините ерозирали камъни.

— Севериън!

Беше Доркас. Започнах да се изправям и ръката ми докосна кал и някаква тъкан. Хванах и я дръпнах към себе си. Коприна, тясно дълго парче, завършващо с пискюли.

— Севериън! — Викът й беше изпълнен с ужас.

— Тук съм! — отвърнах аз. — Тук съм долу! — Следващата светкавица ми показа сградата и надвесената фигура на Доркас, застанала на ръба на покрива. Надигнах се и търсейки опора в стените стигнах до стълбището. Конете ни бяха изчезнали. На покрива ги нямаше и вещините. Там беше само Доркас, приведена над тялото на Йолента. Светкавица освети мъртвото лице на момичето, което беше обслужвало мен, доктор Талос и Баландер в кафенето на Несус. Дъждът вече беше измил и последните следи от красотата му. В крайна сметка бе останала само мимолетната любов. Поне това блаженство. Защото ние сме това, което единствено можем да бъдем — деца на нашия непростим грях.

Тук спирам отново, читателю. Водих те с мен от град на град. Започвайки от малкото селище Салтус до мъртвия каменен град, името, на който отдавна е изтрито от хилядолетията. Салтус беше отправна точка за мен отвъд, пределите на Цитаделата. Сега каменният град бе врата към планините, които се виждаха през разрушените арки и колонади. Очаква ме дълго пътуване по техните тесни каменисти пътеки, покрай огромни пропасти, слепи очи и мрачни ликове.

Тук спирам. Ако ти, читателю, не искаш да вървиш по-нататък с мен, не те обвинявам. Пътят не е лесен.

Край.

Издание:

Автор: Джийн Улф

Заглавие: Ноктите на Помирителя

Преводач: Росен Рашков

Година на превод: 2001

Издание: първо

Издател: ИК „Бард“ ООД

Град на издателя: София

Година на издаване: 2001

Тип: приказка

Националност: американска

Редактор: Саша Попова

ISBN: 954-585-277-1

Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/974

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

1. Селището Салтус

2. Мъжът в тъмнината

3. Шатрата на панаирджията

4. Букетът

5. Потокът

6. Синя светлина

7. Убийците

8. Морски одалиски

9. Господарят на гората

10. Теа

11. Текла

12. Ноктюлите*

13. Ноктите на помирителя

14. Преддверието

15. Зелената светлина

16. Йонас

17. Приказка за ученика и неговия син

18. Огледала

19. Килери

20. Картини

21. Хиромантия

22. Превъплъщение

23. Йолента

24. Пиесата на доктор Талос — „Есшология и Генезис“

25. Атаката на Хиеродулите

26. Раздяла

27. На път за Тракс

28. Одалиската на Абая

29. Пастирът

30. Нова среща с язовец

31. Пречистване

Допълнителна информация

Заслуги