СТАНИСЛАВ ЛЕМ

АСТРОНАВТИ

Превод: Ванда Смоховска-Петрова

chitanka.info

ПЪРВА ЧАСТ

КОСМОКРАТОР

СИБИРСКИЯТ МЕТЕОРИТ

На 30 юни 1908 година десетки хиляди жители от Централен Сибир са наблюдавали необикновено природно явление. Рано сутринта на същия ден се появило на небето ослепителнобяло кълбо, което е извънредно голяма бързина се движело от югоизток към северозапад. То се виждало в цялата Енисейска губерния, която се простира на повече от петстотин километра. Из пътя на неговия полет земята треперела, стъклата на прозорците звънтели, стените се пукали и от тях падала мазилката, а в по-отдалечените местности, където метеоритът не се виждал, се чувал силен грохот, който всявал всеобщ ужас. Много хора смятали, че идва краят на света; работниците в златните мини напуснали работата, страх обзел дори домашните животни. Няколко минути след изчезването на огнената маса зад хоризонта се издигнал огнен стълб и настъпила четирикратна детонация, която се чула в радиус от 750 километра.

Разтърсването на земната кора било отбелязано от сеизмографите на всички европейски и американски станции, а предизвиканата от взрива въздушна вълна, която се движела с бързината на звука, достигнала до отдалечения на 970 километра Иркутск след един час, в Потсдам, отдалечен 5000 километра — след 4 часа и 41 минути, във Вашингтон — след 8 часа и най-после в Потсдам тя била отбелязана повторно след 30 часа и 28 минути, когато била обиколила земното кълбо, изминала 34 920 километра и се завърнала обратно.

През най-близките нощи в средните пояси на Европа се появили светли облаци с необикновено сребърно сияние, така силно, че попречило на немския астроном Волф от Хайделберг да фотографира планетите. Огромни маси от разпръснати частички, които експлозията била изхвърлила в най-високите пластове на атмосферата, достигнали след няколко дни до другото полукълбо. Тъкмо по това време американският астроном Абът изследвал прозрачността на атмосферата и забелязал, че тя значително се влошила в края на юни. Причината на това явление не му била известна тогава.

Въпреки грамадните си размери катастрофата в Централен Сибир не обърнала внимание на учените. В Енисейска губерния се носели известно време фантастични слухове за метеорита. Разправяли, че той бил голям ту колкото една къща, ту дори като планина, споменавали за хората, които уж били го виждали след падането, но според техните разкази това място било далече извън границите на собствената им околия. Доста се писало и във вестниците, обаче никой не предприел по-сериозно издирване и постепенно цялата история почнала да се забравя.

Продължението и датира от 1921 година, когато съветският геофизик Кулик прочел случайно на едно откъснато от стар стенен календар листче описание на грамадната падаща звезда. Като обхождал наскоро след това големите пространства на Централен Сибир, Кулик се убедил, че сред тамошните жители все още е жив споменът за необикновеното явление от 1908 година. Кулик разпитал много очевидци и се убедил, че метеорът, който долетял над Сибир откъм Монголия, е преминал над големите равнини и е паднал някъде на север, далече от пътища и човешки заселища, в непроходимата тайга.

От това време Кулик станал ентусиазиран изследовател на метеора, известен в литературата по този въпрос като тунгуски метеорит. Той разработил и временни планове за терена, в който по негово мнение е паднал метеорът, и ги предал на геолога Обручев, когато последният тръгнал през 1924 година на смело пътешествие. По поръка на Геологическия комитет Обручев правел изследвания в района на река Подкаменна Тунгузка и стигнал до факторията Вановара, в околността на която според изчисленията на Кулик е трябвало да падне метеорът. Той се стараел да събере от местните жители данни за него, което не било лесно, защото тунгузите криели мястото на падането му. Те смятали това място за свято, а самата катастрофа — за слизане на огнен бог на земята. Въпреки това Обручев научил, че на няколко дни път от факторията вековната тайга е изцяло повалена на разстояние от много стотици километри и че метеорът е паднал не в района на Вановара, както смятал Кулик, а най-малко сто километра по на север.

Когато Обручев публикувал събраните информации, работата добила гласност и в 1927 година съветската Академия на науките организирала под ръководството на Кулик първото пътешествие из сибирската тайга, за да бъде намерено мястото, дето е паднал метеоритът.

След като напуснали населените местности, след много седмици мъчителен поход през тайгата пътешествениците навлезли в зоната на повалените дървета. Гората лежала повалена по изминатия от метеора път на разстояние най-малко сто километра. Кулик писал в своя дневник: „Все още не мога да обхвана огромния размер на това явление. Околност хълмиста, почти планинска, простряла се на десетки километри далече зад хоризонта… На север покрити с бял пласт сняг планини край реката Хушмо. Оттук, от нашия наблюдателен пункт, не се вижда нито следа от гора: тайгата повалена, десетки хиляди изтръгнати с корените и хвърлени на замръзналата земя опърлени трупи, а наоколо като многокилометрова лента е израснала млада гора, която напира към слънцето и живота… Обхваща ни дълбоко удивление при вида на тридесетметрови горски великани, безразборно катурнати с върхари към юг… По-нататък, в дълбочината на пейзажа, ивиците от храсти се сливат с оцелялата тайга и само по върховете на далечните хълмове личат бели петна на оголените от дърветата места.“

Като навлязла в сферата на погасената гора, експедицията вървяла много дни сред съборените и обгорени дървета, които покривали торфестата почва. Върхарите на погасените дървета сочели все към югоизток, към страната, от която е долетял метеорът. Най-после на 30 май, цял месец след напускането на факторията Вановара, пътешествениците достигнали устието на река Чургума, при което разположили тринадесетия поред стан. На север от стана се намирала просторна котловина, заобиколена амфитеатрално от хълмове. Тук за пръв път експедицията забелязала радиално разположение на повалената гора.

„Започнах да обикалям — пише Кулик — из планинския лабиринт около голямата котловина на запад, като изминавах десетки километри по голите склонове на хълмовете, а повалените дървета лежаха по тях с върхари, обърнати на запад. Направих огромен кръг из цялата котловина към юг, а дърветата като омагьосани също насочваха върхарите си към юг. Върнах се в стана и пак тръгнах по височините на изток — и дърветата лежаха тук обърнати към изток. Събрах всички сили и още веднъж тръгнах към юг по планинските била: повалените дървета обръщаха върхарите си към юг. Нямаше вече съмнение: аз съм обиколил мястото на падането! С огнената маса на нагорещените газове и материя метеорът е ударил в долината с нейните хълмове, тундра и мочурища. Както водна струя, която се удря в плоска повърхност, пръска радиални струйки на всички страни, така потокът от разгорещени газове е повалил гората на стотици километри наоколо и е докарал тая ужасна картина на разрушение.“

Този ден членовете на експедицията били убедени, че най-големите мъчнотии са вече преодолени и че скоро ще видят мястото, на което гигантската маса се е сблъскала със земната кора. На сутринта те тръгнали към вътрешността на котловината. Походът през повалената само тук-таме гора бил мъчителен и опасен. Особено през първата половина на деня, когато вятърът се засилвал, минаването между мъртвите, оголени от клони трупи било застрашено, защото дърветата се събаряли с ужасен трясък на различни места без никакви предварителни признаци, по някой път наблизо до пътешествениците. Те трябвало непрестанно да се вглеждат в техните върхове, за да могат навреме да отскочат, а същевременно да се взират внимателно в земята, защото тундрата гъмжала от змии.

Във вътрешността на котловината, заобиколена от амфитеатъра на оголени хълмове, участващите в експедицията съзрели и други хълмове, равнинни тундри, мочурища, блата и езера. Тангата представлявала успоредни редици от голи трупи, обърнати с върхарите на разни посоки, а с корените си насочени към средата на котловината. Съборените дървета носели очевидни следи от огъня, който бил превърнал в пепел по-дребните клончета, а по-големите клони и кората опърлил. Близо до средата на котловината, сред изпотрошените дървета те намерили значителен брой ями с диаметър до няколко десетки метра. Само толкова констатирала първата експедиция, която трябвало незабавно да се завърне поради липса на храна и изтощение на участниците в нея. Кулик и другарите му били убедени, че намерените в котловината ями с тинесто дъно, тук-там заляно с мътна вода, представляват кратери, в дълбочината на които лежат отломъците на метеорита.

Втората експедиция при най-големи усилия докарала по недостъпните недра на тайгата машини, които направили възможно пробиването на първите опитни сонди след предварителното прокопаване и изсушаване на ямите. Работата ставала през време на краткото знойно лято, в душен въздух, изпълнен с хапливи комари, които излитали на цели рояци от блатата. Пробиването на сонди дало отрицателен резултат. Не били намерени не само отломъци от метеора, но дори и следи от неговото сблъскване със земята във вид на срещаното в такива случаи „скално брашно“, т.е. отломъци и пясък, стопени от високата температура. Затова пък достигнали до подпочвени води, които заплашвали да залеят машините, а след тяхното каптиране и изпомпване, което изисквало огромен труд, сондите навлезли във вечно заледената тиня. Нещо по-лошо — на самото място пристигнали специалисти по образуването на торфа, почвоведи и геолози, които решили единодушно, че привидните кратери нямат нищо общо с метеора и че подобни ями, които дължат появата си на нормалните процеси при образуването на торфените пластове, подмивани от подпочвената вода, могат да се срещнат навсякъде в Далечния север. Ето защо системното търсене на метеора продължило с помощта на магнетични дефлектометри. Естествено, предполагало се, че грамадната желязна маса ще причини магнитна аномалия и ще привлече стрелките на компасите, но апаратите не открили нищо. Откъм юг, надлъж по реките и потоците, водела към котловината многокилометрова широка алея от съборени дървета. Самата котловина била заобиколена от разположените като ветрило повалени трупи; направили изчисления, че унищожението е било предизвикано от енергия със степен хиляда трилиона ерга, следователно масата на метеора трябва да е била грамадна и все пак не бил намерен ни най-малък отломък, нито едно късче, никакъв кратер, никакво място, което би носило следи от страхотното падане.

Една след друга отивали в тайгата експедиции, снабдени с най-чувствителни апарати. Инсталирали мрежа от триангулачни пунктове, изследвали склоновете на хълмовете, дъното на тинестите езера и потоци, пробивали сонди дори в дъната на мочурищата — всичко напразно. Някои почнали да изказват предположение, че може би метеорът е спадал към каменните — предположение невероятно, тъй като метеоритиката не познава толкова големи каменни метеорити, но и в такъв случай околността щеше да бъде осеяна с неговите отломъци. А когато били публикувани резултатите от изследването върху повалената гора, възникнала нова загадка.

Още преди това забелязали, че тайгата е повалена неравномерно и че съборените дървета невинаги сочат средата на котловината. Нещо повече, тук-таме на разстояние само на няколко километра от котловината се издигала непокътната, неопожарена гора, докато десетина километра по-нататък пак се срещали хиляди съборени смърчове и борове. Опитвали са да обяснят това с тъй наречения „ефект на сянката“; част от тайгата уж била запазена, защото я закривали от въздушната вълна разположените във вериги хълмове, а за да се обясни защо на някои места дърветата са съборени в друга посока, казвали, че тая част нямала нищо общо с катастрофата и събарянето е било причинено от обикновена буря.

Направените от самолет фотографически карти на терена опровергали всички тия хипотези. На стереоскопичните снимки се виждало много добре, че едни части от гората лежат действително около котловината, насочени към нейния център, а други се издигат непокътнати. Гората била съборена така като че ли експлозията не е ударила с еднаква сила във всички посоки, а сякаш от средата на котловината са бликали по-широки и по-тесни „струи“, които на дълги ивици са покосявали дърветата.

Въпросът останал неясен в продължение на много години. От време на време в научния печат се водили дискусии за тунгуския метеор. Правени били най-различни предположения: че това е било глава на малка комета или облак от сгъстен космичен прах, но нито една от хипотезите не могла да изясни всичките факти. През 1950 година, когато историята с метеора започнала вече да заглъхва, един млад съветски учен публикувал нова хипотеза, която обяснявала всичко по необикновено смел начин.

„Две денонощия преди появата на тунгуския метеор над Сибир — писал младият учен — един френски астроном забелязал малко небесно тяло, което с голяма бързина преминало през зрителното поле на неговия телескоп. Наскоро след това този астроном публикувал своето наблюдение. Нито той, нито някой друг е свързвал това наблюдение със сибирската катастрофа, защото ако онова малко тяло е било метеор, би трябвало да падне на съвсем друго място. То би могло да бъде идентично с тунгуския метеорит само в един случай, така невероятен, че никой не е допуснал това дори за миг: ако метеорът би могъл по желание да променя посоката и бързината на своя летеж като управляван въздухоплавателен кораб.“

Тъкмо това твърдял младият учен. Падащата звезда, известна като тунгуски метеор, е била междупланетен въздушен кораб, който е пристигнал към земята по хиперболичен път от областта на съзвездието Кит и с намерение да кацне почнал да описва около нашата планета все по-тесни елипси.

Тъкмо тогава го забелязал в своя телескоп френският астроном.

Въздухоплавателният кораб е бил според земните понятия много голям — неговата маса ще да е била до няколко десетки хиляди тона. Летящите в него същества наблюдавали повърхността на Земята от значителна височина и са избрали за кацване големите, добре видими отдалече пространства на Монголия, равни, необрасли с гора, сякаш създадени да приемат на своите пясъци междузвездни въздухоплавателни кораби.

Ракетата е долетяла в околностите на Земята след дълго пътуване, през време на което е достигнала скорост от няколко десетки километра в секунда. Не се знае дали в момента на приближаването спирачните двигатели са били повредени, или пътниците просто не са определили добре дебелината и плътността на нашата атмосфера — ясно е едно, че техният въздухоплавателен кораб много бързо се нагорещил до бяло от силното триене и съпротивление на въздуха.

Тази именно извънредно голяма скорост била причина той да не може да кацне в Монголия, а е прелетял над нея на височина няколко десетки километра. Вероятно пътниците трябвало да обиколят планетата още няколко пъти, преди да кацнат, но са били принудени да бързат — или поради повреда на моторите, или по някаква друга причина. В стремежа си да намалят скоростта те са пуснали в движение спирачните двигатели, които са работили неравномерно и с прекъсване. Жителите на Сибир са чували нередовни отгласи от тяхната работа като гръмотевични трясъци. Когато въздухоплавателният кораб се намерил над тайгата, струите от разгорещени газове, изхвърляни от спирачните мотори, косили дърветата настрани. Така била създадена стокилометровата ивица от съборени трупи, през която после се промъквали сибирските експедиции.

В околността на Подкаменна Тунгузка въздухоплавателният кораб започнал да губи скорост. Хълмистият, покрит с гори и мочурища терен не е бил пригоден за кацване. В желанието си да го отминат пътниците са насочили носа на въздухоплавателния кораб нагоре и отново включили двигателните мотори. Но било вече късно. Въздухоплавателният кораб, грамадната маса от нагорещени до бяло метал, губел равновесие, падал надолу и подхвърлян от неравната работа на моторите, се люлеел и въртял. Изхвърляните газове от моторите събаряли гората ту по-наблизо, ту по-надалече, поваляли я като широки улици, обгаряли клоните и клончетата. За последен път въздухоплавателният кораб се издигнал нагоре и прелетял външния пръстен на хълмовете. Тук високо над котловината настъпила катастрофа. Вероятно са експлодирали запасите от гориво. В страхотната експлозия металната маса е била пръсната на късчета.

Това тълкуване обяснява всички известни факти. То обяснява как е била унищожена гората, защо на едни места е само съборена, а на други пък изгорена, най-сетне защо тук-таме са останали островчета от непокътнати дървета. Но защо въздушният кораб се е разпръснал така, та не са намерили ни най-малки останки от него? Какво моторно гориво може да светне при експлозията по-ярко от слънцето и да опожари тайгата на разстояние от десетки километри? Ученият отговорил и на тия въпроси. Съществува, твърдял той, само един начин, с който може мощната конструкция на междупланетния кораб така да бъде разпръсната на части, та да не може да се намери сред тях нито едно късче, забележимо с просто око, и съществува само едно гориво, което развива топлина и блясък със силата на слънцето.

Този начин е разпадането на материята, а горивото — това са атомните ядра.

Когато моторите на кораба отказали да се подчиняват, запасите от атомното гориво избухнали. В двайсеткилометровия огнен стълб грамадната ракета се изпарила и изчезнала като капка вода, паднала на нажежена плоча.

Хипотезата на младия учен не предизвикала отглас, какъвто би могло да се очаква. Тя била прекалено смела. Едни учени смятали, че фактите не са достатъчни, за да я подкрепят, други — че той вместо загадката на метеора поставя загадката на междупланетната ракета, трети пък я смятали за фантазия, подходяща по-скоро за един романист, отколкото за трезвен метеоритолог.

При все че скептичните гласове били много, младият учен организирал нова експедиция във вътрешността на тайгата, за да провери радиоактивността в мястото на падането. Трябвало обаче да се има предвид, че кратко съществуващите продукти от разпадането на атомите са изветрели в продължение на изминатите четиридесет и две години. Горните пластове на котловината от тиня и мергел показали при изследването само незначително съдържание от радиоактивни елементи. Така незначително, че от това не е могло да се направи никакво заключение, тъй като малки количества от радиоактивни тела се намират също и в обикновената почва. Разликите можели да се обяснят като грешки при измерването. Те можели да означават твърде много или твърде малко в зависимост от личните убеждения на експериментатора. Въпросът останал нерешен. Наскоро след това заглъхнало и последното ехо от дискусията в научните списания, още някое време всекидневният печат се занимавал с въпроса, откъде е могъл да пристигне междупланетният кораб и какви същества са пътували с него, но тия безплодни разсъждения отстъпили място на новините за успехите в строежа на грамадни електроцентрали на Волга и Дон, за окончателното пробиване на Тургайската порта с атомна енергия и за насочването на водите на Об и Енисей в басейна на Каспийско море. В Далечния север гъстата растителност на тундрите от година на година израствала над пластовете от повалени трупи, които потъвали все по-дълбоко в мочурливата почва. Напластяването на торф, подмиването и създаването на речни брегове, движението на ледовете, топенето на снеговете — всички тези ерозивни процеси се обединявали, докато заличили последните следи от катастрофата. Изглеждало, че нейната загадка ще потъне завинаги в човешката забрава.

ДОКЛАДЪТ

В 2003 година бе завършено частичното преливане на Средиземно море във вътрешността на Сахара и Гибралтарските водни електроцентрали дадоха за първи път ток за северноафриканската мрежа. Много години бяха вече изтекли от изчезването на последната капиталистическа държава. Завършваше трудният, мъчителен и велик период на справедливото претворяване на света. Мизерията, стопанският хаос и войните вече не заплашваха великите планове на жителите на Земята.

Невъзпирани от държавни граници, израстваха континентални мрежи с високо напрежение, създаваха се атомни електроцентрали, безлюдни автоматични фабрики и фотохимични трансмутатори, в които слънчевата енергия превръщаше въглеродния двуокис и водата в захар. Този процес, който растенията извършваха от милиарди години, стана подвластен на човека.

Науката нямаше никога вече да създава средства за унищожение. В службата на комунизма тя беше най-могъщо от всички средство за претворяване на света. Изглеждаше, че напояването на Сахара и впрягането на водите на Средиземно море в електрическите турбини е дело, което дълго време ще остане ненадминато. Но още на следната година започна работа върху един тъй несравнимо смел проект, че той засени дори Гибралтарско-африканския хидроенергетичен комплекс. Международното бюро за регулиране на климата премина от скромните опити за местна промяна на времето, от насочването на дъждовните облаци и раздвижването на въздушните маси към фронтална атака срещу главния враг на човечеството. Този враг беше студът, от стотици милиони години заседнал около полюсите на планетата. Вечните ледове, които с няколкостотин метра дебела обвивка покриваха Антарктида, шеста част от света, сковаваха Гренландия и островите на Ледовития океан, изворите на студени подморски течения, които изстудяват северните брегове на Азия и Америка, щяха веднъж завинаги да изчезнат. За постигането на тая цел трябваше да се стоплят огромни пространства от океана и сушата, да се стопят хиляди кубически километри лед. Необходимите количества топлина измерваха в трилиони калории. Такива гигантски количества от енергията не можеше да достави уранът. Всичките запаси от него щяха да бъдат недостатъчни. Но за щастие една от най-откъснатите от живота науки, както се смятало по-рано — астрономията, откри извора на енергията, който поддържа вечния огън на звездите. Това е атомното превръщане на водорода в хелий. В земната кора и атмосферата няма много водород, но водите на океаните са неизчерпаем резервоар на водород.

Мисълта на учените беше проста: да се създадат близо до полюсите грамадни „огнища“ с температура като слънцето, които ще осветят и ще сгреят ледените пустини. Осъществяването на този проект срещаше пречки, които изглеждаха непреодолими.

Когато хората бяха почнали да превръщат водорода в хелий, оказа се, че никоя от известните на земята материи не може да издържи температурата от милиони градуси, която се отделяше при тази реакция. Най-издръжливата огнеупорна тухла, пресован азбест, кварц, слюда, най-качествената волфрамова стомана — всичко това се превръщаше в пара при допир с ослепителния атомен огън. При все че имаше гориво, способно да стопи ледовете, да пресушава морета, да променя климата, да стопля океаните и да създава около полюсите тропически джунгли — нямаше материал, от който би могла да бъде построена пещ за това гориво.

Но тъй като нищо не може да спре хората, устремени към определена цел, тая трудност бе превъзмогната.

Щом не съществува такъв материал — разсъждаваха учените, — от който може да се построи пещ за превръщане на водорода в хелий, тя изобщо не бива да се строи. Освен това атомното огнище не бива да бъде разпалено на повърхността на Земята, тъй като щеше незабавно да я стопи, да навлезе надълбоко и да предизвика катастрофа. Следователно то трябва просто да бъде закачено в атмосферата като облак, но облак, който може лесно да се направлява.

Учените решиха да създадат изкуствени крайполюсни слънца във вид на разгорещени газови кълба с много стотици метра диаметър, на които поставените отдалече духала ще доставят водорода и също така на безопасно разстояние построени уреди ще създават могъщи електромагнитни полета, които ще задържат изкуствените слънца на необходимата височина.

В първата фаза на работата, изчислена за двайсет години, се заеха да построят електрически централи, които ще снабдяват с енергия управляващите уреди. Тези централи, разположени в Северна Гренландия, по островите на Грант, в архипелага Франц Йосиф и в Сибир, щяха да представляват заедно тъй наречения команден атомен пръстен. Към мразовитите безлюдни планински околности тръгнаха цели фабрики на колелета и на гъсеници. Машини изкореняваха тайгата и изравняваха терена, машини произвеждаха топлина, размразяваха заледената от милиони години почва, машини нареждаха готови блокове бетон, от които се построяваха автостради, основи за къщи, бентове и предпазни бариери в ледниковите долини. Машини, които се движеха на стоманени стъпала — копачки, екскаватори, сондажни кули, булдозери, товарачки, — работеха денонощно, а зад техния фронт вървяха други, които издигаха мачти за високо напрежение, трансформаторни кантони, жилищни сгради, цели градове и летища, по които веднага кацваха големи транспортни самолети.

Отзвукът за тези работи беше голям. Вниманието на целия свят беше насочено към пространствата на Далечния север, където сред студове и виелици, при температура до 60° под нулата се създаваха една след друга бетонните кули и стоманени лещи на атомния пръстен, който в бъдеще щеше да държи под своя власт закачените във въздуха водородни кълба, горящи с платинов блясък.

Едно от местата на строежа беше околността на Подкаменна Тунгузка. Сред купища от мергел и глина, в дълбоки изкопи, пробити в твърдата като скала вечно замръзнала почва, върху грамадни бетонни стълбове монтираха там съоръжения за излитане на ракети, които заместваха железницата. През време на работата една копачка изтръгна от дъното на седемметровата шахта буца пръст и я хвърли на транспортьора. Тя достигна до трошачката, която мелеше камъните на дребен чакъл. Тук буцата заседна. Могъщата машина мигновено спря, а когато машинистът засили тока, зъбите от най-твърда циментова стомана, изпращяха и се счупиха. Разглобиха машината и намериха заседнал между нейните валяци толкова твърд камък, че едва го хващаше пила. Случайно узнаха за това учените, които чакаха в Подкаменна Тунгузка самолет за Ленинград. Те разгледаха загадъчния камък и го взеха със себе си. На другия ден той се намираше вече в лабораторията на Ленинградския метеоритичен институт.

Отначало смятаха, че това е метеорит, обаче то беше буца базалт от земен произход, в която се беше забил заострен на двата си края валяк, по големина и форма подобен на ръчна бомба. Състоеше се от две завинтени части, затегнати така силно, че беше необходимо да се препили обвивката, за да се стигне до вътрешността. След дълги усилия, като повикаха на помощ технолозите от Института за приложна физика, учените успяха най-после да отворят тайнствената обвивка. Вътре се намираше макара от сплав, подобна на порцелан, на която беше навита стоманена жица, дълга почти пет километра. Нищо повече.

След четири дена бе създаден международен комитет, който се зае с проучването на макарата. Скоро се оказа, че намотаната около нея жица навремето е била магнетизирана. Външните намотки, подложени някога на висока температура, били загубили магнетизма си. Той бе добре запазен само в долните намотки.

Учените правеха различни предположения за произхода на тайнствената макара. Никой не смееше пръв да изрече предположение, което идваше наум на всички. Работата стана ясна, когато технолозите направиха химически анализ на сплавта, от която беше изработена жицата. Такава сплав не е била произвеждана никога на Земята. Макарата не беше от земен произход. Трябва да е била във връзка с прочутия някога тунгуски метеорит. Произнесена бе неизвестно от кого за пръв път думата „доклад“. Действително жицата беше магнетизирана така, като че ли по цялата и дължина са били „записани“ електрически трептения, които създаваха единственото по рода си „междупланетно писмо“. Това напомняше начина, по който се записват звукове върху стоманена лента, отдавна практикуван в радиото и телефонията. Скоро се разпространи предположението, че в критичния момент, когато моторите отказали да се подчиняват, пътниците на неизвестния космичен въздушен кораб се опитали да спасят онова, което смятали за най-ценно, а именно документа, „записан“ с магнетични трептения върху жицата, и го хвърлили от въздушния кораб преди катастрофата. Не липсваха и други тълкувания, според които макарата е била изхвърлена от въздушния кораб от силата на експлозията, за което свидетелстваха видимите топлинни изменения на нейната обвивка.

В научния и всекидневния печат се водиха дълги дискусии за произхода на междупланетния кораб. Почти не остана планета от слънчевата система, за която да не допускаха, че го е изпратила. Дори далечният Уран и грамадният Юпитер имаха свои привърженици, но все пак по-голямата част от общественото мнение се беше разделила на две партии: за Венера и за Марс. Последната беше почти два пъти по-многобройна. През тая година интересът към астрономията извънредно много нарасна. Невероятно големите тиражи на популярни, та дори и строго научни книги се изкупуваха, а търсенето на любителски астрономически уреди, особено на телескопите, беше толкова голямо, че и най-добре снабдяваните складове оставаха по някой път празни. Нещо повече, астрономическата тематика нахлу в изкуството: появиха се фантастични романи за загадъчните същества от Марс, на които авторите приписваха най-невероятни свойства. Някои телевизионни станции включваха в седмичните си научни програми специални предавания, посветени на астрономията. На голям успех се радваше предаваният от Берлин и препредаван по цялото северно полукълбо телевизионен репортаж „Пътуване до Луната“. Зрителите гледаха у дома си повърхността на Луната, приближена три хиляди пъти благодарение на това, че предавателната телевизионна апаратура беше инсталирана при големия телескоп в Хайделбергската обсерватория.

Създадената в това време Международна комисия на преводачите започна прочутата „борба за жицата“, както я нарече специалният научен кореспондент на „Юманите“. Работата на най-изтъкнатите египтолози и санскритолози, специалисти по мъртвите и изчезнали езици, изглеждаше като играчка в сравнение със задачата, която сега предстоеше на учените. „Докладът“ се състоеше от осемдесет и няколко милиарда магнетични трептения, запечатани в кристалната структура на металната жица. Отделните групи на трептенията се отделяха с малки не магнетизирани интервали по жицата. Това даваше основание да се мисли, че всяка магнетизирана част е една дума, но такова предположение можеше да бъде погрешно. Предполагаемият „доклад“ можеше всъщност да бъде просто запис на различни измервателни инструменти. Мнозина учени смятаха, че дори ако „докладът“ е записан с помощта на думи, строежът на тоя език може да бъде съвсем различен от всички известни на Земята езици. Но и те бяха съгласни, че не бива да се изпуска удобният случай, който се беше появил пред науката за пръв път в историята.

Учените имаха пред себе си магнетизирана жица без каквито и да е било пояснения и се заловиха за работа. Най-трудно беше началото. Цялата жица бе прекарана през апаратура, която записа всички магнетични трептения върху филмова лента. Ценният оригинал отиде в едно подземно хранилище. Оттогава до самия край учените имаха работа изключително с филмови копия.

В предварителните съвещания беше решено да се тръгне по единствения път, който обещаваше успех. Думите на всеки език са символи, които означават известни предмети или понятия. Ето защо разчитането на езиците на изчезнали народи, шифри и други подобни криптограми се опира на правила, общи за всеки говор. И така търсят се символи, които се явяват най-често, изследва се дали даденият език притежава картинен, буквен или сричков характер, а най-важното — търси се начин, който би позволил да се разбере значението поне на една дума.

Тук понякога на учените помага щастливата случайност: така беше с египетските йероглифи, когато била намерена надгробната плоча, на която един и същи надпис е бил издълбан с йероглифи и на гръцки, по подобен начин беше разчетено клиновидното писмо на вавилонците.

А най-важното е, че създателите на всеки от тези неизвестни езици са били същества, подобни на изследвачите живели са някога на същата планета, гряло ги е същото слънце, гледали са същите звезди, растения и морета, а тези условия, естествено, са допринасяли за създаването на общи символи. Съвсем иначе беше сега. Какви общи понятия можеше да има между неизвестните същества и хората? На кое място трябваше да се прехвърли мост през пропастта, която дели съществата от различните светове? Такова обединително звено можеше да бъде само едно: материята.

Цялата вселена, от най-дребните пясъчни зрънца под нашите крака до най-далечните звезди, е построена от същите атоми. Във всички краища на пространството материята се подчинява на едни и същи закони, а всички тях може да изрази математиката. Ако нейните средства са били употребени при написването на „доклада“, той ще остане завинаги неразчетен.

Обаче приемането на тази предпоставка беше само първа крачка по необикновено тежкия и дълъг път. Човек би помислил, че сега трябва просто да се прегледа „докладът“, като се търсят в него най-общите физически закони, но това беше невъзможно през този етап. Преди всичко такива закони има много, а освен това — което е още по-лошо — беше неизвестно каква числена система употребяват създателите на „доклада“. Десетичната система, която борави с девет основни числа и нула, ни се струва очевидна и единствена, но тя не е единствена за математиците. Ние сме я възприели, понеже имаме десет пръста на ръцете си, а ръцете са били сметала на нашите прадеди в най-далечни времена. Теоретически обаче е възможен неопределен брой на такива системи, като почнем от двойкова, в която съществуват само две числа, нула и единица, после тройкова, четворкова, петоркова и така нататък до безкрайност. При своята работа комисията на преводачите по практически съображения се ограничи със седемдесет и девет системи — от двойковата до осемдесетичната. И така задачата беше следната: да се прегледат милионите магнетични трептения и за всяко трептение да се изчисли неговата стойност по седемдесет и девет числови системи; това вече даваше над билион изчисления, но то беше само началото, защото постигнатите резултати трябваше да бъдат прегледани и да се търсят сред тях такива, които биха отговаряли на физически трайните. А постоянни групи, като атомни тегла и електрически пълнежи на елементите, има няколкостотин. Но и това още не е всичко, тъй като в такова грамадно море от числа можеха да се срещнат резултати, които съвсем случайно отговарят на някоя постоянна група. Трябваше следователно да се пуснат в движение проверочни изчисления. Целостта на тези работи, които бяха само подготовка към истинския превод, щеше да заеме, както беше изчислено, целия живот на хиляда най-добри сметачи. А в действителност те бяха извършени в продължение на двайсет и седем дни.

Комисията на преводачите имаше на свое разположение най-големия тогава на света електронен мозък, могъща машина, която заемаше четири етажа от Математическия институт в Ленинград.

За управляване на този великан имаше щаб от специалисти в ръководната централа, инсталирана на най-горния етаж на института. Именно там беше дадена на мозъка заповед да разгледа всичките знаци на „доклада“ и да търси в тях прилика с физически постоянните; да върши това всеки път по всички представени му числови системи, от двойковата до осемдесетичната, и да проверява получения по този начин резултат, като всеки етап от работата се отбелязва и незабавно съобщава.

Ръководната централа представляваше кръгла зала от бял мрамор, в която светеха зеленикави екрани. По тях се появяваха резултатите от последователните операции. От момента, когато в дълбочината на механизма изчезнаха първите перфорирани ленти, които носеха заповедите, светнаха сигналите, та до момента, когато червените контролни лампички угаснаха, изтекоха шестстотин четиридесет и един час на непрекъснат труд. В това време мозъкът извършваше по пет милиона изчисления в секунда, без да спира нито денем, нито нощем, а дежурните учени се сменяваха шест пъти на ден. Невъзможно е да се предадат огромните размери на извършената работа. Достатъчно е да се каже, че езикът на „доклада“ напомняше не толкова говор, а по-скоро необикновена музика, тъй като онова, което отговаря на земните думи, тук се явяваше сякаш в различни „тоналности“.

Няколко пъти дори огромната вместимост на мозъка се оказа недостатъчна да извърши всички необходими изчисления. В такива моменти автоматични контакти включваха подземни кабели, а те свързваха главния мозък с други, които също така се намираха в района на Ленинград. Най-често оказваше помощ електронният мозък от Института за теоретична аеродинамика.

Настъпи най-после моментът, в който на екраните светнаха резултатите. Звънците прозвъняха силно в централите, но и без техния зов всички дежурни вдигнаха очи от пултовете и се загледаха в първите достъпни за човешкото разбиране понятия на „доклада“…

Първото прочетено изречение гласеше:

силиций кислород алуминий кислород азот кислород водород кислород

То означаваше планетата Земя.

Четирикратното повтаряне на думата „кислород“ бе записано с различна честота на трептенията. Учените разбраха, че „докладът“ говори на това място за физическите свойства на Земята. Силициев и алуминиев окис — ето главните съставни части на земната кора, заобиколена от азота и кислорода на въздуха и покрита с водороден окис — водата на моретата и океаните. Но това привидно просто изречение говореше значително повече. Преди всичко такива изрази като силиций, алуминий, кислород притежаваха известни свойства: употребени другаде самостоятелно, те означаваха изобщо „материя“. На второ място целият израз от осем думи беше подчинен на известна функция от висш разред, която отговаря на крива повърхност. Касаеше се именно до кълбеста повърхност, т.е. до земната кора.

Оттогава дешифрирането на „доклада“ тръгна вече по-бързо, ако и да не липсваха неясни места, които предизвикваха горещи спорове. Наред с напредването на работата за пръв път в историята се очертаваше общата картина на Земята и на света, виждана от същества, които не са хора. „Докладът“ беше разгледан на няколко части. Уводната съдържаше физическо описание на земното кълбо, релефа му, оформяването на сушата и моретата и техния химически състав. Не в това обаче се криеха трудностите. Първото разногласие се създаде между преводачите, когато те стигнаха до мястото, където „докладът“ говореше за земните градове. Въпреки голямата скорост и височина на летенето с ракетата неизвестните същества бяха успели да забележат плановото стопанисване на нашата планета: фабрики, къщи, пътища, а дори и хора по полетата и улиците. Непонятно беше обаче това, че в общото описание на забелязаните явления те се отнасяха към хората като към нещо най-маловажно и сякаш не ги смятаха за строители и конструктори на земната цивилизация. „Докладът“ наричаше хората „дълги капки“ (както личеше от по-нататъшното обяснение, подразбираше се „разтегливо, меко вещество“, от което се състоят нашите тела) и ги смяташе за частици на някаква по-голяма еднородна маса, от която те само временно са се откъснали във вид на такива „капки“. Тая маса трябва да е била за авторите на „доклада“ нещо обикновено и добре известно, тъй като те изразяваха предположението, че хората са създадени от подобно вещество, както… (Тук следваше дума непреведена, понеже тя не съществуваше в нито един от земните езици.) В следната част на „доклада“, бяха описани градове, жилищни домове и различни съоръжения, като например железопътни мрежи, гари, пристанища, с такива подробности, че четящите неволно се удивяваха от прецизността на наблюдателните инструменти, с които навярно са си служили пътниците от междупланетния кораб. И тук обаче в основата на описанието лежеше същото съвсем необяснимо объркване на понятията: авторите на „доклада“ усилено търсеха създателите на земната техническа цивилизация, без дори да подозират, че това са хората. А че са забелязали хората, това не подлежеше на никакво съмнение, защото няколко изречения по-нататък гласяха: „В зрителното поле пълзят доста много дълги капки“.

Като обсъдиха внимателно тази част от „доклада“, учените дойдоха до заключение, че това объркване на понятията, това „недоразумение“ съвсем не е случайно, а тъкмо в него се крие тайната на неизвестните същества. Нова, макар и непълна светлина хвърли върху въпроса една забележка, дадена в сбита форма в по-нататъшната част от „доклада“. Повтаряйки казаното вече изречение, че никъде не могат да се забележат създателите на техническите съоръжения, авторите на „доклада“ добавиха: „Може би затова, че те имат… (тук пак следва непреведена дума) размери“.

Ключът към тайната като че ли се криеше тъкмо в загадъчната дума. Предположението, че това е прилагателно от рода на „малък“ или „дребен“, трябваше да бъде отхвърлено, тъй като прилагателните се отличаваха с друго оформяване на магнетичните трептения в езика на „доклада“. Ако това беше местоимение, изречението би могло да звучи: „Че те имат същите размери като нас“.

Изследването показва, че най-малките предмети, които неизвестните същества са успели да забележат от височината на своя летеж над Земята, имаха размери седем до осем сантиметра. Следователно, ако те са предполагали, че не могат да съзрат търсените от тях „създатели на земната цивилизация“ за това, че „те имат техните размери“, от това би следвало, че неизвестните същества са сравнително много малки — във всеки случай не по-големи от осем сантиметра. Това е единственото място на „доклада“, от което може да се съди за техните размери. За жалост цялото това предположение е крайно несигурно, тъй като в езика на „доклада“ не се намери нито едно местоимение подобно на „ние“, „аз“, „нашите“ и подобни.

По-нататък в „доклада“, колкото наближаваше краят, се срещаха все повече „бели петна“, т.е. неразшифровани места или поради по-слаб магнетичен запис, или поради факта, че там се явяваха понятия, които не можеха да бъдат разчетени нито с помощта на анализа на трептенията, нито с метода на „опитите и грешките“, т.е.: чрез допускане на вероятните термини, въпреки че смесената група от математици-оператори и езиковеди прилагаше тоя метод с необикновена търпеливост.

Краят на „доклада“ представляваше кратко, напълно предметно описание на трагедията, с която е завършил летежът на ракетата. Това са данни на измервателните уреди, които показват необикновено бързото нарастване на скоростта на атомното разлагане, огромното покачване на температурата и смущението в работата на двигателите. След това магнетичните знаци са заличени. Настъпва кратък интервал от тишина, а по-нататък две напълно четливи думи „предпазителите изгоряха“. С това „докладът“ свършва.

Както казахме, учените вече знаеха неговото съдържание в общи черти, а понеже се предполагаше, че разчитането на неизяснените пасажи не ще допринесе нещо съществено ново, а само подробности, комисията на преводачите пристъпи към следната фаза на работата, като се раздели на три нови секции, от които всяка се посвети на различна задача. Първата под ръководството на професор Клювер имаше за цел да събере и разшири нашите знания за неизвестните същества.

В тая секция влизаха главно естественици — биолози, зоолози, ботаници и лекари, имаше и един специалист из областта на астробиологията — още млада, но развиваща се наука, която изследва проявите на живот на другите небесни тела.

Втората секция проверяваше превода на „доклада“, като го сравняваше с оригинала, онази прочута магнетизирана жица, която беше извадена от подземното хранилище на Института по метеоритика. И най-сетне третата и последна секция се мъчеше да разгадае неразшифрованите досега пасажи от „доклада“. В нейния състав влизаха много математици и физици, които прекарваха най-много от времето си в ръководната централа на електронния мозък и непрестанно го караха да извършва невероятно заплетени изчисления. Това предизвика дори леко сблъскване с биолозите, които казваха, че физиците са окупирали Математическия институт и им пречат да си служат с електронния мозък.

Докато милионите хора от цял свят благодарение на радиото, печата и телевизията се запознаваха със съдържанието на публикуваната част от „доклада“, в работата на комисията на преводачите настъпи драматичен поврат.

Нещо като увод към главното откритие беше дискусията в секцията на биолозите, на която бе поканен като гост и съветник Чандрасекар, голям индуски математик. Въз основа на споменатия вече пасаж от „доклада“, от който би могло да се допусне, че неизвестните същества имат малки размери, един от учените бе изказал предположение, че това са насекоми, които живеят на големи общества като пчели или мравки, но с несравнимо по-висока интелигентност. Председателят на секцията, професор Клювер, възрази срещу това:

— Голямата интелигентност изисква голям мозък. А насекомите не могат да имат голям мозък по същата причина, по която нямат голямо тяло. Техният строеж не позволява това. Тяхната дихателна система не е в състояние да достави нужния кислород при размери на тялото, повече от няколко сантиметра и тъкмо това е причината да не съществуват и никога да не са съществували много едри насекоми.

Полемизиращият с него забеляза, че дихателната система на неизвестните същества е била може би съвсем друга. Професор Клювер отговори, че насекоми, които имат друга нервна система и дишат по друг начин, според него не са насекоми… Тогава бихме могли и животните да наречем растения, снабдени с нервна, кръвоносна и мускулна система. Но какво друго се променя в първия и във втория случай освен празното название?

Настъпи оживена дискусия, в която всяка страна защищаваше своите аргументи. Вече можеше да се предполага, че вечерта ще изтече в безплодни разпри, но професор Чандрасекар, който досега слушаше мълчаливо разискванията, поиска думата.

— Дойдох тук с известна идея — каза той, — която може би ще хвърли малко светлина върху разглеждания въпрос.

Проучих подробно показанията на очевидците при падането на тунгуския метеор. Те всички са забелязали, че при появата на метеора по земята се виждали сенки на предмети като дървета и къщи и тия сенки се движели в обратна посока на полета. От това следва, че „докладът“ или поне крайната му част не е била записана от живи същества.

Това твърдение извънредно много удиви присъствуващите: те се вглеждаха в математика, който се доближи до черната дъска, намери по-голям тебешир и веднага пристъпи към изчисления. Той разсъждаваше така: в момента на падането имало слънчево време, но щом като в светлината на метеора предметите са хвърляли сенки по слънчевите места, то блясъкът на метеора трябва да е бил по-силен от слънчевия. Естествено и неговата температура трябва да е била по-висока от слънчевата. Като знаеше колко време е престоял метеорът в пределите на земната атмосфера, професорът изчисли, че независимо от това, колко дебели са били стените на кораба, в неговата вътрешност трябва да е имало температура не по-ниска от шестстотин градуса. Разбира се, такива условия не би могло да изтърпи никакво живо същество. И все пак „докладът“ е писан през цялото времетраене на полета чак до момента на катастрофата. И така: или са го отбелязвали автоматични уреди и в ракетата изобщо не е имало никой, или пък неизвестните същества притежават устройство съвсем различно от организмите на животните или растенията.

Биолозите изслушаха Чандрасекар с необикновено внимание, признаха довода му за убедителен и решиха да запознаят с него на другия ден общото събрание на комисията на преводачите. Но когато на другия ден сутринта се явиха в малката зала на института, те бяха поканени, както и всички други учени, в голямата колонна зала на извънредно заседание с таен дневен ред. Това събуди всеобщо учудване, тъй като досега комисията не бе прилагала такива мерки. Заседанието ставаше при затворени врати и без да се поканват обикновените гости. Професор Рамон и Карал от Instituto Nacional del Astronomia във Вера Крус, който този ден беше председател на заседанието, заяви, че третата секция е открила през време на своята работа един необикновено важен факт, незабавното проучване на който е от най-голямо значение, тъй като от него може да зависи съдбата на целия свят. След това той даде думата на професор Лао Чу. Китайският физик почна да говори пред микрофона не от мястото си, както се практикуваше обикновено, но се качи на председателския подиум навярно от желание да вижда всички, на които говореше.

С не много силен глас, но добре чут в цялата зала, той каза, че третата секция му е възложила да докладва пред почитаемото събрание едно необикновено значително откритие, чиято важност никой още не може да оцени напълно.

Гръмките думи на председателя, които предшестваха лекцията, не учудиха особено никого, тъй като старият мексикански астроном беше известен със своя южен темперамент, но още първото изречение на физика електризира цялата зала, защото Лао Чу беше един от най-трезвите и най-критични умове в комисията на преводачите.

По-нататък в речта си Лао Чу изложи новия метод на разчитане на „доклада“, прилаган от третата секция. Той се състоеше във фотографиране с рентгенови лъчи на онези части от жицата, магнетизирането на които е било изтрито. Накрая Лао Чу даде буквалния текст на един пасаж, който бяха успели да прочетат по този метод. Той гласеше:

След втория обръщателен елемент ще се пристъпи към облъчване на планетата. Когато напрежението на йонизацията спадне наполовина, ще започне великото движение.

В препълнената зала цареше гробна тишина. Не се чуваше нито дишане, нито дори обикновеното скърцане на столовете. Виждаха се хора със затворени от напрегнато внимание очи как притискат с две ръце слушалките до ушите си. Някои трескаво записваха думите на китайския физик. Като повтори два пъти преведения пасаж, Лао Чу каза, че третата секция е склонна да го разбира така: обръщателен елемент е някаква единица от време, отговаряща на доста дълъг период, който вероятно може да бъде сравнен със земната година. Какво означава „облъчването на планетата“? Разбира се, действане с някакъв вид лъчиста енергия, която предизвиква йонизация. За каква планета се касае? Това не е съвсем сигурно, тъй като този пасаж спада към реконструираните и по-рано е бил съвсем нечетлив, но известни признаци говорят, че се отнася до нашата планета, за Земята. Каква цел може да има нейното облъчване? И това не е напълно сигурно, казва Лао Чу, но неизвестните същества като че ли изразяват желание да насочат към Земята могъщ снаряд от енергия, а когато нейното действие след известно време спре, ще започне „Великото движение“. Ако под „Велико движение“ разбираме наплив на неизвестните същества към нашата планета, то цитираният пасаж може да има вече само едно значение: неизвестните същества възнамеряват да унищожат живота на Земята, за да се заселят на нея. В последните си думи физикът подчерта, че всичко това звучи фантастично и невероятно, а отделните части на израза, от който се извежда изтъкнатото заключение за „нашествието на Земята“, не са добре свързани. Но в такова положение е трудно да бъдеш прекалено критичен и да прилагаш строги научни изисквания, тъй като се касае за нещо още неизвестно в историята, а именно за опасност, надвиснала над съществуването на цялото човечество. Това е опасност тъй огромна, че трябва да се разгледат нейните възможности, дори ако тя ни се струва твърде невероятна. Председателят професор Карал взе думата, като призова присъствуващите към внимание и спокойствие, след което започнаха разискванията. Някои смятаха, че заключението е правилно изведено, но работата не изглежда опасна, тъй като междупланетният кораб е бил само първо разузнаване, а масовото нашествие към Земята навярно щяло да настъпи едва след неговото благополучно завръщане от пътешествието. Понеже го е сполетяла катастрофа, опасността — ако такава изобщо е съществувала — е изчезнала. Най-добро доказателство за това е фактът, че от катастрофата са изтекли почти сто години в абсолютно спокойствие. Други възразяваха, че няколко десетки години е сравнително дълъг период само за човешките понятия. Възможно е — твърдяха те — обръщателният елемент да е равен на двеста години, а дори и повече. Неизвестните същества може би са дълговечни. Откъде да знаем дали те не измерват своето съществуване с хилядолетия?

Председателят покани първата секция да се изкаже по въпроса за естеството на неизвестните същества. Досега те бяха за нас пътешественици, пристигнали от глъбините на вселената, и будеха всеобщ интерес и удивление, а изведнъж се превърнаха в смъртни врагове на човечеството.

Биолозите посочиха Чандрасекар, който изложи пред събралите се своето схващане. В отговор на това един от физиците забеляза, че въпросът е бил схващан може би от самото начало съвсем погрешно; кой знае дали целият междупланетен кораб не е бил просто един огромен „механически мозък“, обзаведен с инициатива и умение да действува самостоятелно. Съвсем не е било необходимо да се намират в кораба съществата, които са го построили. Така погледнато, всички особености на „доклада“ са характерни за „механическия мозък“, който ги е записал, а не за неизвестните същества, за които нищо не бе известно. Целият въпрос се върна към изходната му точка.

Комисията на преводачите се намери в необикновено тежко положение. Как трябваше да се отнесе към проблема за опасността, която заплашва човечеството? Дали е съществувала изобщо такава опасност? Може би неизвестните същества действително са възнамерявали някога да колонизират Земята, но дали техните намерения са били опрени на реални възможности?

В един часа през нощта председателят прекрати разискванията. Той закри заседанието и съобщи, че следното заседание ще се състои едва след два дни, тъй като има надежда, че до това време секцията на астрофизиците, засилена от най-изтъкнатите математици, ще може да представи на общото събрание нови факти относно произхода на неизвестните същества.

Малцина знаеха, че работата на астрофизиците, за която спомена председателят, бе започнала от миналата полунощ, т.е. от момента, в който президиумът на комисията се бе запознал с преведения от третата секция пасаж на „доклада“.

На най-горния етаж на Математическия институт работеха напълно уединени единайсет души.

Докато Лао Чу и Чандрасекар бяха на заседанието на комисията на преводачите, цялата работа на електронния мозък ръководеше астрофизикът Арсениев. Той съпостави числените данни за полета на ракетата с предполагаемата и скорост, с мощта на моторите и най-после със звездните карти на небето от 1908 година. Необикновено сложното изчисление, при което непрестанно се избираха по няколко определени величини сред много стотици хиляди възможности, бе извършено след двайсет и девет часа непрекъснат труд. Ден и половина след заседанието, на което членовете на комисията се бяха запознали с фаталния пасаж, трима учени, застанали пред челния екран на мозъка, прочетоха последните резултати и се спогледаха мълчаливо. Арсениев се приближи и от височината на огромния си ръст гледаше мъждукащия със зеленикава светлина отвор на катодния екран. Нямаше никакво съмнение. Корабът е бил изстрелян от планетата в нашата слънчева система, и то планета, чиято орбита е по-малка от орбитата на Земята. Следователно беше една от двете планети: Меркурий или Венера. И пак учените се наведоха над металните маси, пак се изрекоха кратки думи.

По командните табла се издигаха и срещаха белите клавиши на контактите. С едва чуто шумолене се включваха в работа хиляди нови мрежи. В широките междини на разпределителните табла светеха червени контролни лампички.

Когато за последен път по екраните затрептяха белезникави линии, всичко стана ясно. Меркурий, това вулканично кълбо от лава и пепелища, най-близък до Слънцето, с обърнато към него винаги едно и също полукълбо, лишен от атмосфера — Меркурий не влизаше в сметката. Оставаше следователно зорницата Венера, забулена с блестящобели облаци, които от незапомнени времена скриват нейната повърхност от човешкото око.

ПЛАНЕТАТА ВЕНЕРА

Минаваше полунощ. Заседанието на комисията продължаваше вече седем часа; над масите бяха натрупани купища от чертежи и фотографски ленти. Когато членовете на астрофизическата секция влязоха в залата, присъствуващите изведнъж замлъкнаха. Всички се вглеждаха в Арсениев, Чандрасекар и Лао Чу, но от техните лица нищо не можеше да се прочете. Те се запътиха към своите места, а след тях вървяха няколко сътрудници и асистенти. Когато Арсениев съобщи резултатите от изчисленията, настъпи тишина.

— И така, Венера? — попита някой от дълбочината на залата.

Без да отговаря, Арсениев седна и почна да разтваря пред себе си донесените книжа.

— Няма ли възможност за грешка? — попита същият глас от масата на биолозите.

Говореше доцентът Стурди, нисък мъж с червендалесто апоплектично лице и гъста коса.

— Електронният мозък понякога бърка — отговори Арсениев. — Наистина една грешка се случва на шест трилиона изчисления, но ние вземаме и това под внимание и още тази нощ ще повторим изчисленията.

— Не това исках да кажа — продължи биологът. — Въпросът е за теоретичните предпоставки на изчисленията. Дали в тях не може да има грешка?

Арсениев оправи с две ръце книжата. Той беше една от най-типичните личности в комисията на преводачите. Светлокос, грамаден, с леко приведени плещи, той изглеждаше изграден по някакви едновремешни пропорции на щедро изобилие. На трийсетгодишна възраст той завърши главния си труд, който разясняваше в нова теория редица податомни явления. Сега беше на трийсет и седем години. Като превишаваше с една глава съседите си, ако и да беше седнал, той известно време гледа опонента, сякаш се готвеше да даде по-дълъг отговор, и всички трепнаха, когато произнесе с ниския си глас само една дума:

— Не.

През тоя ден беше председател германският биолог професор Клювер от Лайпциг. Той предложи някой от астрономите да каже на неспециалистите всичко за планетата Венера, което може да има връзка с разглеждания въпрос. Предложението бе прието. След малко секцията на астрофизиците посочи планетолога д-р Беренс, който веднага стана и включи микрофона пред своето място. Той беше млад човек с момчешки изглед, тънък, почти слаб, с малко нервни движения. Докато докладваше, той играеше със свалените си очила и гледаше с несигурни очи, както обикновено гледат късогледите. В това време Арсениев разговаряше шепнешком с колегите си и навел огромната си фигура през облегалото на фотьойла, даваше някакви указания на асистентите, които ги записваха стенографски и излизаха на пръсти. Макар че всички слушаха Беренс, в залата се чувствуваше безпокойство. Главите се навеждаха една към друга, ту в една, ту в друга част от залата се чуваше шепот. През това време младият астроном говореше и слушалките предаваха думите му едновременно на много езици.

— Венера — започна той — е втората планета от нашата слънчева система, която има с три на сто по-малък диаметър и с двайсет и три на сто по-малка маса от Земята. Понеже винаги се намира на небето по-близо до Слънцето, тя не е добър обект за наблюдение. Разстоянието и от нас варира от двеста и петдесет милиона километра в горната и връзка, със Слънцето до четиридесет милиона километра в долната и връзка.

Тук Беренс погледна малко несигурно към езиковедите. Той не знаеше дали те разбират астрономическите термини, но посивелите учени слушаха с такова внимание, та се побоя да не ги обиди и продължи по-нататък:

— Според най-новите проучвания въртенето на Венера около оста и е значително по-бавно, отколкото въртенето на Земята, и възлиза на осемнайсет дни. По-рано това не можеше да се установи с оптичните методи, защото никога не виждаме повърхността на планетата. Закрива я плътен пласт от облаци. Напоследък бяха правени опити да се проникне до повърхността на планетата с помощта на телетактори. Навярно почитаемите колеги знаят, че става дума за нов тип радарен телескоп, който изпраща ултракъси радиовълни. Обаче и тези опити не успяха, само потвърдиха още веднъж предишните предположения на Вилд, че облаците на Венера не са от водна пара, нито от течно вещество, а се състоят от едри твърди частици, от кристалчета, които разпръскват много силно излъчване. Затова именно Венера има такъв силен блясък и след Слънцето и Луната е най-светлото тяло на нашето небе. Атмосферата на планетата, която по размери е приблизително като земната, напълно се различава от нея по химически състав. Спектралният анализ показва на Венера не повече от пет на сто от онова количество водна пара и кислород, което се намира на Земята, затова пък въглеродният двуокис, който у нас е едва нула цяло и три десети на сто, там е главна съставна част от атмосферата. Трябва да се каже нещо и за състава на облаците, който дълги години представляваше пълна загадка. Притежаваните днес данни позволяват да се смята, че тия облаци са образувани от перести кристали на формалдехид или по-скоро на съединение, което дава формалинът под влияние на ултравиолетовите лъчи. Понеже планетата се върти много бавно, образуват се големи, достигащи до деветдесет градуса разлики в температурата на дневното и нощното полукълбо. Те предизвикват извънредно силни движения на въздушните маси, особено по терминатора, т.е. по линията, която отделя осветеното полукълбо от неосветеното. Ето защо трябва да се смята, че всяка сутрин и вечер на Венера се придружават от урагани и бури с колосална сила. Там вятърът може да достигне двеста и петдесет километра в час, скорост, срещана на Земята само през време на най-силните снежни бури в района на Южния полюс. Що се отнася до формата на повърхността на планетата, то за съжаление нищо положително не мога да ви кажа по тоя въпрос, колеги. Напоследък излязоха много интересните трудове на Джелингтън и Шрегер, които допускат, че кората на Венера може да е построена от онова, което на Земята е само изкуствен продукт на човешките ръце, а именно от пластмаси, подобни на галалита и винилита. Съобщавам ви това, почитаеми колеги, един вид като куриоз, защото не разполагаме с никакви данни за подкрепа на тая хипотеза.

Щом Беренс се поклони несръчно и седна, думата поиска доцентът Стурди, който преди това беше питал Арсениев няма ли възможност за грешка при изчисленията.

— Докладът на доктор Беренс — каза той — изцяло потвърди моите съмнения. Ясно е, че споменатите физически условия, особено липсата на кислород и вода и наличността на облаци, които превръщат планетата в огромен резервоар с формалин, изключват възможността да съществуват на нея живи същества. Вие сте на същото мнение, нали, доктор Беренс?

Беренс отново сне очилата си, почна да ги бърше внимателно и отговори, че в края на XIX век един голям учен е написал много логично построен трактат, в който доказва, че човек никога няма да построи по-тежка от въздуха летателна машина, че дори ако биха успели да построят такава машина, тя не би могла да се откъсне от Земята, а ако ли пък — което е вече напълно изключено — въпреки всичко тя излети, по никакъв начин не би могла да бъде управлявана.

— Понеже — завърши Беренс — не бих искал да приличам на този учен, предпочитам да не отговоря на доцента Стурди. Обаче отровната атмосфера на Венера изключва съществуването на живот — сопна се Стурди. — Вместо да се занимаваме с анекдоти, по-добре е да преминем към фактите! Факт е, че преди няколко десетки години на Земята е паднала междупланетна ракета…

— В която, както доказа професор Чандрасекар, не е имало живи същества — прекъсна думите на Стурди неговият съсед.

— Добре! Не е имало! Но ракетата не е могла да произхожда от Венера, защото тогава на тая планета би трябвало да съществуват нейните конструктори, тоест живи същества? Това не е ли очевидно?

Отново настъпи кратка тишина, през време на която във всички слушатели се разнесе ускореното астматично дишане на стария биолог. След това Арсениев, намръщил дебелите си вежди, каза втори път от започването на дискусията.

— Не.

И като измери със спокоен поглед вцепенения от учудване биолог, добави:

— Това не е очевидно.

В гласа му имаше толкова увереност, че учените замръзнаха за момент, поразени от създадения образ на необикновения свят, в който съществуват мислещи и действуващи, макар и мъртви същества. Председателстващият професор Клювер стана и като поглеждаше ту насам, ту нататък из залата, повдигна ръка.

— Колеги — каза той, — ей сега постъпи предложение да бъдат зададени на общото събрание на комисията на преводачите три въпроса, по които ще стане отделна дискусия.

Те са:

Първо. Може ли да се смята, че неизвестните същества, които населяват Венера, се стремят да унищожават живота на Земята?

Второ. Ако е така, следва ли да се смята, че човечеството може да бъде застрашено от тяхна страна с истинска опасност?

Трето. Ако е така, дали можем да попречим на това? Думата поиска доцентът Джугадзе от секцията на логиците.

— Аз смятам — каза той, — че с гласуване, може да се реши само първият въпрос, който се отнася повече до нашите убеждения, отколкото до фактите. Твърде слабо знаем езика на „доклада“, за да бъдем стопроцентово сигурни в значението на увода, в който става дума за така нареченото „нашествие към Земята“. И без да знаем с положителност истината, ние можем да правим догадки, затова по тоя въпрос всички можем да се изкажем. Останалите въпроси обаче не могат да бъдат решени по такъв начин, както не може да се реши чрез гласуване дали покривът на тая сграда е от стъкло или от метал. По тоя въпрос би трябвало просто да попитаме архитекта, който е строил покрива. Сега става дума за някои факти, известни на специалистите, и те трябва да се изкажат по този въпрос.

Предложението на логика беше прието. Понеже залата беше снабдена със специални инсталации, гласуването вървеше извънредно бързо. Всеки учен имаше пред себе си три бутона: като натиснеше левия, той гласуваше „да“, десния — „не“, а като натиснеше средния — това означаваше, че се въздържа от гласуване.

Когато председателят даде знак, всички протегнаха ръце към бутоните и след няколко секунди автоматът съобщи резултата. От седемдесет и шест члена на комисията на преводачите шестдесет и осем отговориха на първия въпрос „да“, двама гласуваха „не“, а шестима се въздържаха от гласуване. Характерно е, че въздържалите се бяха изключително логици. И тъй главното мнозинство беше на мнение, че фаталният увод на „доклада“ говори за възнамерявало от неизвестните същества нашествие към Земята. Председателят съобщи резултата от гласуването и отложи по-нататъшните разисквания за вечерта на следния ден. Дотогава трябваше да бъде създаден комитет за редактиране отговора на втория и третия въпрос. Ето защо астрофизиците, инженерите, технолозите и атомните физици образуваха така наречената специална секция, която заседаваше в малкия салон на института цяла нощ, до единайсет часа сутринта, след което членовете и отидоха да си почиват, за да се явят в десет часа вечерта на пленарното заседание на комисията на преводачите.

Въпросът беше докладван от професор Лао Чу. По лицата на неговите колеги се рисуваха ясно следите от безсънието. Само той изглеждаше както винаги, държеше се изправено в малко късите си тъмни дрехи, с черна коса, прилепнала към кръглия му череп.

— Преди да изложа главния въпрос — каза Лао Чу, — ще си позволя да отговоря на едно запитване, направено ми преди малко. То е подписано от колегата Стурди заедно с няколко члена от секцията по езикознание. Споменатите колеги разсъждават така: щом природните условия на Венера са за нас смъртоносни, то и обратното — нашите условия трябва да бъдат убийствени за нейните жители. Оттук и изводът, че никаква разумна причина не би могла да склони тези иначе разумни същества да идват на Земята, тъй като не биха имали никаква облага от това. И все пак за първата част на тоя извод мога да кажа: non seqiuitur! Не следва! Почитаемите колеги смятат, че ако ние не можем да живеем на Венера, то и жителите на Венера не могат да живеят на Земята. Това не следва от предпоставките. Ние не можем да живеем във водата, но двойнодишащите риби могат да живеят и на сушата. Трябва да изкажем съжаление, че доцентът Стурди не е подсилил своята партия с поне един логик.

Из залата се разнесе лек шум, а китайският учен с невъзмутимо спокойствие продължи по-нататък:

— Остава още въпросът, каква облага могат да имат жителите на Венера, ако долетят на Земята. Надявам се, че няма да отегча почитаемото събрание и ще си позволя да приведа една стара притча от моя велик съотечественик, от философа Чуанг-дзе. Той разказва как веднъж двама философи стояли на моста на една рекичка и гледали рибките, които си играели във водата.

Първият от тях казал: „Погледни как рибките се въртят и пляскат във водата. В това се състои удоволствието на рибите.“ Вторият отговорил: „А как ти, който не си риба, можеш да знаеш кое е приятно на рибите?“ Тогава първият отвърнал: „А как ти, който не си аз, знаеш, че аз не зная в какво се състои удоволствието на рибите?“ Така и аз, колеги, споделям мнението на втория философ. Мога само да завиждам на почитаемия доцент Стурди, който така добре знае кое може да достави удоволствие на жителите на Венера.

Разнесе се въздържан смях на събраните. Лао Чу остави настрана записката със запитването и продължи с все така спокоен глас:

— Двата поставени пред нас въпроси — казвам нас, защото отговарям от името на специалната секция — ние ги разглеждахме заедно. Така че същината на въпроса се състои в това, дали една планета може да порази друга. На тая точка отговаряме: да, може. Онези от присъствуващите, които имах радостта да приема в нашата голяма беватронна станция край Пекин, знаят много добре, че преди година и половина там започнахме да строим изхвъргач на бързи деутрони. Това е много голямо и мощно съоръжение. Целта на нашето мероприятие е да изстреляме заряд от бързи деутрони на Юнона, една от неголемите планети, които се въртят около Слънцето между Марс и Земята. Ракетата, която възнамеряваме да изпратим, трябва да превърне на прах планетната. Надяваме се, че тая реакция ще ни даде възможност да наблюдаваме малък пръстен от мъглявина. С други думи, искаме да създадем изкуствен модел, който да илюстрира създаването на планетните системи. Говоря за тоя проект, който отдавна вече е осъществен, защото той ясно показва, че е възможно една планета да унищожи друга чрез насочено към нея действие. Разбира се, планетата, която си избрахме за цел, има само около сто и деветдесет километра диаметър, докато Венера има дванадесет хиляди и триста километра диаметър, а Земята — дванадесет хиляди и шестстотин километра диаметър. Обаче ние имахме за цел нейното пълно разбиване на атоми. А за да се направи невъзможно съществуването на живот на една планета като Земята, достатъчно е тя да се облъчи със заряд от деутрони два пъти по-голям от този, който възнамеряваме да изстреляме на Юнона. Така че на двата поставени въпроса отговаряме утвърдително.

Секцията, чието мнение излагам — продължи по-нататък Лао Чу, — смята, че пред себе си имаме три пътя за действие. Първо, дойде ни наум да напишем писмо на магнетичния език на „доклада“ и да го изпратим чрез ракета, управлявана от далечно разстояние. За жалост притежаваният от нас запис от думи на този език е недостатъчен и не ни позволява да напишем онова, което бихме искали да съобщим в такъв документ на жителите на Венера. Това потвърдиха опитите, извършени вчера през нощта. Писмото, разбира се, би могло да се редактира на някой от земните езици, обаче не се знае дали жителите на Венера ще се опитат да го разчетат с толкова голям труд, с какъвто ние работихме върху техния „доклад“. Второ, може да се изпрати на Венера корабът, който вече от година насам прави пробни летения и напоследък извърши, без да кацва, пътуване „Земята — Луната — Земята“. Както почитаемите колеги знаят добре, имам предвид космократора, чието излитане до Марс е предвидено за първите месеци на следната година. Най-после третата възможност е да се изстреля на Венера пълен заряд с деутрони от нашата беватронна станция край Пекин. Този вариант на действие, разбира се, е най-прост и най-радикален, обаче специалната секция единодушно го смята за недопустим, макар и само за това, че така нареченото нашествие на Венера срещу Земята е наша непроверена хипотеза.

Физикът замлъкна. Това използува един от учените и запита дали за разрешаването на тоя извънредно важен въпрос, който, така да се каже, е „главната ос“ на цялата работа, не може да се прибегне до електронния мозък.

— За жалост не може — отговори Лао Чу. — Нито големият мозък, нито какъв да е друг механизъм ще може да превърне оскъдните сведения в изобилни.

Лао Чу наведе глава.

— С това приключвам, доклада на специалната секция. Той замлъкна, но не седна. Примига няколко пъти с клепачите си, огледа се из залата и каза:

— Сега, като член на комисията на преводачите, искам да поставя на гласуване пред събранието следния въпрос.

Той погледна едно малко листче, което държеше в ръка, и прочете:

— Средствата, с които разполагаме, са така мощни, че в техническо отношение ние сме напълно свободни, тоест подборът на нашите действия спрямо неизвестните същества не е ограничен от материалните условия и затова преминава в областта на моралните преценки. Дали при такова положение трябва да атакуваме първи, или да се стремим към мирно разрешаване на конфликта, дори ако то бъде свързано с големи трудности или опасности?

Ръката на Лао Чу с листчето се отпусна. Тишината беше толкова дълбока, та ясно се чуваше лекото тиктакане на големия хронометър, поставен високо над главите на членовете на президиума.

— Това е моето предложение. Зная, че не сме упълномощени да вземаме такова решение, обаче смятам, че човечеството ще се съобразява с нашето мнение. Това е всичко, което исках да кажа.

Председателят заяви, че президиумът приема за сведение доклада на специалната секция и благодари за големия труд, а по-нататък в заседанието подлага на обсъждане текста на предложението, направено от професор Лао Чу. Понеже никой не предложи поправки, текстът беше приет и се пристъпи към гласуване на една от двете представени възможности. Наближаваше три часа след полунощ. Облаците, които преди бяха по-ясни от фона на небето, почнаха да тъмнеят. През високите прозорци на залата откъм невидимия досега изток се очерта като дълбока пукнатина границата между небето и земята, обточена от лилави мъгли. Председателят, който разговаряше със секретаря си, не сваляше поглед от циферблата на апарата за гласуване.

Когато броителят констатира, че всички са гласували, председателят стана.

— Седемдесет и шест гласа са дадени за мирно разрешаване на конфликта — каза той. — Разбира се, това решение не е окончателно, но в тоя момент не е там въпросът. Повече от осемстотин хиляди години на Земята живее човешкият род. През време на изпълнения с труд и страдания път на поколенията той е опознал не само начините за овладяване силите на природата, но се е научил също така да ръководи обществените сили, които в продължение на цели векове са пречели на прогреса и са го насочвали срещу човека. Епохата на експлоатацията, на омразата и борбата завърши най-после преди няколко десетки години с победа на свободата и сътрудничеството между народите. Обаче не ни е било отредено да отпочинем и да се задоволим с постигнатото. На прага на новата ера настъпи първият допир на човешката цивилизация с извънземната и ето срещу нас е издадена присъда да бъдем унищожени. Какво да правим? Дали на заплахата, насочена от друга планета, да отговорим с удар, който ще унищожи нападателите? Ние бихме могли да сторим това толкова по-свободно, че имаме работа с напълно различни от нас същества, на които не могат да се приписват нито човешки чувства, нито човешки разум. Но все пак при избора на война или мир ние избрахме мира. В тази наша стъпка виждаме дълбоката връзка на човека с цялата вселена. Отмина епохата, когато смятахме Земята за единствена избрана планета. Ние знаем, че в безкрайното пространство има милиарди светове, подобни на нашия. Какво от това, че съществуващите в тях форми на дадена проява, които наричаме живот, не са ни известни. Ние, хората, не се смятаме за по-добри, нито за по-лоши от всички други обитатели на вселената. Наистина нашето решение е свързано с непредвиден риск, огромен труд и опасност. Въпреки това ние сме единодушни. Ние, учените, служим на народа както всички негови членове. Ние сме равни между равните, но едно нещо ни е дадено по-щедро, отколкото на другите. Отговорността. Възприемаме я със съзнанието за нашия дълг към света.

Председателстващият замлъкна за момент. През стъклата надничаше виолетовата предутрин. Далече зад града, гледан от височината на небостъргача, с ленив тъмно рубинов блясък искреше източният край на хоризонта.

— След малко ще прочета списъка на колегите, които моля да останат в залата, защото незабавно ще пристъпим към изготвянето на отчет за нашата работа, който ще бъде представен утре — или по-точно днес, защото новият ден вече настъпва — на Върховния научен съвет. Преди това желая да задам един въпрос на всички вас. Възможно е да се вземе решение за изпращане на Венера междупланетния кораб, който първоначално беше определен да замине за Марс. Затова бих искал да зная кой от присъствуващите ще пожелае да вземе участие в такова пътешествие.

Разнесе се шепот, който се смеси с глухия шум на отместваните фотьойли. Учените по предварителна уговорка не си послужиха с апаратите за гласуване, а ред след ред, маса след маса ставаха с насочен към председателя поглед, докато най-после цялата зала се раздвижи.

Под кръстосаните погледи на всички председателстващият, който също така беше станал, се вглеждаше ту в едно, ту в друго лице и се учудваше как всички — стари и млади — мигновено добиха напълно еднакъв израз, защото бяха прояснени от едно и също чувство. Устните му трепнаха едва забележимо.

— Знаех — прошепна той, изправи се, за да бъде достоен да погледне тези хора в очите, и каза високо: — Благодаря ви, колеги.

Той се обърна, като че ли търсеше зад гърба си някакъв човек, но там нямаше никого. Само тъмният отблясък на изминалата нощ проникваше през високите прозорци. Председателят пристъпи към масата, затвори с две ръце голямата книга, в която се записваха желаещите да говорят, и каза:

— С това закривам днешното заседание на комисията на преводачите.

Учените почнаха да излизат от залата, като се спираха на пътеките между редовете от столове. Навсякъде се образуваха групи, които разговаряха оживено. Около председателската маса се събраха онези, които щяха да вземат участие в изготвянето на отчета. Най-после залата се изпразни и последният от излизащите изгаси лампите. Настъпи тъмнина, в която мъждееше разпрострялата се над хоризонта зора. Облаците, ниски и тежки, се разпръсваха. На тъмносиньото небе запламтя бяла точка, звезда толкова чиста и силна, че прозоречните кръстоски хвърлиха в дълбочината на залата слаби сенки, а опразнените редове от столове и маси се очертаха в бледата светлина. Това беше Венера, която предшестваше изгрева на слънцето. После краищата на облаците, очертани със златист огън, пламнаха изведнъж. Неподвижната искра бледнееше все повече, докато най-сетне изчезна в ослепителния блясък на новия ден.

11,2 КИЛОМЕТРА В СЕКУНДА

Мисълта за пътуване към звездите е почти толкова стара, колкото и човешкият род. Човекът пръв между живите същества е имал смелостта да отметне глава назад и да погледне в необхватните бездни, които простира над него всяка нощ. В най-старите религиозни митове и приказки намираме разкази за огнени хвърчащи колесници и герои, които са се возели в тях. Хората са се мъчили да прозрат тайната на хвърченето, която до съвършенство владеят птиците, но изтекли са много векове, докато за първи път се издигна във въздуха летателна машина, все още беззащитна против ветровете, безсилен балон, изпълнен с топъл въздух, който не можеше да се управлява.

През XVIII век философите, които пишели алегорични нравоучителни разкази, изпращали понякога своите герои на звездите и си служили за това с балона като средство за пътуване. Но и по-късно, когато тази по-лека от въздуха машина бе заместена от по-тежката, от самолета, човекът се убеди, че все още е далече от истинската свобода да се движи във всички посоки на пространството. Летателните апарати можеха да се издигат само там, където имаше доста гъста атмосфера. Въздушните кораби трябваше да се въртят ниско над Земята, непосредствено над самото дъно на въздушния океан, който обкръжава нашата планета с пласт от двеста километра.

Преди да се роди в края на XIX век астронавтиката — науката за междупланетните пътувания, писателите фантасти, а между тях и най-големият — Жул Верн, изхвърляха своите герои в пространството чрез снаряд, изстрелян от оръдие с огромни размери. Обаче дори приблизителните изчисления показват, че това е невъзможно, и то поради три причини. Първо — за да може едно тяло да напусне Земята, трябва да развие скорост най-малко 11,2 километра в секунда, т.е. 40 320 километра в час. Но дори и най-добрите видове експлозиви не дават газове със скорост по-голяма от три километра в секунда. Изстреляният от оръдието снаряд би трябвало впрочем, след като се издигне на известна височина, да падне обратно на Земята. Нито удължаването на оръдейната цев, нито увеличаването на количеството на експлозива могат да помогнат с нещо. Второ — страхотната скорост, която би въздействала върху пътниците в момента на изстрела, би ги смачкала смъртоносно. За да разберем силата на тая скорост, достатъчно е да си дадем сметка, че в момента на изстрела основата на снаряда ще удари пътниците със силата и скоростта на снаряд, който попада в целта! Най-после трето — ако дори по някакво чудо затворените в снаряда хора останат живи и ако въпреки законите на механиката снарядът не падне на Земята, той би трябвало в момента на сблъскване с повърхността на Луната да се разпръсне.

За да преодолеем земното притегляне и едновременно да станем независими от атмосферата, която служи като опора на балоните и крилата на самолета, а на моторите доставя кислород, необходимо беше едно революционно откритие. То бе извършено много отдавна, около 1300 година на нашата ера, от китайците, които построили първата ракета, карана от тласъка на барутните газове. Трябваше обаче да изминат повече от шестстотин години, докато съветският учен Циолковски пръв начерта плана на междупланетен кораб. След него се появиха Годар, Оберт и много други. Те поставиха основите на астронавтиката, която с течение на времето се разрасна в отделна обширна област на техниката.

Принципът на пускането в движение беше ясен. Той се опираше на известния закон на Нютон, който гласи, че действието е равно на противодействието. Ракетата трябваше да разполага със запаси от гориво, което се превръща в струя от газове, изхвърляни с голяма скорост. Силата на отхвърлянето, която се образува при тая реакция, отблъсква ракетата в противна страна. Тук обаче конструкторите се натъкнаха на първото затруднение. И при най-бурната от всички химически реакции, при съединяването на кислорода с водорода и превръщането им във вода, се образуват избухливи газове със скорост пет километра в секунда. Това е още далече от скоростта 11,2 километра в секунда, наречена скорост на откъсването. Но такава скорост трябва да има тяло, което се движи без мотор, например изстрелян снаряд. Другояче е с ракетата. Тя може да напусне Земята със скорост по-малка от 11,2 километра в секунда, при условие че нейният мотор ще работи непрекъснато чак до момента, когато се отдалечи значително от Земята. Обаче такова разрешение не е задоволително. Кислородно-водородното гориво, на пръв поглед най-съвършеното, никога не беше употребявано, защото тия газове извънредно мъчно се втечняват, а държанието им в течно състояние в резервоарите е свързано с големи трудности и опасности. Освен това вредно действува много високата температура на реакцията. Ето защо прилагани бяха горива, които дават скорост на газовете от един до три километра в секунда. Но при такива условия, за да се освободим от земното притегляне, трябва теглото на горивото много стотин пъти да превишава теглото на самата ракета. Дори ако бихме могли да приложим кислородно-водородно гориво, ракетата с тегло десет тона, с десеттонен товар би трябвало да изразходва за пътуване от Земята до Луната 40 000 тона гориво. Това щеше да бъде огромен въздушен кораб с размери на грамаден презокеански параход, по необходимост извънредно тънки стени, с една дума колосален резервоар с поместена на носа кабина за пътниците. Управлението на такъв кораб би се сблъскало с най-големи трудности, защото стабилността му ще се променя непрестанно в зависимост от намаляването на горивото и при самия край на пътуването подобна ракета ще се превърне в гигантска празна черупка.

Разгледаното затруднение, което сякаш прави безпредметен целия въпрос, е само едно от многото. Дори такова неизгодно съотношение между теглото на горивото към използваемото тегло, каквото има при кислородно-водородната двигателна енергия, е мъчно постижим идеал. Освен това във възпламенителната камера през време на работата се образува температура около три хиляди градуса, при която след няколко минути се размекват най-издръжливите огнеупорни сплави. От друга страна, понижаването на температурата влече след себе си намаляване на изхвърлящата скорост на газовете. И това е нов омагьосан кръг за конструкторите. Изтекоха дълги години в търсене на нови горива. Опитваха се да движат ракетите с амоняк и азотен двуокис пироксилин, бензин и кислород, анилин и азотна киселина, алкохол и кислородна вода, дори с твърди тела като каменни въглища, алуминий и магнезий вдухвани във вид на прах в струя от чист кислород. Не липсваха и чудновати идеи, например на Хоман.

Този учен предлагаше да се постави една конусовидна кабина на върха на голям стълб от твърд барут, който подпален отдолу, ще гори равномерно и ще доставя двигателна сила. През този период на първи опити, на грешки и упорити търсения инженерите все по-добре си даваха сметка колко малко е било приспособено тяхното досегашно знание към разрешаване проблемите на астронавтиката. Мощността на моторите, които движат най-големите самолети и дори кораби, беше смешно малка в сравнение със силата, която трябваше да се употреби в борба със земното притегляне. Една от първите ракети, способна да прелети по-голямо пространство, беше така нареченото оръжие за отмъщение — „Фау 2“, конструирана от германците през време на Втората световна война. Този снаряд, стоманена пура, дълга около десет метра; носеше в предния си конус един тон експлозивен материал. Целият негов цилиндричен корпус беше пълен с резервоари от горивни материали, алкохол и течен кислород. Отзад, между широко поставените кормила, се намираха помпите за горива и възпламенителните камери. Снарядът тежеше около десет тона, от които седем тона се падаха на горивото. Тоя запас от гориво даваше възможност за едноминутна работа на мотора. Ракетата, която развиваше в това време мощност от 600 000 механични коня, можеше, ако бъде насочена вертикално, да се издигне на двеста и няколко километра — височина, незначителна в сравнение макар и с радиуса на земното кълбо, който достига повече от шест хиляди километра. На такива принципи не можеха да се строят ракети, способни за междупланетни пътувания. Разрешението дойде по нов път. Породи се мисълта да бъдат конструирани многостепенни ракети. Това бяха снаряди, поставени един върху друг. При излитането работеше долният снаряд, така наречената ракета-майка, а когато неговите запаси от гориво се привършваха, той биваше автоматически отхвърлян и работата поемаха двигателите на по-горния. По този начин през шейсетте години на XX век бяха създадени „ракетни влакове“, способни да прелитат над океаните. През цялото време на пътуването те се намираха в съвършено празно пространство на височина петстотин километра, благодарение на което получената голяма скорост почти не намаляваше до момента на кацването. От началото бяха строени двустепенни ракети, по-късно, за да може успешно да се превъзмогва скромната несъразмерност между началната и крайната маса на снаряда, бяха конструирани огромни „стратосферни влакове“. Най-голям кораб от тоя вид беше Белият метеор, съставен от осем все по-малки ракети. Най-голямата от тях тежеше девет хиляди тона, а най-малката, последната — едва единайсет тона. Този великан, пуснат в пространството през 1970 година, трябваше да обиколи Луната, като направи филмови снимки на нейното невидимо от Земята полукълбо, и да се върне след 118 часа непрекъснато летене. През телескопа се виждаше как Белият метеор се отдалечава в небето, като оставя след себе си празните люспи на изгорените ракети, и в определеното време достигна диска на Луната и се скри зад него. Като се показа наскоро от другата страна, той започна да пада към Земята от височина 380 000 километра. Обаче в изчисленията беше допусната незначителна грешка, която стана причина снарядът да отмине големите пространства на Сахара, предвидени за слизане, и падна в Атлантическия океан, където потъна на дълбочина шест хиляди метра. Изваждането на снаряда беше свързано с толкова големи трудности, че то беше изоставено и учените се отказаха от ценните материали и фотографически снимки.

Този първи истински междупланетен полет, макар извършен от снаряд, на чийто борд нямаше живо същество, предизвика общ интерес. Отново беше подхваната мисълта на първите астронавти да се откарат части на една метална конструкция, от които ще се построи изкуствен сателит на Земята на височина няколко хиляди километра в зоната на незначителното притегляне. Това щеше да бъде междинна станция за всички далечни пътувания; корабите, които са изразходвали огромно количество гориво за превъзмогването на земното притегляне, щяха да получават там нови запаси и биха могли да продължат пътуването си в пространството. Построяването на такъв остров не беше лесна задача; няколко десетки хиляди тона метал трябваше да бъдат пренесени с ракети в празното пространство и там при температура почти на абсолютната нула в съвършено безвъздушно пространство да се сглобяват частите на конструкцията. Предлагани бяха различни начини за създаване на този остров на изкуствено притегляне, което би улеснило движението на хората; един от проектите, предложен от германски учени, предвиждаше силно да се магнетизира повърхността на изкуствения сателит, а хората, които ще се движат по него, да носят обуща с железни подметки.

Опитът за построяването започна със създаването на неголеми изкуствени сателити. Като изстреляха една управлявана от Земята тристепенна ракета, чиято последна част достигна скорост осем километра в секунда, създадоха първата изкуствена луна, която обикаляше около Земята за два часа и половина, виждаше се добре с телескопи, а при ясно небе и ниско слънце се забелязваше дори с просто око като малка черна точка, която се движи равномерно в лазура. Втората поред изкуствена луна беше цяла научна лаборатория, изпратена в пространството с такова изчисление, та след като достигне разстояние 42 000 километра, да почне да се върти около Земята. Движейки се около такава орбита, тялото обикаля Земята веднъж на 24 часа, т.е. остава неподвижно в една точка на небето, като че ли закачено в пространството въпреки силата на притеглянето. Това необикновено явление беше много полезно на астрономите, които в носа на ракетата-луна бяха инсталирали наблюдателни съоръжения.

Обаче построяването на голяма междинна станция извън Земята се преустанови. Осуети я и направи излишна по-нататъшният технически напредък. Целият този проект имаше много противници още от създаването си. Те казваха, че по тоя начин въпросът се измества по лъжлив път; създаването на изкуствен месец не премахва мъчнотията за огромните „ракетни влакове“, защото изчисленията показват, че за да се достигнат най-близките планети и пътуването да има шансове за връщане, дори при съществуването на междинна станция, са необходими кораби с невъобразими размери. Противниците припомняха също така известен период от развоя на земното въздухоплаване през двайсетте години на тоя век, когато много се говореше за необходимостта да бъдат построени изкуствени плаващи острови в Атлантическия океан, на които щели да кацат самолетите по пътя от Европа за Америка. Такива проекти бяха диктувани от тогавашното състояние на самолетната техника, която още не произвеждаше достатъчно големи и издръжливи машини, способни да преодолеят океана с един скок. Тая задача бе разрешена няколко години по-късно и скъпият строеж на изкуствени острови бе изоставен като съвсем излишен.

Гласовете на опозиция против космичната междинна станция идваха най-вече от физическите институти и лаборатории, защото работещите в тях учени разбираха по-добре от когото и да било, че ракетите с химическа двигателна сила, които са преминали сложна еволюция от китайските змейове и малките снаряди с барут, та до Белия метеор с неговата първоначална маса от 21 000 тона, достигат своя залез, а на сцената се появява нов, извънредно мощен източник на двигателна енергия. Това беше атомното гориво.

Известната от средата на XX век атомна енергия не можа отведнъж да се използува за добиване на електричество, за регулиране на климата и за преобразяване на земната повърхност. Дълго време пречеха за това техническите навици, наследени от предишните поколения. Подобни неща неведнъж са ставали в историята: изобретателите на автомобила го правели с външен вид на конни превозни средства и трябваше да минат няколко десетки години, докато автомобилът намери самостоятелно конструктивно разрешение и стана независим от своите несъвършени предци. Първите железопътни вагони бяха дилижанси, поставени на релси. Първите параходи се строяха по образец на платноходните кораби. Тая инертност на мисленето доста усложняваше използуването и на атомната енергия. Но тук имаше и други причини, по-големи и по-трудни за превъзмогване, отколкото в споменатите исторически примери. Епохата на парата принуди инженерите усилено да проучват обработката на метала и особено на желязото, което се бе превърнало в основен строителен материал за всички машини. Колкото повече се засилваха „железните ангели“, парните машини, които освобождават човечеството от бремето на робския труд, толкова повече нарастваха и познанията за стойността на различните горива като каменни въглища и петрол, а същевременно технологията на металите създаваше стотици и хиляди видове стомана и желязо, все по-специални и по-добре приспособени за изпълняване на строго определени функции; открити бяха сплави, от които се пресоваше ламарина за котли, други сплави за корпуси на машини, други за лагери, още по-други за цилиндри, за турбинни лопатки и валяци. Общо техният брой достигна няколко хиляди. Откриването на атомната енергия създаде такова ново положение, че малцина разбираха отведнъж какъв голям преврат на техническата мисъл ще донесе нейното широко прилагане в живота. Отначало не смееха да се откажат от наследените големи инженерни познания, постигнати с големия труд на много поколения. Затова топлината, получавана от атомните реактори, се използваше за добиване на пара, която движи строените постарому парни турбини. Обаче след няколко години тоя начин бе признат за нецелесъобразен. Водната пара служеше добре като преносител на топлината между пламъка на въглищата и цилиндъра на машината, сега обаче тя не беше достатъчна. Атомният реактор, който можеше да произведе температура, каквато има във вътрешността на звездите, беше принуден да работи с нищожна за него топлина от няколкостотин градуса. Това намаляваше извънредно много неговата полезна дейност. Едва сега хората видяха добре колко сложни са били прилаганите досега начини за добиване на енергия: химическата енергия на горивата се превръщаше в топлинна, топлинната пък — в енергия за движение на парата и едвам двигателната — в електрическа, докато атомният реактор изхвърляше цели облаци от заредени с електричество атомни частички. Ако те можеха да бъдат събрани и съответно насочени, би се постигнал неизчерпаем източник на електричество.

Задачата беше поставена, целта посочена, но по пътя към нея се трупаха огромни затруднения.

Цялата предишна наука изгуби значението си. Най-подробно изследваните тела, изложени на действието на разпръскващите се атоми, просто пред очите на наблюдателя променяха свойствата си. Най-твърдите и най-издръжливи стомани пропускаха атомното излъчване като пробити решета. До това време инженерът-енергетик и инженерът-машиностроител изработиха машини, които се движеха в една посока и обратно или се въртяха в кръг; те изучаваха впрочем теорията на триенето, смазването, издръжливостта на материалите. Сега трябваше да навлязат в непознатите области на грамадните температури и излъчвания, с които по-рано се занимаваха главно астрономите. Инженерите трябваше да придобият нови познания и да създадат нови, още несъществуващи в природата средства за обуздаване на този най-мощен и най-елементарен вид енергия, която от милиарди години подхранваше цялата вселена и поддържа светлината на звездите.

Заедно със замирането на старите фабрики и заводи изчезваха мръсните котелни отделения с техните мрежи от съскащи и бълболещи тръби, машинните зали, пълни с пискливи турбоагрегати, шумни вакуумни помпи, огромни хълмове от каменни въглища и хладилни кули. Цялата тази огромна глава от техническата цивилизация отиваше в миналото, за да се нареди при главите за историята на корабоплаването с помощта на вятъра, на парната железница, на управляемите балони-цепелини и при онези многобройни глави с описания на страшните средства, които някогашното човечество употребяваше за взаимно унищожаване в завоевателните войни.

Новите фабрики за енергия имаха съвсем друг вид. Между прозрачните стени се разхождаха хора с бели престилки и наблюдаваха затворените в подземията, зад дебели екрани елементи, които претърпяваха редица промени и създаваха енергия. В светлите зали на новите фабрики цареше пълна тишина и само там, където електрическият ток от главните събирателни линии се преливаше в линиите за високо напрежение, се чуваше басовото, спокойно мъркане на трансформаторите.

Електричеството, макар и получено направо от атомите, не можеше да се използува непосредствено като двигателна сила за ракетите. Астронавтиката трябваше все още да чака своето решително откритие. На пръв поглед атомното гориво обещаваше безкрайно повече от всяко друго: газовете, които се образуваха при разпадането на атомите, имаха скорост няколко десетки и дори няколко хиляди километра на секунда, а енергията на една буца от пет-шест килограма уран би била достатъчна да пренесе хиляди тона на Луната. Обаче това тъй просто на книга разрешение беше извънредно тежко за осъществяване. Работата е там, че разлагащите се атоми изхвърлят частички на всички страни, а за двигателна сила на ракетата те трябва да се насочват в една.

Тогавашната техника смяташе тоя въпрос за неразрешим. Но ето, че настъпиха нови открития и една от най-младите науки, синтетичната химия на атомното ядро, допринесе решителна помощ за победата на междупланетното плаване. Химиците, които по-рано само подражаваха на природата и се мъчеха да създават в лабораториите тела, подобни на онези по Земята и по звездите, се научиха да изработват никъде несъществуващи вещества и правеха това по волята си, както архитектът, който подчинява формата и конструкцията на сградата на своята творческа идея. По желание можеха да създават тела с твърдост на диаманта и издръжливост на стомана, леки и прозрачни като стъкло пластмаси, които обаче могат да се коват и обработват, лепила, които спояват металите тъй здраво като с нитове, изолационни и нагряващи се вещества, които поглъщат звук, лъчи и дори атомни частички. Така беше създаден луцитът, синтетичен строителен материал, който поглъща през деня слънчевите лъчи, а нощем освобождава тяхната енергия и свети с равномерна бяла светлина. Като се научиха според волята си да подреждат и да спояват мрежата на атомите, учените обърнаха още по-голямо внимание върху непокорното досега атомно ядро. Въпросът беше там — при освобождаване на своята енергия атомите да се разпадат не безразборно, а по един строго определен начин, и това разпадане да освобождава частици, които могат да се насочват в желано направление. Лесно е да се каже това, но колко трудно беше да се постигне целта. Атомното ядро е обкръжено от потенциална преграда, за пробиването на която е необходима енергия милиони пъти по-голяма от енергията на най-страшните избухливи средства. Промени се напълно видът на физическите лаборатории. Докато по-рано в сравнително малки зали по масите и лавиците стояха деликатни апарати със стъклени шии, сега в масивно споени зали с бетонни тавани се издигаха големи, подобни на средновековни отбранителни кули машини за изработване на частиците. Тази мощна атомна артилерия на учените, която бомбардираше здравата крепост на ядрото, имаше най-различни калибри: от старите, строени още през трийсетте години на XX век циклотрони, после синхротрони, алготрони, кавитрони, микротрони, румбатрони и ралитрони, та до огромните беватрони, в които милиарди и милиарди волта раздвижваха частичките до скоростта на светлината. С тежки защитни облекла, като предпазваха лицата си с маски от оловно стъкло, учените се приближаваха до отворите в бетонните стени, през които биеше съскащият бял пламък на нуклоните, за да подложат на неговото въздействие малко количество от някакъв нов елемент. Така през 1997 година бе получен комуний, бледо сребрист много тежък метал от групата на актинидите, елемент, който не съществуваше в цялата вселена, а сега зае 103 място в периодичната таблица на Менделеев. Този метал, химически неутрален и твърд при обикновена температура, при загряване до 150 000 градуса се разпада, като изхвърля деутрони, ядра на тежкия водород. За да се постигне температурата на разпадането и удобното регулиране хода на реакцията, беше приложена идеята на великия руски физик Капица, благодарение на която Съветският съюз бе получил лека атомна енергия още през 1947 година.

Тази идея се състоеше в много бързо включване и изключване на извънредно силно магнетично поле. Тогава между полюсите на електромагнита се образуват температури към 250 000 градуса. Електромагнитът можеше обаче да бъде нещо повече от „запалителна свещ“ на мотора: можеше по подобие на оптическа леща да съсредоточава потоците от частички и да ги изпраща в една посока. Благодарение на това бе създаден идеален атомен двигател, способен да пренесе междупланетната ракета във всеки пункт на вселената. Така напрегнатият и упорит труд на много хиляди инженери, техници, химици и физици издигна земната техническа цивилизация на ново, по-високо стъпало на развитие, където междупланетното пътуване не беше вече капризна фантазия на отделни лица, не проект на изобретател фантазьор, но дълбока нужда на цялото човечество, което завинаги се бе освободило от робския физически труд и бе издигнало поглед към безкрайните пространства на вселената, където търсеше нови загадки и тайни на природата, за да премери силите си с тях.

Така именно беше създаден космократорът, огромен междупланетен кораб, който през 2006 година трябваше да потегли за Марс. Известните ни важни събития измениха курса на ракетата.

УРОК ПО АСТРОНАВТИКА

Беше облачна юнска заран. По автострадата, която водеше към корабостроителницата на междупланетните въздушни кораби, минаваше голям междуградски автобус. Асфалтовата лента, която се виеше из дълбоките изкопи, лъщеше на дъжда като вода. Стръмните езици на пясъчните сипеи слизаха чак до бетонните бордюри и се оглеждаха в гладката повърхност, като създаваха у минаващите илюзията, че плават с кораб през планински пролом на река. Младите момчета, които изпълваха вътрешността на колата, се трупаха по прозорците. Колкото повече автобусът напредваше, скалистите гребени се придвижваха, извиваха, скриваха се едни зад други, на тяхно място изскачаха нови и всички склонове бяха покрити с гъста черна гора. Подир час високо над върховете на елите светна най-високата част на астрономическата обсерватория. След това автобусът навлезе в една котловина, задмина отдалече огромния купол, разрязан като плод, с издигнати подпори на грамадния прожектор. След малко моторът си отдъхна и напрегнатата му работа бе заместена от мелодичното съскане на спирачките. Пътят се спущаше в долината, в която се намираше корабостроителницата.

От няколко минути колата бързо летеше по лъкатушния път и сред широко разклонените планински вериги, чиито върхове се губеха в облаците, се откри равнина със скелети на стоманени кули, комини и блестящи като стъкло на дъжда ламарини на големите резервоари. По средата на големия осмоъгълник се тъмнееха стените на корабостроителницата.

Инженер Солтик тъкмо пиеше кафе в празната чертожна, когато иззвъня телефонът. Портиерът съобщи, че е дошла екскурзия. Солтик дори не направи гримаса, а само каза:

— Нека почакат, веднага идвам — и сложи слушалката. Като допиваше кафето си, той същевременно топлеше от чашата пръстите си, изстинали не от студ, а от умора. Предишния ден корабът беше извършил последното единайсетчасово пробно летене преди голямото пътешествие. Инженерът участвува в него като пръв пилот. Нарочно определиха кацването да стане през нощта, при особено тежки условия, при дебел слой от облаци и много слаба видимост.

Солтик се намираше в корабостроителницата от един месец като технически делегат на експедицията. През време на нощния полет той не мигна и не престана да бди при контролните апарати, след кацването взе участие в прегледа на уредите, а преди пладне трябваше още да прегледа с конструкторите на корабостроителницата рентгеновите снимки на обвивката на ракетата. Правеха ги от момента, когато корабът бе вкаран в залата, т.е. от един часа през нощта. Заседанието на комисията беше определено за единайсет часа. Солтик погледна часовника. Беше девет, той имаше само два часа време. Преди малко бе намислил да подремне, но след телефонния разговор реши, че няма смисъл. Ще разведе и тези екскурзианти. Това правеше от момента, когато пристигна в корабостроителницата, защото така се случваше, че местните инженери, погълнати от трескава работа във връзка с близкия срок на експедицията, никога не бяха свободни. Солтик кръстоса празната стая, машинално докосна разхвърляните по масата планове, погледна през прозореца, зад който сивееха замъглените от ситния дъжд планини, и се качи в асансьора, който го свали три етажа по-долу. Между външната и вътрешната стена на корабостроителницата из буйните лехи червенееха кичури от необикновено големи божури. Екскурзиантите, както му каза един срещнат техник, бяха вече в чакалнята до тунела. Затова той слезе още един етаж по-долу. В голямо помещение стояха десетина момчета. Едва успял да им съобщи, че той ще ги развежда, те го заобиколиха и обсипаха с въпроси.

— Вярно ли е, че тази нощ е имало пробно летене?

— Колко жалко, колко жалко, че не сме дошли вчера!

— Веднага ли ще можем да видим кораба?

— Кажете, моля ви се, тук ли са всички членове на експедицията?

— А вътре ще можем ли да влезем?

Въпросите се сипеха като град. Инженерът дори не се опитваше да отговаря, а само се отърсваше и отдръпваше като от струи вода и така стигна до вратата.

— Всичко ще видите сами… — каза той. — Хайде елате.

Влязоха в дълъг коридор: затваряше го голяма тежка врата с прозорче, подобно на лупа. Когато идващите наближиха на няколко крачки, вратата сама се отвори настрани бавно като подводен шлюз. През нея се отиваше надолу по наклонена плоскост. Зелени светлини от кишите странно осветяваха лицата. Най-после наклонът завърши. Влязоха в ниска обширна камера с грапави стени и потон от портландски цимент. Отвори се още една врата и разкри вътрешността на нещо като голям вагон, облян в синкава светлина.

— Това асансьор ли е? — попита някой.

— Не. Вагон за превоз — отговори инженерът. Когато всички седнаха на кожените кресла, той натисна копчето. Подът затрепери леко и тръгна. Инженерът се опря о стената. Той все още беше облечен с работния си комбинезон, посипан отпред с дребен като пепел метален прах. Запали цигара и заговори с малко ленив и нисък глас:

— Сега се намираме два етажа под земята. Преминаваме през тунела под защитните стени. Преди осем години тук нямаше още корабостроителница, а голям атомен реактор стара система. Тогава още нямаше комуний. Затова реакторът трябваше да бъде обграден със седемметрови стени, да поглъщат излъчването. Сега, при новия метод, всичко това принадлежи вече на историята, но останаха стените и тунелът.

Чу се звук на невидимите буфери. Вагонът спря. Отвори се друга врата. Зад нея се движеха нагоре подвижни стълби. Отгоре падаше върху тях светлозлатист блясък, сякаш лъчи на студено зимно слънце. Като се качваха на стълбите, момчетата поглеждаха нагоре, където в четириъгълния изрез на стените се виждаше светъл стъклен покрив. Стълбите се движеха равномерно и ги издигнаха на един широк вход. Те застанаха като вкаменени.

Пред тях се разкриваше огромна зала, постлана с огледален гранит. Беше тъй голяма, че като гледаш напред, в далечната светлина потонът сякаш се сливаше с пода. Това впечатление създаваше оптическата перспектива, но като вдигнаха глави, те се убедиха, че млечнобелите стъкла по стоманената конструкция висят няколко етажа над тях. Залата нямаше стени, но от двете си страни беше опряна върху дълги редици колони, между които се виждаше вътрешността на друга зала. Въпреки светлия ден цялото пространство бе обляно с изкуствена светлина. По средата върху два реда платформи лежеше дълга сребърна ракета. Множество хора, които от тая далечина изглеждаха дребни като мравки, се трупаха по нейните страни, пълзяха по тях и влачеха след себе си черните конци на проводниците. Светеха стотици синкави искри, които бодяха погледа. Там работеха електроженистите. Около ракетата се въртяха помощни кулокранове, малки като играчки от кибритени клечки. Под самия потон, на фона на огромните му, осветени отвътре стъкла, тъмнееше мостовият подемник с единственото си гигантско рамо, протегнато над цялата зала.

Като знаеше какво впечатление прави на външни лица корабостроителницата, инженерът почака за миг, после се запъти право към ракетата. Едва когато тръгнаха, момчетата можаха да преценят истинските размери на ракетата. Дълго вървяха, а издигнатият и светъл като живак нос на ракетата все още беше далече. Заминаха няколко дълбоки шахти в пода, заобиколени с бариери. Който надзърнеше там, виждаше релсите на теснолинейна електрическа железница. На всеки двадесет-тридесет секунди се промъкваше змей от вагончета с локомотивче. Момчетата обаче не гледаха много надолу, защото очите на всички привличаше ракетата. Като пристъпваха по полираните плочи, те стигнаха най-после първата платформа, на която се намираше корпусът. Отблизо се оказа, че това е извита алуминиева колона, разклонена на две; на всяка част имаше четири широки гъсеници.

Инженерът спря. От момента, когато излязоха от вагона, той мълчеше. Наблюдаваше момчетата с ленива, леко подигравателна усмивка, като че ли си мислеше: „Е, защо не питате за нищо?“

Корпусът на кораба се простираше над главите им на две страни — сребърен, грамаден, неподвижен. Той хвърляше хладна сянка. По-нататък те отминаха подпорните платформи. Петнайсетина метра зад носа на сребристата облицовка се червенееха големи букви, които образуваха надпис: „Космократор“. Останалата повърхност на ракетата беше съвсем гладка. Момчетата, които бяха избързали, спряха машинално, защото от височината колкото три етажа се спускаше дълго рамо, накрая с круша от бял метал. На крушата като на кон седеше човек. В повдигнатите си ръце държеше въжета за управляване, подръпвани ги и нагаждаше тъпия край на крушата към средата на сребърния гръб на ракетата. Необикновеният ездач, облечен с дълго черно наметало, с черни очила на лицето, въпреки значителното разстояние се виждаше много добре върху фона на млечните плочи на потона.

— Преглеждаме бронята с рентгенови лъчи… търсим вътрешни дефекти… — каза инженерът. Момчетата вървяха по дължината на ракетата, някои с полуотворена уста, с втренчен в нея поглед, така че един от тях се сблъска с някакъв забързал работник, а друг без малко щеше да падне под колелата на електрическа количка.

Космократорът стоеше незначително наведен. Сред големите решетъчни прешлени, алуминиеви скели, увиснали въжета, при шума на движещите се превозни средства и тълпа от хора сребърното гладко вретено почиваше като чуден пришълец. Неговият корпус се стесняваше към края и преминаваше в остри перки, разперени на четири страни. Най-ниската, чиято големина достигаше стената на няколко етажна къща, почти допираше земята. Момчетата повдигаха глави и неволно притваряха очи и се вглеждаха в душниците на двигателите, които зееха между матово сребърните перки. Изглеждаше, че всеки миг от мрачните дупки ще избухне страшен атомен пламък и ракетата с един напор ще излети през тънкия стъклен покрив.

Някои се дърпаха назад или се повдигаха на пръсти в желанието си да надзърнат във вътрешността на неподвижната пропаст, заобиколена с ограда от идеално гладък метал. Само на някои места масивната облицовка носеше следи от въздействието на страшната температура във вид на деликатни успоредни ивици.

Инженерът с ръце в джобовете на комбинезона си все мълчеше. Тук работеха десетина души, а едно младо момче, седнало в кабина на колела, от която се проточваха на различни страни дебели кабели, управляваше движението на скелята, която се повдигаше към горните перки.

Момчетата не можеха да се откъснат от мястото и разглеждаха от различни страни разперените гигантски перки, сякаш опашка на сребърен левиатан. Едно от тях, най-младото, с пламнали очи и лице, като че ли имаше желание да се покатери по скелята и щеше несъмнено да го направи, ако не беше тук инженерът.

— Елате, момчета. Трябва да бързаме.

Събрани накуп, те тръгнаха подир Солтик. След десетина крачки се намериха при товарния отвор. Коремът на ракетата се отваряше и зееше широко между два полукръгли капака, които висяха надолу като врати на бомбардировач. По водещото във вътрешността на кораба мостче влизаха на дълга редица разтворените електрически вагонетки. Няколко души управляваха оживеното движение.

След като отминаха товарния отвор, момчетата достигнаха до една бяла алуминиева стълбичка на колелца, опряна до една дупка високо отгоре. Трябваше да се покатерят на височина около три етажа. Първият, който се изкачи, се намери на малката горна платформа, погледна зад себе си и замръзна. Зад гърба му се намираше сребърно матовата страна на ракетата, а под него — глъбината на залата, която изглеждаше още по-голяма. По нейната неизмерима повърхност сновяха десетки малки превозни средства, по-нататък се белееха изпъкнали корпуси на машини с плъзнали по мостчета и балкончета хора. От стотиците синкави пламъци се издигаха ивици пара и се съединяваха в лек прозрачен облак. Въздухът беше изпълнен с острия мирис на озон. Металически вкус изпълваше устата. Над главата се придвижваха бавно решетките на подемника. Момчето се сепна, защото точно над него във въздуха се появи един човек с кожена престилка и с азбестова маска на лицето. Той слизаше върху един блок, преметнат през траверса, и държеше като пистолет къса метална лампа.

— Е, какво се загледа така! — започнаха да викат отдолу. Момчето се обърна и скочи в прорязания в стената на ракетата отвор. То се намери във вътрешността на един коридор с кръгли стени, покрити с люцит, който издаваше спокойна синкава светлина.

— Това е входният шлюз — каза инженерът, който влезе последен. — От двете страни има херметически клапи, за да може да се излиза и да се влиза дори в празно, пространство. А сега можем да идем или право в централата, или при двигателите, как предпочитате? — обърна се той към момчетата. Те стояха тясно притиснати един до друг в малкия коридор и мълчаха плахо.

— В централата — каза наслуки най-малкият. Струваше му се, че инженерът се отнася към тях с нежелание, като към неканени гости. Солтик се приближи до преградата в стената и с двете си ръце обърна желязното колело. Преградата, дебела като врата на банкова каса, се скри. Те влязоха в друг също кръгъл коридор, който водеше хоризонтално към вътрешността на ракетата. Той завършваше с широко отворена клапа. Там имаше малка килия със стени също покрити с люцит. Под ниския потон се виеха цели снопове от тръби. От тях се спущаха различни дръжки.

— Намираме се в станцията за обслужване на шлюзовете — каза инженерът. Той мина към вратата в стената и добави: — Тук се намират манометрите, а тук — той посочи тръбите — проводниците на високо напрежение. Под пода има помпи и бутилки със сгъстен газ. Да… а сега да слезем в централата.

Зад вратата, поставена доста високо в стената, се намираше отвесна шахтичка, не много дълбока, защото лесно можеше да се види ярко осветеното и дъно. Натам водеше стълбичка с широки стъпала, постлани с гъбеста, много еластична маса, в която краката потъваха. Мястото беше толкова тясно, та можеше да се слиза само поединично. Един по един те слязоха долу. Намериха се в дълъг коридор с чудновата форма: неговият разрез беше почти равностранен триъгълник. Стените се събираха горе, където минаваше дълга осветителна тръба. Коридорът не беше осветен с люцит: и подът, и стените бяха постлани със същата тъмнозелена гъбеста маса както стъпалата на стълбичката.

— По пътя можем да разгледаме кабината — каза инженерът и отвори първата врата, която се намираше в стената на триъгълния коридор и беше наведена към пода под ъгъл 45 градуса. Колко голямо беше учудването на момчетата, когато надзърнаха във вътрешността на голямата кабина и забелязаха, че подът и се издига от вратата нагоре с наклон почти 45 градуса.

Сякаш без да забелязва тяхното учудване, инженерът направи няколко крачки напред и отвори вратата на кабината, която се намираше на противоположната страна на коридора. И там също подът се извиваше стръмно нагоре. В кабината нямаше никой. Там горяха под самия потон тръбичките, които осветяваха слабо прикрепени за пода мебели, както понякога бива в морските параходи.

Момчетата погледнаха мълчаливо инженера. Най-после най-малкият и най-нетърпеливият попита:

— Какво означава това, моля ви се? Защо коридорът е триъгълен, а в кабините подът е крив?

— Не крив, а наклонен — поправи го Солтик. Той извади от джоба на комбинезона си бележник и молив и каза:

— Когато човек не знае нещо, трябва веднага да пита. Няма защо да се срамува.

Той начерта рисунка и я показа на момчетата.

— Разбирате ли вече?

Но момчетата и сега не разбираха.

— Нали знаете, че корабът е предназначен за междупланетни пътешествия? Добре, А там, в празното пространство, не съществува силата на земното притегляне. Затова всички предмети губят тежината си. Едно време във фантастичните романи описваха разни комични приключения на такива пътешественици, как не са могли да излеят водата от бутилката, как са хвърчали свободно под потоните и т.н. Но това са по-скоро съмнителни удоволствия, а по-важното е, че съществуването на земно притегляне е необходимо за човека. Това не значи, че без него не може да се живее. Съвсем не, но след известно време мускулите поради липса на работа започват да се атрофират. Затова космократорът сам си създава изкуствено поле на притегляне. Просто се върти през време на летенето около собствената си дълга ос, която на тази рисунка обозначих с буквата О — виждате ли? Благодарение на това се създава центробежна сила като на въртележка, която притиска всички предмети и хората в кабината по посока на радиуса, както обозначих със стрелката. Подовете на кабините и коридорът са поставени така, та през време на пътуването навсякъде под краката да се чувствува „долу“, а над главата — „горе“, както е на земята. А това е възможно, разбира се, само при радиално разпределение на помещението.

— А какво има над нас?

— Горе има товарни помещения.

— А защо коридорът е триъгълен?

— Просто защото не стигаше мястото.

— Можеше иначе да се направи — каза предизвикателно най-малкото от момчетата, на което беше се сторило, че инженерът ги подиграва.

— Можеше — съгласи се добродушно Солтик, — но тогава би трябвало да бъдат наклонени стените на кабините, което не изглежда много хубаво, а все пак в коридора, общо взето, се стои по-малко, отколкото в кабината. Обаче и така тук могат да вървят четирима души в една редица… Ала ние много се разприказвахме. Да вървим в централата.

Той тръгна пръв, а зад него момчетата. Най-малкият броеше крачките: до края имаше 68. Тук се появиха пак стълбички, но само с няколко стъпала, и изпъкнала широка врата.

В кабината, която имаше около шест метра диаметър, правеше поразително впечатление на влизащите огромният брой показатели, часовници и сигнални лампички. Те мигаха и бляскаха с всичките цветове на дъгата. Стените, наведени под ъгъл към пода, но в обратна посока на коридора, бяха разделени на секции, които образуваха нещо като шкафчета с пултове. Навсякъде проблясваха и трептяха светлинки. Над всяко шкафче светеше надпис. Можеше да се прочете:

Душници, Главно поле, Командно поле, Генератор на нивото А, Предиктор, Маракс.

Те бяха няколко десетки. Точно по средата на кабината се издигаше от пода голям апарат, подобен донейде на каска на великан. От него стърчаха три тръби, затворени с бели похлупачета. Така всичко това напомняше увеличена в колосални размери глава на насекомо с три изпъкнали очи или пипала. Там, където насекомото има уста, от апарата стърчаха на четири редици отвесни малки дръжки. След като прочетоха надписите на две от тях — Старт и Пускане в движение, момчетата започнаха да се побутват с лакти, доближиха глави до уредите и жадно се вглеждаха в тях.

Други се струпаха там, където на наведената стена върху фона на осветена отвътре матова таблица се виждаше цветна рисунка. Като се вгледаха, те разбраха, че това е надлъжен разрез на космократора.

От двете страни на „главата на насекомо“ се намираха по три кресла, много ниски, с отметнати назад облегала и разтворени ремъци за прикрепване. Не това обаче събуди най-голямо любопитство у всички, нито дори непрестанното движение на сигналните светлини. Срещу креслата над самия под се намираха наклонени металически дискове. Във всеки от тях като в рамка се виждаше кръгъл екран с почти метър диаметър. В тия светли плоскости се виждаше цялата вътрешност на залата, светещият потон, движенията на, машините, на количките и хората и всичко това извънредно подробно, изразително и цветно. Двата средни екрана показваха предната странична част на залата, а другите два — задната.

Едни от момчетата се бяха струпали пред екраните, други обградиха светлата карта на кораба, трети пък се блъскаха при „главата на насекомо“, където стоеше инженерът.

— Приближете се всички към мене — каза той високо — … а онези, които стоят отзад, нищо да не пипат… защото можем неволно да полетим някъде…

Момчетата го заобиколиха в кръг. Солтик седна на малко столче, което измъкна изпод увисналата покривка на „главата“, и започна, като показваше светлите контури на ракетата:

— Тук виждаме всичко, което се намира вътре в кораба. Космократорът е дълъг сто и седем метра и диаметърът в най-широката му част е десет метра. Той се състои от два вретеновидни корпуса, поставени един в друг. Външният корпус придава на кораба издръжливост и представя аеродинамична обвивка, а вътрешният, който е разделен на два етажа, горен и долен, съдържа товарни помещения, жилищни кабини, уреди за управление и двигател. В пространството между двата корпуса има резервоари с вода и течен въздух. Това са запаси, предназначени за пътуване, но същевременно те предпазват хората вътре в кораба от космичните лъчи. На Земята ни предпазва от пагубното действие на тези лъчи атмосферата, а в космократора — водата и специалната броня от материала камекс, който поглъща излъчването десет пъти по-силно от оловото. Допълнителен фактор за безопасността е берсилът, от който е построен целият кораб. Знаете ли какво е това берсил?

— Знаем, знаем! — разнесе се шум.

— Я да видим — каза инженерът и като потърси с премрежени очи най-малкото от момчетата, посочи го с пръст.

— Берсилът… — пое дъх момчето — … това е метал по-издръжлив от стоманата.

— Не, това не е метал — забеляза един от неговите другари.

— И така, метал ли е, или не е? Не знаеш ли? А какъв е неговият строеж?

— Там има някакви „очички“ — започна едно, но понеже не го подкрепиха, замлъкна.

Настъпи неприятна тишина.

— Да — каза инженерът. — И двамата имате право. Берсилът е и метал, и не е метал. Както показва названието му, той се състои от два елемента: от БЕРилий и СИЛиций. Първият е метал, а вторият не е. Всеки един от тези елементи има кристална структура, т.е. пространствена мрежа, в чиито ъгълчета стоят атоми. Берсилът се образува, като в празните места на кристалната мрежа на единия елемент се поставя мрежата на другия. Образува се „атомна плетеница“, извънредно издръжлива и твърда. Това се отнася до самата ракета. Да преминем сега към двигателната сила. Погледнете плана на космократора. Цялата му задна част е помещение за двигателя. От останалата част на ракетата я отделя двуметров екран, който поглъща излъчването. Като вървите отпред назад, виждате първом нашата „работилница за гориво“. Това е атомна батерия, която произвежда комуний. На борда нямаме готово гориво, но ние сами си го изработваме от други елементи. Нашата батерия, изцяло напълнена, може да произведе около четиридесет килограма комуний. Това не изглежда много, но е достатъчно да се извършат няколко пътувания до границите на нашата слънчева система. Произвеждането на комуний се извършва непрестанно, също и сега, обаче извънредно бавно, както ще видим след миг.

Инженерът натисна една дръжка. Веднага светнаха дисковете на двата часовника, а на най-високото „насекомово око“ или по-точно на малкия катоден екран заискри линия, която почна бавно да пулсира.

— Сега батерията е поставена на празна скорост. За да започне движението, изтеглят се предпазителните кадмиеви бленди с помощта на този регулатор — инженерът постави ръка върху една голяма черна ръчка. — Тогава броят на свободните неутрони във вътрешността на батерията се увеличава стотици милиони пъти и продукцията на комуний се ускорява. Какво става по-нататък? Комуниевите атоми се вкарват чрез вентилатор в следната камара, наречена на плана поле, понеже там има електромагнит, който образува магнитно поле. Полето трябва да бъде много силно, затова електромагнитът тежи повече от четиристотин тона, т.е. повече от една шеста част от теглото на цялата ракета. Електромагнитът, както навярно знаете, произвежда температура за запалването на комуний. Между неговите полюси се образува кълбо от нагорещени газове. Това е просто едно малко изкуствено слънце, което се върти в магнетичното поле и изхвърля струя от частички със скорост няколко хиляди километра в секунда. Ако не е магнитното поле, частичките на разлагащите се атоми биха излетявали не само през душниците, но биха се разпръсквали във всички страни. Преди години в много големите батерии, така наречените „уранови пещи“, се произвеждаха толкова много неутрони, че на разстояние няколко десетки метра наоколо трябваше да се създава безлюдна зона и всички операции при батерията да се ръководят иззад дебели защитни стени. Сега благодарение на възможностите за свободно насочване на деутроните всичко това принадлежи на историята и от онова време ни останаха само дебелите стени като тази, под която минахме, идвайки тук. Сега разбирате, че този двуметров защитен екран между двигателната камера и жилищната част на ракетата няма вече така голямо значение. Ако полето изчезнеше изведнъж, то към нашата страна, във вътрешността на ракетата, биха нахлули бързи частички с такова напрежение, че никакъв екран тук не би могъл да помогне. Ще ви дам пример за илюстрация на онова, което казах. Като приближавам лицето си към пламъка, аз мога да се предпазя от опарване, ако духам силно и отблъсквам от себе си разгорещените газове. Приблизително такава роля изпълнява спрямо ракетата електромагнитът, който ръководи потока на частички към душниците. По този начин се образува двигателна сила. Остава ни още да разгледаме плаването. Всъщност цялата астронавтика се състои от два големи дяла. Първият — това е излитането и кацването, а вторият — истинският полет в безвъздушното пространство. И едното, и другото съвсем не е лесно. Ако включа движението и завъртя тази ръчка до края, моторът ще започне да работи с цялата си мощност, т.е. той ще развие сила от три милиона и седемстотин хиляди механични коня. Обаче това не бива да се прави… защото всички, които се намират в ракетата, ще бъдат веднага убити!

— Защо?

— Ако потегли с такава скорост, ракетата би достигнала ускорение около три хиляди и деветстотин пъти по-голямо от земното. Земното ускорение е сила, с която земята притегля всички предмети към своята повърхност. Човек, подложен на ускорение два пъти по-голямо, тежи като че ли два пъти повече от нормалното, на трикратно ускорение — три пъти и т.н. Погледнете този голям циферблат. Той е разпределен на единици „g“, т.е. на единици ускорения. Той показва какво ускорение има ракетата. Циферблатът, както виждате, завършва на 50 g. При 6 g има червена чертичка, а при 9 — две. Защото човек може да издържи по-дълго време ускорение около 4 g, а около половин час — 7 g. 20 g може да издържи само няколко десетки секунди. А ускорение 3900 g просто би сплескало като преса всички присъстващи в ракетата. Така че при излитането ракетата не бива да развие ускорение по-голямо от 6–7 g и затова на диска на това място има червен знак. И така предпазителят не позволява да се развие по-голямо ускорение. Той може обаче при известни обстоятелства да бъде отстранен.

— А защо?

— Защото ракетата може да бъде изстреляна изобщо без екипаж и така именно правехме при първите опити на летенето. Тогава няма ограничения и двигателят може да бъде включен с пълна мощност. Същото се отнася и до спирането: и тогава се образува ускорение, само че обратна насочено. Лесно е да си представим това; спомнете си какво става, когато седите във вагон, който тръгва изведнъж. Тогава се усеща дръпване назад, а когато вагонът спира — дръпване в обратна посока. Бързината по време на излитането не бива да прекрачва известна граница и поради друга причина. Ако се сгорещи от търкането с атмосферата, ракетата би могла да се запали и да изгори, въпреки че е толкова издръжлива. Имайте предвид, че като лети с обикновена плътна скорост, ракетата лесно може да надмине артилерийски снаряд. При скорости, надминаващи звука, каквито тогава постига, съпротивата на въздуха е огромна. Прилагани бяха различни методи да бъде тя намалена. Космократорът има около носа си отвори, през които се изкарва под налягане водород, докато апаратът прекоси атмосферата. Между страните на ракетата и въздуха се образува тънък слой водород, който се движи с половината скорост на ракетата. Това е така наречената фаза със средна скорост. Вследствие на това температурата на обвивката не надхвърля хиляда градуса. Това се понася благодарение на нашите охладителни машини. Но ако поради някакви причини температурата продължава да расте, тогава друг автомат намалява напора на изхвърляните газове и забавя двигателя. Така превъзмогнахме основните трудности на излитането. А сега да видим какво би станало, ако тук попаднеше някой нежелан гост.

Инженерът бързо включи ръчката за пускане в движение. Веднага виолетовата линия, която лениво се виеше върху диска на осцилографа, започна да се опъва и да трепери все по-бързо. Стрелките на циферблата тръгнаха надясно. Царуваше пълна тишина, тъй като всички със затаен дъх бяха допрели главите си един до друг. Стрелките вървяха все надясно. Запалваха се и гаснеха различни сигнали. Инженерът натисна другата ръчка и трите екрана на черната „глава“ заискриха с небесно синкави светлини.

— Както виждате, образуването на комуний се ускорява. Можем да тръгваме!

Инженерът хвана неочаквано за ръката най-малкото момче, което, заобиколено от другарите си, стоеше най-близо, и с неговия пръст натисна червения ключ под надписа Старт.

Момчето извика и се дръпна назад, но го спря гъстата стена от другарите му, които се натискаха зад него и с широко отворени очи и затаен дъх очакваха катастрофата. Не стана обаче нищо. На един от екраните се появи за малка част от секундата трептяща елипсовидна линия, после пламнаха три червени лампи и всички светлини на таблото изгаснаха. Затова пък на една от стените зави с пресеклив глас сирена. Инженерът се засмя.

— Вие мислите, че наистина искам да ви пратя на небето? Е, не се страхувайте… Нищо не е станало и не можеше да стане. Просто започна да действува предикторът!

Момчетата ако и да не разбираха какво е станало, никой не искаше да пита. Всички бяха страшно засрамени, а обстоятелството, че инженерът видя тяхната уплаха, още повече ги засегна.

— Хайде, хайде, не се сърдете…

Инженерът стана сериозен и обясни:

— Човек не е в състояние да контролира работата на всички двигатели и инструменти едновременно. Освен това за такава скорост, каквато развива космократорът — още през първите десет минути почти три километра на секунда, — реакциите у човека са твърде бавни. Ако на разстояние пет километра от ракетата се покаже от облаците самолет, ще стане сблъскване, преди пилотът да предприеме каквото и да било. Докато образът на приближаващия се самолет стигне до мозъка, изминават четири десети от секундата. През това време ракетата ще прелети почти километър и половина. Но пилотът само го е забелязал, а не е разпознал образа. За това е необходима още почти цяла секунда и дотогава той ще измине още четири и половина километра и ще се е сблъскал! Освен това при излитането човек не владее напълно физическите си сили. Тогава има ускорение от 5 до 7 g. Такова ускорение изпитва пилотът на реактивен самолет при изпълнение на еволюции. Може би сте виждали как изглежда седалището в такъв самолет? Всъщност то е „лежалище“, а не седалище, защото пилотът лежи там по корем, с брада подпряна на гумена възглавница. Причината е там, че под влияние на растящото ускорение първо изневерява кръвообращението. Кръвта като че ли става „много тежка“ и сърцето няма достатъчно сила да я изтласква до отдалечените части на тялото, а такава част е и мозъкът. Затова при виражите и лупингите много често пред очите на пилота става тъмно. Това означава, че кръвта не достига до тилната част на мозъка, където е центърът на зрението. И тъй, разбирате сами, че човек не може сигурно да управлява ракетата през време на отлитането. Замества го съоръжението, което е пред вас — инженерът постави ръка върху лъскавата гладка покривка на „главата на насекомото“. Това се нарича „предиктор“. През време на летенето в празно пространство трябва да се поддържа съответен курс. Ракетата може през целия път да се кара от двигателите, но това би било излишно прахосване на енергия. Защото достатъчно е да се отдалечим на известно разстояние от Земята и да изключим моторите. Тогава корабът лети сам, благодарение на слънчевото привличане както планетите. Това са така наречените естествени орбити. Има и други орбити, наречени принудени, когато корабът лети, така да се каже, „напреки“ или пък „срещу течението“ и си помага с двигателите, за да превъзмогне силата на слънчевото притегляне и да си съкрати пътя. Онова, което на обикновен кораб го върши капитанът и кормчията, т.е. изчислява курса, поддържа го, заобикаля пречките и дори бди за изправността на уредите — всичко това у нас се изпълнява от предиктора. Корабът, както знаете, се върти в празното пространство около дългата си ос, за да създаде изкуствено поле на притегляне. Затова отпред и носа се намира радарен предавател, чиято антена се върти в обратна страна с такава скорост, че да остава неподвижна по отношение на звездите. Благодарение на това предикторът във всеки момент се ориентира каква е посоката на летенето и неговата скорост. Радарът би могъл да се нарече зрителен орган на предиктора. Освен че дава сведения за положението на кораба, той има още една извънредно важна задача, а именно: в празното пространство винаги има опасност от сблъскване с метеори. Това беше истински кошмар за първите астронавти. Предикторът може благодарение на въртящите се радароскопи да избегне такива опасни срещи. Освен „зрителен орган“ той има и „химико-електрическо обоняние“, чувствително към състава на въздуха вътре в ракетата, който той прочиства и променя самостоятелно. Но като че ли най-важното му сетиво е усетът за равновесие, без който кацането би било изобщо невъзможно.

Близо до големите небесни тела има така наречени забранени зони, в които засилващото се триене, предизвикано от притеглянето, би могло да разкъса ракетата. Предикторът умее да отминава такива невидими подводни скали благодарение на гравиметричното си съоръжение. При кацване пък, когато корабът се приближава към планетата с отворени спирачни душници, предикторът поема ръководна роля и регулира работата на двигателите, като отбелязва за всяка част от секундата промените на собствената скорост, ъгъла на приближаването към планетата, съпротивата на въздуха и равновесието на ракетата.

— А как прави той всичко това? — попита едно от момчетата.

— Това няма да ви кажа, защото би трябвало да идвате тук на лекции два пъти на ден през цялата година. Достатъчно е, че предикторът, когато му заповядаме например да изчисли курса до Венера, ще направи това за няколко минути, а после е достатъчно да го нагласим на „старт“ и да легнем на фотьойла. Нищо обаче не може да се случи, за което предикторът да не е бил уведомен. Той не допуска това. Затова именно, момко, когато ти натисна смело това копче — инженерът се обърна към почервенялото като божур момче, — вместо двигателя забуча сирената за тревога…

— А какво показват тия дискове? — попита едно от момчетата и посочи трите „очи“ на предиктора, може би не толкова от любопитство, колкото за да отвлече вниманието от нещастния си другар, който беше готов да потъне в земята.

— Тези екрани показват орбитите на пътуването. На единия се вижда желаната орбита, на другия описваната, а третият служи за изчисляване на положението.

— Какво ще рече това, да се вижда орбитата? Каква орбита?

— Под думата орбита или траектория на летенето разбираме кривата линия, която корабът описва в пространството. При изключени двигатели това може да бъде част от хипербола, парабола или елипса.

— А това какво е? — каза момчето и посочи екраните със светъл образ на залата.

— Това е обикновена телевизионна уредба. Служим си с нея, а не с прозорци в стените, защото никакъв прозрачен материал не би издържал огромните разлики в температурите и налягането. Тия телевизори са чувствителни към видимите за човешкото око лъчи. Те не действуват добре нощем, при облаци и мъгла. Но и тогава не оставаме слепи, защото се прехвърляме на радара, т.е. както знаете, на ултракъси радиовълни.

Инженерът превъртя един неголям ключ на таблото. Цветните образи на залата изгаснаха. На тяхно място се появиха чудновати на вид образи в зеленикавокафяви цветове. Като се вгледаха, момчетата познаха същия образ както предишния: вътрешността на залата, хората, машините, но всичко някак си по-тъмно и лишено от естествени цветове.

— По този начин виждаме повърхността на някоя планета, когато се приближаваме към нея нощно време и сред облаци. Това обаче е твърде недостатъчно. На чужда планета няма, разбира се, никакво изкуствено летище, а да се огледа точно теренът, когато ракетата развива около хиляда и седемстотин километра на час — това е най-малката скорост на влизане в атмосферата на планетата, — не е лесна работа дори при сътрудничеството на предиктора.

Инженерът пристъпи към осветения план на ракетата.

— Тук в носа се намира нашият разузнавателен самолет. Не знаете ли, че имаме самолет на борда? — добави той, като забеляза учудването на момчетата. — Имаме дори цяла въздушна „флота“. В складовите помещения се намира хангарът и на втория самолет, хеликоптер. Той служи за други цели. А самолетът, който виждате тук в носа, е малък едноместен реактивен самолет. Като се приближим на двайсетина километра от повърхността на планетата, отваряме клапите и изхвърляме самолетчето, което лети вече по-нататък самостоятелно, проучва подробно условията на терена и ни съобщава своите наблюдения по радиото. Ако възникнат някакви съмнения, например дали почвата е доста издръжлива — знаете, това е трудно да се установи от летящата ракета, — самолетът кацва и пилотът извършва необходимите проучвания, след което или ни извиква по радиото, или пък лети по-нататък, за да търси друго летище.

Когато той открие удобен терен, ракетата почва да се спуща най-напред аеродинамично, т.е. като използува въздушното съпротивление, а когато скоростта спадне около четиристотин километра на час, предикторът включва спирачните душници. Обърнахте ли преди малко внимание на кръгчето, което нарисувах в средата на ракетата?

Инженерът извади бележника си и показа на момчетата скицирания напречен разрез на космократора.

— Това е дълга тръба, която върви от възпламенителната камера чак до носа. През нея могат да се изхвърлят част от атомните газове и те служат като спирачки на кораба.

— А какво би станало, ако предикторът откаже да действува? — попита най-малкото от момчетата, което вече беше се съвзело от смущението.

— Предикторът има предпазители — започна инженерът, но момчето не се задоволи.

— Ами ако предпазителите се развалят?

— Това е съвсем невъзможно.

— Но все пак е възможно, нали? Какво трябва да се направи, ако той се развали? — упорито настояваше момчето. В първия момент инженерът намръщи вежди, като че ли искаше да каже „не бъди досаден“, но после стисна леко устни.

— Искаш ли да знаеш? — каза той. — Тогава елате с мене.

Излязоха от централата и отново се намериха в триъгълния коридор. Те стигнаха бързо до тесните стълби и се изкачиха в станцията за обслужване на шлюзовете. Обаче вместо да тръгнат надясно, към коридора, който води навън, инженерът отвори една метална врата в стената. По стълбичка те се изкачиха на борда на горната част. Шахтата, през която стигнаха тук, се отваряше по средата на един тесен прелез между две дълги отвесни стени. Докъдето стигаше погледът, продължаваше металната улица, прорязана на равни междини от профилни подпори. Това приличаше на някакъв голям фабричен склад.

— Намираме се в товарните помещения — каза инженерът, като се насочи към задната част на ракетата. Едно от момчетата погледна нагоре и издаде вик на учудване: над тях, на височина пет метра, се виждаше обърнат коридор, с насочени надолу перила, като че ли отражение на оня, по който вървяха.

Инженерът се спря и обясни:

— През време на пътуване, когато ракетата се върти, ние си служим и с оня коридор. Нали помните какво ви рисувах?

— И ходите с краката нагоре? А не ви ли се завива свят?

— От къде на къде? Ами че това въртеливо движение изобщо не се чувствува. Под краката се чувствува обикновен под и нищо повече.

— А ако през време на отлитането някой стои тук, дето сме ние, какво ще стане?

— Когато ракетата се отдалечи от земята на три хиляди километра, придава и се въртеливо движение и тогава стоящият тук човек би полетял с глава напред в оня коридор. Но понеже въртенията отначало са бавни, нищо не му става. По-право това би било бавно летене, а не падане.

— Дето ще рече „горе“ и „долу“ си променят местата?

— Разбира се.

Продължиха по-нататък. Някои от помещенията бяха вече напълнени догоре, в други се движеха хора и със специални ремъци прикрепваха всички предмети към дръжките си. Без да забавя стъпките си, инженерът даваше обяснения според това къде минаваха.

Минаваха покрай складовете с хранителни продукти. В полумрака се забелязваха бъчви и купища сандъци, пакети с консерви, чували с брашно и зърнени храни. В следното помещение се намираха лекарства, разни химикали и апарати. В хладилника лежаха запаси от замразено месо, зеленчуци и плодове. Човек би казал, че цялото земно кълбо е натрупало в ракетата като в чудноватия Ноев ковчег всички свои произведения: тук имаше палатки и чували за спане, спектроскопи, зрителни тръби, сеизмографи, топове платове, цели химически лаборатории, барографи и теодолити, витамини, зърна от различни растения, балистични камери, бидони със синтетични белтъчини и мазнини, бормашини, компресори, стругове, експлозивни материали, цилиндри със сгъстени газове, аварийни генератори, запаси от метали, ламарина, тел, кабели и инструменти, леки сплави, стъклени и порцеланови съдове, стоманени въжета, части от мотори, запасни радиолампи, радарни антени и портативни метеорологични станции.

Момчетата вече почти безразлично отминаваха претъпканите помещения, без да се вълнуват от най-неочакваните обяснения, но се оживиха, когато по едно време инженерът посочи отворената врата на едно от помещенията и каза:

— Тук има полярни и алпийски екипи.

Едно от момчетата надзърна вътре.

— Как така? — учуди се то. — Ски? Та нали на Венера е горещо? А освен това там няма вода, затова и сняг не може да има?

Инженерът усмихнато се спря за миг.

— Виждате ли — каза той, — всичко друго взехме въз основа на нашите познания. А ските… ските вземаме от предвидливост…

В едно от последните помещения се намираше хеликоптерът, покрит с брезент и прикрепен към потона със стоманени скрипци. Момчетата се заинтересуваха от машината, но инженерът бързаше по-нататък.

На пода тъмнееше голям отвор, това беше товарителната плоскост, която слизаше десетина метра надолу до равнището на залата.

Над влизащите тук малки електрически вагонетки се пресягаха раменете на един елеватор. Момчетата отминаха отново на пода, обграден с нисък парапет, и стигнаха до края на коридора. Ниско в стената се намираше кръгъл капак с панти.

Инженерът раздвижи големия метален кръг и капакът се отвори. Очерта се тъмен кладенец, от който лъхаше задушен въздух.

— Приближаваме се към атомната батерия — каза инженерът. Навел се, за да не удари главата си о ръба на отвора, той подхвърли:

— Които са смели, след мене! — и изчезна в тъмнината.

Едва беше потънал в нея и там заискри светлина. В същото време застаналите пред капака момчета забелязаха, че на стената се запалиха три червени, лампи.

От другата страна имаше стълбичка, по която слязоха надолу.

Намираха се във вътрешността на огромен цилиндър с диаметър десет метра. На това място бордът не разделяше корпуса на ракетата на две половини и те можеха свободно да разглеждат нейния кръгъл разрез. В не твърде ясно осветено пространство, обкръжено от всички страни с метални стени като огромна цистерна, температурата беше доста висока.

— Отзад зад нас — каза инженерът — е жилищната и служебната част от ракетата, а пред нас — атомният реактор и по-нататък — двигателите.

Настана тишина. Всички напрягаха слух и несъзнателно се опитваха да уловят макар и най-слабия отзвук зад стената, която ги делеше от реактора, който по думите на инженера не преставаше никога да работи. Разигралото се въображение увеличаваше и най-слабия шум и стъпка до размерите на атомна експлозия. Обаче тук не се чуваше нищо, освен ускореното дишане на момчетата. Масивният, незначително вдлъбнат щит беше гладък и неподвижен. Само в долната му част, непосредствено пред момчетата се намираше кръгъл отвор, затворен с брониран диск и три метални пръта, всеки от които бе заловен с дълбоко изрязана и силно затегната винтова гайка. Над отвора минаваха в метални тръби проводници, които изчезваха в противоположната стена.

— Тези кабели отиват в централата — посочи инженерът. — В случай на смущения в работата на двигателите, ако излъчването почне да прониква тук, веднага за това бива уведомен предикторът.

— Значи тук може да проникне излъчването?

— Разбира се. В този момент също така се просмуква по малко…

Инженерът извади от джоба си малък апарат, свали му предпазителната покривка и показа малкия часовников циферблат. Светлата зелена точица беше незначително отклонена от нулата.

Момчетата се спогледаха, после насочиха погледа си към стълбичката, която беше единственият път за отстъпление, обаче никой не мръдна. Инженерът прибра апаратчето и каза:

— Теоретически магнитното поле насочва всички частици на разпадащите се атоми към душниците. Обаче на практика винаги се намира незначително количество „разбунтували се“ атоми, които отлитат в различни страни, а на свой ред част от тях и тук, където стоим. Но това е толкова незначително количество, че няма ни най-малко значение, толкова повече, че до жилищните помещения има още доста път, а обикновено тук не стои никой. Но ако поради някакви повреди, например поради прекъсване на редовния силен ток, изчезне магнетичното поле — струята от частички би започнала да бомбардира все по-силно поглъщащия екран и да си пробива път навътре в кораба.

Като се обърна към противоположната страна, инженерът посочи нагоре с ръка:

— Виждате ли тези лъскави „цеви“? Това са броячите на Гайгер — Мюлер и други прибори, които откриват наличността на излъчване. В случай на най-малки смущения веднага съобщават на предиктора.

На височина четири метра имаше в стената продълговата вдлъбнатина, от която се подаваше ред блестящи фунийки, насочени към преградата на атомния реактор.

— Тогава предикторът изпраща заповед за спиране реакцията на разпадането, като вкарва автоматично кадмиева руда вътре в реактора. Ако ли пък — инженерът втренчи спокойния си неподвижен поглед върху малкия — предикторът се повреди, тогава…

Той пристъпи към преградата.

— Този капак е проход през преградата. През него може да се влезе в атомния реактор.

— Как така в реактора? Но това е невъзможно!

Момчетата мислеха, че Солтик се шегува, обаче инженерът поклати глава.

— Не. То е в границите на възможното… малко вероятно… но възможно е… всички ръководени отдалече съоръжения да изневерят. В такъв случай, ако има опасност от експлозия на реактора, някой би трябвало да влезе през тук, през този отвор, и ръчно да слага в графита кадмиева руда за намаляване на реакцията.

— А кой трябва да направи това?

— За безопасността на кораба отговаря първият инженер-навигатор. Той би могъл да заповяда, но няма да направи това.

— Откъде знаете?

— Защото това съм аз.

С разширени очи момчетата се взираха в Солтик. Едва сега забелязаха, че в държането му няма никакво пренебрежение. Само беше много изморен. Като гледаха неговото слабо неподвижно лице, всички отведнъж разбраха кой ще влезе в реактора, ако това бъде необходимо.

— Значи там трябва да се влезе… — каза едно от момчетата. — Навярно с някакъв комбинезон… с предпазителен скафандър?

Инженерът поклати глава.

— Не. Там — посочи той с ръка — има такова сгъстено излъчване, че никой скафандър няма да помогне. За една минута човек ще погълне смъртоносната порция на облъчването.

Най-малкото от момчетата, като забрави, че е било засегнато от инженера, прошепна:

— Значи вие…

Той замлъкна. След малко каза:

— Значи… той трябва да умре?

— Да — отвърна инженерът. — За да могат другите да живеят.

ПРОФЕСОР ЧАНДРАСЕКАР

На връщане инженерът поведе момчетата по долния етаж. Те слязоха по тясната стълбичка в триъгълния коридор и минаха през три или четири врати. Замаяни от многото впечатления, всички мълчаха. Коридорът, постлан с тъмнозелена гъбеста пътека, се простираше празен и тих в светлината на лампите. Тук не достигаше ни най-малък звук отвън. Като спря след десетина крачки, инженерът посочи една врата, по-голяма от другите.

— Тук се помещава маракс — каза той и натисна с двете си ръце поставените една над друга ръчки. Влязоха вътре. Това беше ярко осветена кръгла кабина. Стените и, които напомняха табла на автоматична телефонна централа, бяха отрупани с хиляди ключове и щепсели, заемащи пространството от потона до пода. Порцелановите им главички искряха на дълги редици като шахматни фигури. На няколко места разпределителните табла бяха открехнати като врати и във вътрешността, в рубиновата светлина на пламтящите лампи, се тъмнееха преплетени проводници.

Точно по средата на кабината се намираше пръстеновидна маса с толкова голяма кръгла дупка, че там можеха да се съберат двама души. На едно място пръстенът имаше тесен отвор за преминаване. Масата беше покрита с тъмнокехлибарено стъкловидно вещество, което флуоресцираше зеленикаво в светлината на кръглата осветителна тръба от потона. Около масата се издигаха от пода девет черни тръби с обърнати навътре конусообразни краища с бели екрани. Тук цареше тишина, но не като оная в коридорите, защото бе пропита с нежното шумолене на тока.

— Това, което видяхте досега — каза инженерът, — всичките контролни апарати, машини, уреди, са предназначени да ни служат в случаите, които сме предвидили. Но ние знаем, че могат да се случат и много непредвидени неща. От бързото и навременно справяне с тях ще зависи съдбата на цялата експедиция. Именно за тая цел е построен маракс. Това е съкращение, което означава machina ratiocinatrix[1]. Това, което виждате наоколо, са уреди за предаване, а пръстеновидната маса по средата е ръководна централа, от която да се поставят задачи на маракс. Решенията се прочитат по екраните.

Момчетата продължаваха да стоят близо до вратата, събрани на малка групичка, а по израза на лицата им се виждаше, че не разбират добре как тази чудовищно преплетена мрежа от електрически проводници може да послужи за спасяване на експедицията от неизвестни опасности.

— С голямо удоволствие бих ви разказал още нещо за маракс — каза инженерът, — но наистина аз нямам вече време.

— Кажете ни какво всъщност прави той?

— Това е мъчно да се обясни с няколко думи. Маракс е… е, най-просто той може да бъде наречен всестранна машина за смятане.

Лицата на момчетата изразяваха учудване. Едни от тях се споглеждаха, но никой не се обади.

— Хайде да вървим — каза инженерът. — Може би друг път ще научите нещо повече…

Те се насочиха вече към вратата, когато се чу глас, който не принадлежеше на нито един от тях:

— Инженер Солтик… един момент.

Те погледнаха назад. Между две успоредни разпределителни табла, сякаш в чудновата врата, покрита отгоре до долу с мозайка от кабели, се появи човек.

— Тук ли сте, професоре? — учуди се Солтик. — Не знаех. Нямаше да ви преча.

— Нищо от това, много се радвам. Вие имате сега заседание на комисията, нали? На драго сърце ще ви заместя и ще разкажа на нашите гости за маракс.

В групичката се чу радостен шепот. Инженерът пристъпи крачка напред.

— Ще ви бъда много благодарен, но… Слушайте — обърна се той към момчетата, — отдава ви се необикновен случай, защото професор Чандрасекар е един от създателите на маракс. Само ще ви моля да не се опитвате да се скриете, за да полетите с нас. Тук са идвали единайсет училищни екскурзии и няколко пъти трябваше да претърсваме целия кораб, за да намерим любителите на контрабандно пътуване…

Инженерът гледаше известно време момчетата, като се мъчеше да си придаде строг вид, но изведнъж се усмихна, кимна с глава и излезе. Когато вратата зад него се затвори, настъпи мълчание. Смутените момчета не помръдваха от местата си. Професорът, прочут математик, беше един от членовете на експедицията. Почти всички бяха го вече виждали на филм, по телевизията или на снимки — и сега се вглеждаха в него с любопитство.

Той беше на четиридесет и няколко години, с мургаво, почти черно и слабо лице. Гърбавият нос с тънки ноздри му придаваше израз на упоритост и твърдост, който не се смекчаваше от черната му като гарваново крило коса, посивяла на слепите очи. Това впечатление се разсейваше, когато човек срещнеше неговите очи, почти винаги леко присвити, с мъчен за описване израз. В тях имаше детска живост, овладяна обаче от сурово съсредоточение, и спокойствие като след превъзмогната умора, и самоувереност, и такава изразителна усмивка, та човек неволно я търсеше по устните му — но той се усмихваше само с очите си. А най-чудното беше това, че на всеки, когото той поглеждаше, тия очи се виждаха светли, дори много светли — и едва по-късно той забелязваше тяхната тъмна багра.

Чандрасекар се приближи към момчетата и каза:

— Инженерът ви разочарова, нали? Вие очаквахте още един атомен реактор, някаква небивала катапулта за елементи, а чухте, че нашата главна опора е просто машина за смятане. „За какво е такъв ненужен баласт? — си мислите вие. — Не е ли по-добро средство един лъчехвъргач, който ще разбие на атоми всяка преграда?“ Мили момчета, светът на чуждата планета ще бъде изпълнен със загадки. И нима разрешението е да ги унищожаваме, когато ни се изпречат на пътя? Ние искаме нещо значително по-голямо и по-трудно: искаме да ги разберем. Защото да разбереш, това значи да овладееш. И тъкмо тук ще ни помогне математиката.

— Чудно ли ви се струва това? Помислете. Движението на планетите, на звездите, на атомите, летенето на птиците, кръвообращението, растежът на цветята — всичко, което ни заобикаля, цялата вселена спазва законите на математиката. Тъкмо тя помага на инженера да строи мостове и ракети, на геолога да намира под земята минерали, на физика да освобождава атомната енергия. И така, ние вземаме със себе си не само механични ръце, мускули и очи, а също така и механичен мозък. Така наричам тази машина, понеже начините, по които тя действува, сме извлекли от собствения си мозък.

За да ме разберете по-добре, необходими са няколко пояснителни думи.

Когато хората се учили да строят все по-съвършени парни машини, турбини, бензинови мотори и станове, струвало им се, че всичко на света може да се сведе до някакъв механически модел, а следователно, че и мозъкът е механизъм като на часовник, но много по-сложен. Те смятали например, че запомнянето се състои в създаване на някакви „отпечатъци“ или „снимки“ в главата. Такова обяснение обаче не може да се приеме, тъй като в мозъка просто не съществува място за такова запазване на огромното количество спомени и знания, каквито притежава всеки човек. Грешката се състоеше в предположението, че мозъкът е голяма „картотека“, „склад“, че споменът за някакъв предмет е — разбирате ли? — също така някакъв предмет. А в действителност не е предмет, ами процес. Следователно нещо течащо и подвижно. Няма да ви говоря много за това, но искам да си изясните едно: щом материята се намира във вечно движение, мисълта е така да се каже „степенувано движение“. Вие помните може би девиза, написан вътре в подводницата на капитан Немо: mobilis in mobili? Подвижно в подвижното. Тъкмо това е девизът и тайната на мозъка. Тайната на грамадния, милиарден облак от въртящи се течения. И тъкмо на тоя принцип е основано действието на маракс. Там, където има течения, трябва да има и техен източник, и техни пътища. Основната тухличка на мозъка е невронът, т.е. клетка с нервни израстъци, които я съединяват с другите клетки. А елементарната частица на маракс е катодната лампа. В нашия маракс има около деветстотин хиляди лампи. Наистина те са много малки, но виждате колко голямо помещение заемат. А мозъкът съдържа около дванайсет милиарда клетки, т.е. като че ли дванайсет милиарда лампи, които свободно се побират в нашата глава. Конструкторът би казал, че техническото разрешение на мозъка е значително по-съвършено. Броят на клетките в мозъка позволява толкова съединения между тях, на колкото възлиза 10^10000. Това число не ви говори много. Но трябва да ви кажа, че то е по-голямо от броя на атомите във всички планети, звезди и мъглявини, които могат да се видят с най-силни телескопи в бездните на небето. Такива са възможностите на нашия мозък! Възможностите на маракс са значително по-скромни, но той има едно предимство пред мозъка: това, че действува по-бързо. Съобщение, което протича по нервното влакно, преминава десетина метра в секунда, а в жицата на маракс — триста милиона метра в секунда. Разбирате колко огромно е спестяването на време.

Професорът се приближи до масата, сложи ръка на лъскавата и кехлибарена повърхност и продължи:

— Сега ще накарам маракс да реши една задача. Това е линейно диференциално уравнение.

На откъснат от бележника лист той написа няколко формули, после натисна няколко копчета и клавиши и дръпна една бяла ръчка. Незабавно на един от екраните се появи неподвижна светлозеленикава линия.

— Ето решението. Ако искам да го имам във вид на числа, трябва специално да поръчам това.

Професорът докосна друго копче и от един тесен прорез падна върху масата тънка книжна лентичка, напечатана с математически знаци.

— Другарю професор… много мъчна ли беше задачата? — попита едно от момчетата.

— Не толкова мъчна, колкото неблагодарна, защото водеше през ужасен гъсталак от изчисления. Отдавна, когато още нямаше такива машини, един известен математик я решаваше за половин година.

— Та нали решението изскочи в същия миг, когато вие натиснахте тука…

Чандрасекар поклати отрицателно с глава.

— Не в същия миг. Това е илюзия. От даването на заповедта до появата на резултата измина около половин секунда. Маракс извършва пет милиона операции в секунда, следователно за половин секунда той е извършил около два милиона и петстотин хиляди. Тъкмо толкова и трябваше.

Момчетата се вглеждаха в маракс със съвсем други очи, отколкото преди.

— Виждам, че маракс започва да спечелва вашето уважение — каза Чандрасекар. — А задачата беше по-скоро лесна. Маракс ви показа само колко голямо надмощие има над нас благодарение на бързината на тока.

Този въпрос — въпросът за връзката между лампите или клетките — играе голяма роля също и в мозъка. Навярно сте виждали на рисунка човешки мозък. Той е надиплен, защото надиплената повърхност може да побере повече клетки, отколкото гладката, но само клетките още не са достатъчни. Те трябва да бъдат съединени с влакна както лампите с жици. Съединителните нервни влакна образуват така нареченото бяло мозъчно вещество. То е много по-голямо по количество, отколкото сивото вещество, т.е. клетките. Защо? Помислете: ако имате само четири клетки и искате да съедините всяка с всяка, трябват не четири съединения, а шест. За пет клетки трябват вече десет съединения, за шест клетки — четиринайсет. А в мозъка те са дванайсет милиарда. Тъкмо затова белите влакна са така много. Навярно сте чували неведнъж, че учените хора са много разсеяни. Нали? Аз ще се опитам да ви обясня коя е причината за това и ще ви го демонстрирам на маракс. Защото това е свързано тъкмо с общението между клетките — в мозъка, и между лампите — тук. Най-напред — продължи професорът — маракс трябва да „забрави“ предишната задача.

Чандрасекар натисна ключа. Светлата крива изчезна. Сега професорът премина с пръстите си по клавишите много бързо, като че ли работеше на необикновена машина за писане. Същевременно той говореше:

— Когато давам на маракс задача, той сякаш прави усилие да я „надвие“ и автоматично включва толкова проводници, колкото са необходими. На онова, което във всекидневния живот наричаме по-голямо или по-малко съсредоточаване на вниманието, тук в зависимост от трудността на задачата отговаря по-голямо или по-малко количество включващи се в работа лампи.

Чандрасекар натискаше все нови и нови клавиши. В маракса ставаха чудни неща. Един след друг светваха екрани с еднаква фосфорична светлина, докато най-после пламнаха всички в кръг над плочата на масата и се отразяваха в нея като девет бледи луни в гладка тъмнозелена вода. По тях се появяваха криви линии, отначало те пълзяха бавно, после започваха да се вият все по-бързо, да се прекъсват и треперят. Глухо мърморене на електрически ток изпълваше пространството.

Изведнъж момчетата трепнаха. Разнесе се притъпеният, но силен глас на басовия звънец и върху масата светна червен надпис „претоварване“. В същото време професорът показа на момчетата, че клавишите се опират под натиска на пръстите, като че ли са повредени.

— Виждате ли? — каза той. — Маракс отказва да се покорява… Заповядах му да реши толкова задачи едновременно, че в проводниците се появи прекомерна блъсканица.

В това именно се състои разсеяността. Ех, виждам, че не ме разбрахте. Нека да кажем същото по-иначе. Когато човек мисли за нещо лесно, може едновременно да отделя внимание и за друго нещо, може например да си повтаря наум стихотворение и същевременно да наблюдава през прозореца улицата, но когато задачата е трудна, вниманието вече не може да се раздвоява. Колкото повече нервни клетки работят, колкото повече движещи се токове образуват, толкова по-голяма блъсканица се явява в съединителните влакна. И тук е именно тайната на професорската разсеяност: когато много клетки са заети с трудна задача, в проводниците няма място за други токове. Затова когато един астроном излиза от обсерваторията и размишлява върху нова теория, той може да си забрави палтото, да не познае познатите си и както се казва, да не вижда света… А всичко това е предизвикано просто от претрупаност на токове във влакната на бялото вещество.

Чандрасекар докосна друг ключ. Замръзналите криви линии по екраните изчезнаха и техните дискове загаснаха като духната свещ. Професорът вдигна глава и се загледа за момент в момчетата, които в тесен кръг бяха заобиколили масата. Опрян с ръце на ръба на клавиатурата, като музикант при необикновен инструмент, след малко той продължи.

— Знаете вече за свръзките между лампите. Друго основно качество на маракс е паметта. Той трябва да запомни онова, което му заповядаме да върши, а освен това трябва да помни отделните етапи при изчисленията, за да си послужи по-късно с тях. Ето един прост пример: искам да умножа 23X4, затова най-напред умножавам 20×4, което прави 80. Запомням това и умножавам 3×4, което прави дванайсет. Сега трябва да си спомня оня резултат — осемдесет — и да ги събера заедно. Резултатът е 92. Разбира се, това е само пример. Борави се с несравнимо по-трудни неща, обаче принципът е подобен. Така че машината трябва да има орган за запаметяване, и то който действува светкавично. Това не може да бъде механическо записване, някакви продупчени картони или нещо такова. Скоростта на всеки процес зависи от неговото най-бавно звено. Маракс извършва за секунда пет милиона операции. Ако се употреби като орган за запаметяване механически запис, и най-съвършеният запис би имал нужда поне от една десета част от секундата за отбелязване на резултата. Тогава за една секунда маракс би изпълнил десет изчисления. Бихме изгубили цялата бързина, а всъщност тя най-много ни интересува. Затова паметта трябва да бъде електрическа. Нейният принцип е такъв: затваряме в проводника токовия тласък, който отбелязва предназначението за запомняне и го заставяме да се върти в него.

На практика се използуват различни съоръжения. Маракс има така наречените капацитрони. Това е вакуумна лампа, в която се намират голям брой малки кондензаторчета. Те са един вид „страници на бележник“, а по тях пише „перо“, образувано от снопче електрони със скорост двеста и шестдесет хиляди километра в секунда. Както виждате, доста значителна скорост. Движението на това „перо“ се ръководи от електрично поле. Такъв един капацитрон може да запомни до четиридесет хиляди резултати наведнъж и когато стане нужда, да ги предаде за част от секундата.

— Другарю професор, а с какви букви пише това „перо“ от електрони?

Чандрасекар сви леко вежди.

— „Перото“ не пише с никакви букви. Аз само така картинно се изразих. То предава на плочките на кондензаторите заряди, като образува кръгове от променлив ток.

— А мозъкът запомня ли също така, както маракс?

— В мозъка има два вида памет. Едната, така наречената „подвижна памет“, е съща както в маракс. Тя дава възможност да се помни за кратко време. В свързаните за момент проводници пулсират токове, които се прекъсват, когато не са необходими. От друга страна, вторият вид памет — оная, благодарение на която помним детинството си, миналото, има друг механизъм. В общи черти той се състои в промени, които стават там, където израстъците на една нервна клетка допират друга. Това са тънки слоеве белтъчни вещества, така наречените синапси, в които се извършва образуването и спирането на условните рефлекси… Но да оставим това настрана. Говорих за мозъка само за да можете по-добре да разберете маракс. Страхувам се, че вие имате все още мъглива представа за неговото действие. А въпросът стои така: маракс представлява затворена система, която се стреми към известно равновесие на токовете. По същия начин отклоненото махало се стреми винаги да заеме най-ниското положение. Като поставям задача, аз нарушавам електронното равновесие на машината. В стремежа си да се върне към него маракс решава задачите като че ли „мимоходом“. Играта на токовете създава различни криви линии, които се виждат на този екран и те именно представляват отговор на задаваните въпроси. Вие навярно знаете, че всяка крива линия може да се изрази с помощта на математическо уравнение? Уравнението на кривата, която се появява на екрана, е именно търсеното решение. Така работи маракс върху математическите проблеми, но могат да му се поставят и други. Така например намираме се на някоя планета и ни е необходимо известно химическо вещество. То може да се намира като газообразно съединение в атмосферата, като минерал и като разтвор. Поставя се въпрос как най-лесно да се добие това вещество и с най-малко труд. Даваме на маракс всички данни и за няколко минути получаваме готова производствена рецепта. Дадох ви, разбира се, прост пример. Маракс умее да извършва неща значително по-трудни. А как върши той това? Това е нещо съвсем различно от математическата задача. Машината, разбира се, не е длъжна да „знае“ нищо освен математическите правила. Но в този случай трябва да владее обширни познания по химия, физика, да знае технологията на химическите процеси и разбира се, да знае с какви средства разполагаме, защото малко би помогнало това, ако тя ни посъветва да построим фабрика с три комина… Така че маракс трябва да има обширни познания по всеки предмет. Естествено, такива познания може да има само ако сме ги вложили в него. По какъв начин? С помощта на другите органи на паметта, така наречените постоянни капацитрони или ултракапацитрони. Една такава лампа отговаря горе-долу на един доста дебел том от учебник по инженерство. Маракс разполага с около сто хиляди такива томове и затова не вземаме със себе си никакви книги.

— Ами такава лампа не може ли да се развали?

— Разбира се, че може. Но и книгата може да изгори. Какво да се прави — рискуваме. Без риск нищо не може да се постигне. И тъй, когато стане нужда, включваме съответните ултракапацитрони и те почват да предават на проводниците съответните сведения. Те просто изхвърлят облаци от електрони с модулирана скорост: така изглежда нашето познание, преведено на езика на електричеството… Една лампа предава на проводниците цялото свое съдържание за непълна секунда. В същото време под него се натрупват трептенията на първичните проводници. Действуват специални настройвачи и резонатори, филтри за фреквенцията, модулатори и заглушители, които заемат цялото пространство под тази кабина. Разбира се, тук се намира само ръководната централа, един вид „мозъчната кора“, и всички „бели влакна“ са долу.

— Другарю професор… извинявайте… — заговори едно от момчетата. — Вие казахте, че такава лампа е нещо като учебник… но нали в книгата няма дадени готови решения?

— Естествено, че няма. Не сте ме разбрали добре. Пък и аз сам съм виновен, че употребих това сравнение с книгата. Имах предвид запаса от знания, а не начина за използуването им. Основната разлика между книгата и мозъка е тази, че в книгата познанията се намират едно до друго, закостенели, мъртви, неизменни, а в мозъка всяко познание е живо и пластично, т.е. в случай на нужда аз мога според желанието си да го приспособя към конкретната обстановка, в която се намирам. А маракс много повече прилича на мозъка, отколкото на енциклопедията. Познанията в маракс се преобразяват, променят се и се приспособяват към нуждите ни също както в мозъка, поради това че те се запазват като пластични трептения на това с форма на криви линии. Навярно знаете, че ако се наложат една върху друга две криви линии, ще се образува трета, която не прилича на никоя от тях, но е тяхна равнодействуваща? И така поставеният въпрос на маракс е именно едната крива линия, познанията, които той използува в работата си, са втората крива линия, а образуваната от тяхното налагане една върху друга равнодействуваща крива е решението на въпроса!

— И винаги ли са достатъчни само три криви линии?

Чандрасекар се усмихна.

— Казах го така само за да ме разберете по-лесно. Не три криви линии, а милиарди и билиони. При работата върху зададения въпрос машината изпълнява за секунда пет милиона операции. Пет милиона! А това продължава понякога час, два и повече. При изпробването тя веднъж работи сто шестдесет и девет часа. През цялото време по пет милиона операции на секунда. Я си представете това… Като говорех за трите криви линии, исках да ви посоча принципа, а той е именно такъв.

— Само че… едно още не разбирам… — каза най-малкото от момчетата, като намръщи вежди. — Как може всичко да се изрази с крива линия? Например… например това, което вие говорихте за добива на химическото тяло. Нали в отговора трябва да бъде дадено: да се вземе това и това, да се сипе в тигела, да се разбърка, да се свари. Как може всичко да се изрази с помощта на криви линии?

— Струва ми се, че искаш да знаеш как се поставя въпросът на машината? Това, разбира се, изисква умение. Във всеки случай не е така просто, както да запитате мене… А що се отнася до това, че с криви линии не можело всичко да се изрази, ти грешиш, момчето ми. Та нима нашето писмо не се състои също така от заплетени, кръстосани и сложни криви линии? Само да не би да си помислите, че ние така разговаряме с маракс. Кой знае дали не би могло да се постигне и това, но то би предизвикало много технически усложнения. Маракс може да се сравни с голям чуждестранен мъдрец, който умее много нещо да ни каже, но знае да говори само на свой език. Затова заслужава малко да се потрудим и да научим неговия език, езика на кривите линии, чертани от бързо променливи токове. Който не го е изучил, може да си послужи със специален апарат, така наречения електроанализатор на Мадер-Фурие, за да преведе неговите отговори на обикновен език, но за опитния оператор е достатъчно да хвърли поглед върху екрана и ще разбере всичко.

Професорът натисна десетина клавиша, после един-два бутона. На екрана почнаха да се вият оплетени линии все по-бавно, докато най-после замряха във вид на наклонен възел.

— Попитах маракс при каква температура е най-удобно да се съединява азотът с водорода в амоняк и какъв катализатор да се използува. И ето какво ми отговори: при температура петстотин градуса, при налягане двеста атмосфери, а за катализатор да се вземат железни съединения.

— И аз зная това — не можа да се въздържи най-малкото от момчетата.

Чандрасекар се усмихна леко.

— И аз също зная, без да се хваля — каза той, — но запитах, за да ви покажа как работи маракс…

Очите на едно от момчетата изведнъж се разтвориха широко. То погледна професора удивено, изненадано от някаква мисъл.

— Другарю професор… вие казахте, че маракс работи като мозък. Значи ли това, че в мозъка става същото нещо? И цялото мислене се състои само от такива криви линии?

— А ти да не смяташ — каза професорът, — че когато човек мисли за цветя, в мозъка се образуват рози и теменужки. А когато гледа стадо овце, то в главата скачат малки агънца? Какво те учуди толкова много? Това ли, че самият ход на мисловния процес никак не прилича на неговото съдържание? Та това е съвсем явно. Знаеш ли ти какво би видял, ако погледнеш в работещия мозък през прорязано в черепа прозорче?

— Клетки…

— Но ако си послужиш с толкова голямо увеличение, та атомите да станат видими, щеше да създадеш мрежа от белтъчни вещества, които се простират на всички страни, а из тях свободно плават други белтъчини, малки и големи, кръгли и нишковидни, щеше да видиш как в силовите полета на съществуващите вече молекули се раждат нови, а други се разпадат и изхвърлят облаци от електрони, които бягат по веригите, образувани от ферменти… А какво означава всичко това? В електрическата лампа токът от отрицателния полюс тече към положителния, а в живата клетка електроните, отнемани от хранителните вещества като захар или мазнини, текат към кислорода. Така се образува водата и водородният двуокис. Във всекидневния живот този процес наричаме горене. В електрическата крушка токът тече неспирно по металната жичка, а пък в клетката вместо постоянна жичка има верига от белтъчни тела, по които преминават електрони, предавани от едно звено на друго. Тая верига е изградена от дихателните ферменти. Това са белтъчни пръстени около атома на желязото, които привличат и отблъскват електроните няколко хиляди пъти в секунда. Клетката работи като електрохимическо динамо и образува разлика в потенциалите от няколко десетки хиляди волта. Милиони, такива клетки се съединяват в пластове, пластовете образуват полета, полетата — центрове и прожекционни зони, които се свързват помежду си с токове с хармонични и под-хармонични части. И целият този необикновено сложен строеж, препълнен с вихрената и променлива, но стройна като музика игра на токовете, е именно душата… Това става в главата ти, когато мислиш за цветята, когато виждаш небето, облаците… А приликата между мозъка и маракс е не в градивния материал, не в разположението на частите, а в токовете и само в токовете.

— А дали маракс… Дали той може всичко? — попита с пламнали бузи едно момче, което безуспешно се опитваше да се покатери на масата.

Чандрасекар се усмихна с черните си очи.

— Разбира се, не може всичко.

— Не това исках да кажа… Дали машината би могла сама, т.е. без хора, напълно сама да измисли нещо?

Чандрасекар поклати глава.

— Искаш да кажеш дали машината прави човека излишен? Никога. Това е все едно да кажеш, че съществуването на пианото прави композитора непотребен. Сама машината не може нищо да направи. Тя само увеличава извънредно много нашите възможности, като ни разкрива пътя към задачите, чието решаване по-рано минаваше през такива математически джунгли, та би бил необходим цял човешки живот. Въпреки това не може да се каже, че тя е „по-мъдра“ от човека. Наистина тя разполага с повече знания, отколкото всеки един от нас, но трябва да имате предвид, че всъщност органи на паметта са не само нашите мозъци, но и библиотеките, снимките, сбирките, документите…

Така че машината не е по-умна от човека. Тя е само по-бърза. Въпреки това тя отстъпва значително на живия мозък. Защо? Ще се опитам да ви обясня. Щом разрешаването на някоя трудна задача е изобщо възможно; може да се построи такава мощна машина за мислене, която ще успее да я разреши. Но главният недостатък на машината е в това, че тя може да разрешава само поставени задачи. А самото поставяне на задачите е вече — ако искаме да бъдем точни — половината работа. И както учи историята на науката — често дори по-голямата и част. Да се разбере принципът да кажем на парната машина, е много лесно, трудно беше обаче тя да се изнамери. Голямо изкуство ли е да вземеш вакуумна тръба, румкорфов индикатор и да повториш опита на Рентген? Но да откриеш лъчите X, да търсиш нови явления и да откриваш управляващите ги закони — в това е цялата тайна на гения на отделните единици и на човешкия прогрес. Казах ви, че поставената задача нарушава равновесието на токовете в машината и след като я разреши, маракс се успокоява. Човекът обаче никога не се успокоява, защото всяка разрешена задача поставя пред него десетки нови. Както виждате, машината не умее да мисли творчески. Нея не може да я осени никаква идея. И това е нейният най-голям недостатък. Като я укорих по тоя начин, сега трябва да я защитя. Тя умее да върши неща, които ние не можем. Тя може например подробно да анализира явленията, които стават вътре в атомния реактор, в бучка от експлодираща материя или във вътрешността на звездите. Както виждате, такава машина не замества човека, а му помага — и това е единственият път на прогреса.

— Ами, другарю професор… дали е възможно да се построи такава машина, която сама да прави открития?

Чандрасекар помълча известно време.

— Засега не. Какво ще бъде занапред… трудно може да се каже. За мене едно е положително: никаква машина няма да направи човека излишен. Някога, преди сто години, хората се страхуваха от машините и мислеха, че те им отнемат работата и хляба. Виновни бяха обаче не машините, а лошият обществен строй. Що се отнася до маракс… ще ви обадя още едно нещо. Преди малко споменах за пианото и композитора. Това сравнение ми се струва доста сполучливо. Както само виртуоз може да извлече от инструмента истински красива мелодия, също така само математик може напълно да използува ограничените, но все пак много големи възможности на маракс. Понякога, когато седя тук и работя през нощта, става нещо чудно: изчезва като че ли границата между мене и маракс. Понякога търся отговори на поставените въпроси в собствената си глава, а понякога прокарвам пръстите си по клавишите и отчитам отговора от екраните… и не чувствам основна разлика. Всъщност и едното, и другото е едно и също.

Отново настъпи тишина, проникната само от едва доловимия шум на токовете.

— Другарю професор… — обади се едно от момчетата с притихнал глас като шепот. — Вие ли построихте тая машина?

Чандрасекар издигна към него блестящите си очи, като че ли изтръгнат от дълбока замисленост.

— Какво говориш, момче? Дали аз…? Не, от къде на къде. Струва ми се, че инженерът каза нещо такова… но аз бях само един от многото. Е, да, помня времето, когато се раждаха първите машини за мислене. Това започна приблизително преди тридесет години. Няколко учени се опитваха да построят уред, който да замести очите на слепите, уред за четене. Най-голямата трудност беше уредът да може да разпознава буквите, независимо дали са големи, или малки, печатни или ръкописни, както правят това нашите очи. Когато се удаде най-после да се обмисли конструкцията на такъв апарат, един от учените показа схемата му на свой познат физиолог, без да обяснява какво е това. Като погледна, физиологът каза: „Но това е четвъртият слой от нервни клетки в мозъчния център на зрението…“ Така бе създадена първата машина за подражаване дейността на мозъка. Наистина само една дейност, но това беше още началото…

Момчетата, които слушаха с дълбоко мълчание, се раздвижиха. Най-малкото от тях се провираше стремително под мишниците на другарите си, докато подаде глава току над лъскавия ръб на масата и пламнало като божур, извика задъхано:

— Другарю професор! Аз съм едва на четиринайсет години, но… недейте се смя! Аз още никога не съм виждал такъв умен човек! Моля ви се, кажете ми какво трябва да правим… за да станем такива като вас?

Чандрасекар обърна към момчето тъмните си спокойни очи.

— Далече съм от идеалния човек — каза той, — пък и не бих искал да бъда идеален. Единственото, както ми се струва, което е ценно в мене, това е може би фактът, че обичам математиката. Какво мога повече да ви кажа? Моят учител ми завеща принципа, на който аз се стремях да бъда верен. Той гласи: никога спокойствие! Никога не се задоволявай с постигнатото, винаги върви напред. Действието на тая заповед откриваме в живота на всички хора, които са постигнали нещо. Когато Макс Планк след дълги години упорито изследване откри квантовото естество на енергията, някои хора с непрозорлив ум смятаха това за достоен венец на неговите усилия и признаха делото за завършено. За него обаче то се превърна в загадка, на чието проучване той посвети целия си живот. Никога да не се възхищавате от собствените си идеи, момчета, никога не се успокоявайте, разтърсвайте собствените си теории с такава сила, че да се срине всичко в тях, което не е истина. Зная, че е трудно така да се постъпва, но в науката, както и в живота няма вече царски пътища. Епохата на случайните открития и незаслужени кариери принадлежи на историята. А сега, ако позволите, ще ви изпратя малко. Ще нощувате ли у нас, или още днес се връщате?

— Имаме място за нощуване долу в хижата.

— Прекрасно. И тъй да вървим. Не съм виждал небето от четиринайсет часа.

През триъгълния коридор и шахтата те излязоха от ракетата. В залата работата кипеше неспирно с еднаква бързина. Скелята от тръби, възправени като телескопи, беше изместена от перките при опашката и стърчеше при носа на кораба, по който бяха насядали работници. Момчетата се сбогуваха с погледи с прекрасния, като че ли излян от сребро корпус на ракетата, слязоха заедно с професора по подвижната стълба, преминаха тунела с едно вагонче и се намериха извън стените на корабостроителницата, на чист въздух. Ниските дъждовни облаци се разкъсваха и изчезваха зад планините. В пролуките на тяхната мръсносива обвивка се показваше чистото небе.

Професорът вървеше с момчетата по непознат за тях път покрай западната стена. Наскоро високите кули и комини останаха назад. Тук се простираха тревисти, леко изгърбени поляни, които в далечината се сливаха със стръмните езици на сипеите под скалните стени. Разговорът се водеше около пътуването до Венера.

— Е, да, не се ограничаваме вече само с лабораториите… — говореше Чандрасекар. — По-рано ми беше достатъчна хартия и молив, а сега математиката става подвижно, пълно с приключения занятие…

Той разказваше за Венера, за нейните бели облаци, за господстващите там страшни бури и циклони, за тайнствените океани от бакелит… Всичко това не плашеше ни най-малко момчетата: очите им светеха още по-ясно. Някой запита за загадъчните жители на планетата. Дали не се знае нещо ново за тях? Как ще се отнася към тях експедицията? Ще има ли война?

— Не искаме да нападаме — отговори професорът. — Ако бъдем принудени, разбира се, ще се защищаваме. По какъв начин? Оръжие почти никакво не вземаме, обаче нашите атомни двигатели са резервоари с мощен експлозив. На борда имаме също така няколко ръчни огнепръскачки… и известно количество гамексан. Тази идея не ми се вижда много сполучлива, но предпазливостта не пречи. Знаете ли какво е това гамексан? Това е ново, много силно средство против насекоми. Както ви е известно, някои все още допускат, че Венера се населява от нещо като насекоми. Аз лично не съм на това мнение…

— А какво? Какво е вашето мнение?

Чандрасекар отново се усмихна.

— Никакво. Мога с чиста съвест да повторя думите на Сократ: „Зная, че нищо не зная“. Ще ви отговоря, когато ги видя.

Теренът беше наклонен надолу. Тясната пътечка между тревата, която правеше леки завои, се спущаше към обраслите с мъх зеленикаво сребристи скали.

— Виждате ли? — посочи ги професорът. — Морена от ледник. А там зад оня праг има езеро…

Появи се вятър, който носеше влажна, освежителна хладина. Тежките капки трепереха по стъблата на растенията и падаха. Пътечката изчезна. Чандрасекар и момчетата прекрачиха напукания варовит праг, който стърчеше изпод тревата като избеляло ребро на чудовище, и се покачиха на стръмния бряг. Под тях лежеше голяма водна площ, обградена от синкавия пръстен на скалите. Долните им части се спущаха като вкаменени лавини към огледалната плоскост и се отразяваха в нея с малко по-тъмен обърнат образ. С всеки момент слънцето губеше ослепителния си блясък и се криеше зад зъберите на върховете, като хвърляше в черната вода стълб от рубинова светлина. Зъберите и гънките на отвесните скали се губеха в здрача, целият пейзаж бледнееше и тъмнееше, а на небето се появяваше все по-студен и чудновато тъжен тъмносин отблясък. Последните облаци загасваха като изстиваща маса от оранжева сгурия. Всички замлъкнаха. Те стояха между две високи скали като пред развалините на голяма порта и гледаха ясната въздушна бездна над себе си, вятърът ту се засилваше, ту утихваше — и тогава отдалеко долиташе бученето на невидим водопад.

Връщаха се по тъмно. Момчетата говореха за впечатленията си от деня, прекъсваха се взаимно, но понеже бяха гладни, ускоряваха крачките, докато професорът се намери между последните. Той малко се обаждаше. Само веднъж запита своите другари какви искат да станат.

От петимата, които бяха при него, единият искаше да стане атомен химик, вторият — астробиолог, а пък трима — пилоти на космични кораби.

— А математик никой ли не иска да стане? — попита професорът полусериозно, полушеговито. Най-малкото от момчетата, което вървеше с тях, каза, че ще бъде математик.

— Значи отказа се вече от астронавтиката? Не е добре така бързо да се променят решенията. А може би искаш само да ме зарадваш?

Малкият не се смути.

— И астронавт, и математик… като вас.

Чандрасекар не отговори. Вървяха вече по равно и се приближаваха към избързалите напред, така че се чуваше какво говорят в първите редици.

— Четох, че не след дълго време ще може да се произвежда изкуствена белтъчина — каза единият.

— По-рано науката не е била такава, както сега — добави вторият. — Затова е било лошо.

— Като чете човек историята, едва тогава вижда!

— Когато бях малък — каза най-малкият, сякаш правеше признание пред професора, — аз не вярвах, че някога е имало войни. Това не можеше да ми се побере в главата. Тогава хората са били някак особени. Те са били диви, напълно диви.

— Глупави са били! — извика някой разпалено.

Професорът се спря. Избързалите напред се обърнаха, като смятаха, че иска да се сбогува с тях. Наблизо горяха светлините на сградите.

— Лъжеш се, моето момче — каза Чандрасекар. — И вие се лъжете. И по-рано хората са били също като нас, само че светът е бил лошо уреден. Та нали знаете за какво искаха да използуват атомната енергия и как завърши това? Но не наричайте хората отпреди половин век диваци и глупци. Именно тогава са живели онези борци срещу тъмните сили, които съществуват у човека, а борбата с тях е много по-трудна, отколкото най-далечната междупланетна екскурзия! И макар че те самите са видели само малка частичка от онова, което ние днес виждаме, не трябва да се подценяват, защото благодарение на тях можем днес да строим изкуствени слънца и електрически мозъци. И благодарение на тях ще полетим към звездите.

Той сложи ръце върху раменете на застаналите най-близо и добави:

— Добре е, че имате възвишен стремеж за в бъдеще. Онова, което на нас ни се вижда първо и необикновено, като например предстоящата експедиция, за вас ще бъде нещо обикновено. Вие сте нашата смяна и ще отидете по-нататък. Ще вървите постоянно напред и напред, защото колкото по-пълно човек познава света, толкова по-необятно се разкриват пред него хоризонтите. Помните ли девиза на моя учител?

— Никога спокойствие — обадиха се в тъмнината момчетата в нестроен, но мощен хор.

— Аз ви го поверявам. Довиждане; ако някога се срещнем, ще мога да ви отговоря на много въпроси, защото това ще бъде след нашето завръщане.

Той излезе от заобиколилия го кръг и с големи бавни крачки тръгна към светлините на корабостроителницата. Момчетата в дълбоко мълчание следяха неговия силует. Още миг и той изчезна в мрака.

[1] Машина-пресметачка, мислителка (лат.). Б.пр. ↑

ВТОРА ЧАСТ

ДНЕВНИК НА ПИЛОТА

ХАНИБАЛ СМИТ

Казвам се Роберт Смит и съм на двайсет и седем години. Роден съм в Пятигорск като син на инженер-архитект и началник на летище. Когато отговарях така в училище или другаде на въпроса за родителите ми, това често пъти предизвикваше усмивка и трябваше да пояснявам, че началник беше баща ми, а архитект — майка ми. Дядо ми, Ханибал Смит, бил пристигнал в Съветския съюз в 1948 година и до края на живота си тъгувал за Америка, макар че не бил видял от нея нищо добро. Бил е комунист и негър — двоен грях, за който е страдал не малко. Той се оженил за рускиня и от този брак се родил баща ми. Живеехме близо до летището в малка едноетажна къща, в полите на една планина, където някога е имало мина за малахит. Дядо ми живееше в малката таванска стаичка, цялата навесена със снопчета изсушени билки, мрежи, примки за птици и торбички със семена. През зимата винаги му беше студено и затова сам беше си иззидал голяма камина, с която са свързани най-ранните ми спомени. Той почина, когато бях на осем години. Помня го като много висок, огромен човек, който с появата си при нас долу изпълваше жилището с гръмкия си смях. Хващаше ме с ръце, повдигаше ме до потона и пееше руски песни, които звучаха така необикновено в неговите уста. Учеше ме да стрелям с лък, да правя хвърчила, дори вадеше барут от патроните на татковата двуцевка за моите бенгалски огньове, играеше си с мене на лов за мечки и така много запълваше моето детство, та и днес в тежки минути изниква пред мене тъмното му лице с къдрава млечнобяла коса и едри бели зъби, които той откриваше при великолепната си усмивка. Обичах го много. Дълбоката си и постоянна тъга по родината той криеше от всички, само аз единствен, малкото момче, слушах понякога неговите малко безредни разкази, с усилие превеждани на руски език. Дядо ми ме водеше до училището, той беше още жив, когато постъпих в първи клас, и моите другари ми завиждаха, че имам такъв дядо, а някои от по-големите ме питаха дали няма да пиша стихове, защото смятаха, че ще стана поет като Пушкин, щом дядо ми е негър. За съжаление поезията никога не ме е привличала, освен ако я разбираме широко и вярваме (а аз вярвах това), че тя далече надхвърля границите на стихотворенията и е по-лесно да я намериш във въздуха, в планините и в борбата, отколкото на писмената маса. Кой знае дали именно това не е най-съществената причина да пиша тези думи в малката кабина на космократора, който всяка секунда се отдалечава от дома ми с 25 километра. Но да не изпреварвам събитията. Ако някому се случи да чете тези редове, трябва да знае за мене толкова, че да може самият той да отсъди дали може да ми вярва. Затова аз пиша за себе си.

Спомням си като насън вечерите, прекарани у дядо ми, особено дългите, зимни вечери. Дядо ми умееше и обичаше да разказва приказки, великолепни, никога не завършващи приказки-романи, които се точеха като наниз от екзотични корали през много вечери, а аз ту разтреперан, ту пламнал, но винаги възхитен, слушах така, както умеят да слушат може би само децата и влюбените. Бях вече на шест години, когато в светлите му приказки започваха да прозвучават тъмни тонове. Пък може би това да е станало по-рано, но тогава съм бил твърде малък, за да го разбера. През най-ранното ми детство дядо беше за мене нещо различно от всички други хора — казвам „нещо“, защото той беше за мене като природата на нашия край, като нашето бяло-синкаво облачно небе и горите в подножието на планината, в които прекарвах дълги часове. Струва ми се, че в това се криеше неговата тайна: другите възрастни хора влизаха и излизаха от моя детски свят, а той беше просто част от него.

Споменах, че той за пръв път заговори за Америка, когато бях на шест години. Аз не обичах тия разкази, дори се боях от тях, и то не толкова поради мрачното им настроение, защото не бях страхливец, а затова, че дядо ми ставаше тогава съвсем друг, почти чужд човек. Изчезваше някъде неговият замах, от лицето му се губеше усмивката, той се прегърбваше, а говорът му ставаше запънат, бавен, той подбираше думите си и гледаше да омекоти по-жестоките подробности.

От първия разказ научих как дядо ми, изхвърлен от фабриката, пътувал из целите Съединени щати без билет по влаковете и припечелвал хляба си като носач. Когато при един съдебен процес му счупили от бой гръбнака, та след зарастването се вдървил, дядо ми се заловил да плете рогозки от слама. Възможно е да преиначавам нещо от историята, но тя така се запечата във въображението ми и именно такъв виждах дядо си в сънищата — мрачен, навъсен великан сред огромни купища златиста слама, от която трябва да плете невероятни количества рогозки, защото в противен случай…

Какво го е очаквало в противен случай, аз не знаех, но в тоя момент от съня изпадах в дълбока тревога.

Сетне узнах друга история, по-раншна от първата, защото тя била станала, когато дядо ми бил едва двайсетгодишен. Като не могъл да намери никъде работа, най-после той станал пазач на една химическа фабрика. Всъщност това била някаква развалина, в която хитрият собственик произвеждал течност с мирис на ванилия, пълнел с нея красиви шишенца и ги продавал много скъпо като лекарство против туберкулоза. Собственикът плащал извънредно малко, но въпреки това никога не му липсвала работна ръка, тъй като у него работели най-вече болни от туберкулоза бедняци, които от силно желание да се излекуват вярвали в заблудата, че ще възвърнат здравето си благодарение на скъпия цяр, понеже фабрикантът им го давал безплатно. Надали е нужно да добавям, че от лекарството нямало никаква полза, но това съвсем не пречело на собственика, защото на мястото на един умрял работник лесно намирал петима нови.

Родителите ми, а особено баща ми не беше особено доволен от всичко това, което разказваше дядо ми. Помня как веднъж измъчих майка си с въпроси за различни неща, между другото за такива думи като „стачкоизменник“ и „минолиер“. Последната дума тя не знаеше. Попитах после баща си, когато се завърна вкъщи.

— „Минолиер“ ли? От кого си чул това? — попита той.

— От дядо.

— А, това е сигурно милионер!

Баща ми беше недоволен. Заговори сърдито на мама, че дядо ми трябва да бъде по-внимателен в своите разкази. „Не искам да трови момчето ми с тези черни спомени!“ — извика той и искаше да се качи горе, но майка ми знаеше как да успокои неговото раздразнение, и то не само този път.

Докато дядо беше жив, баща ми беше склонен да го подозира, че той разгаря у мене най-диви хрумвания — веднъж например реших да се изкача на Елбрус и цяла седмица не си дояждах, за да събера запаси за път. Друг път, като бях отишъл да посетя баща си на летището, отмъкнах нечий голям чадър с намерение да се скрия в самолета и по-сетне, когато прелитаме над нашата къща, да скоча с импровизирания парашут.

Че дядо ми трябваше някога да умре, научих съвсем случайно, като подслушвах веднъж разговора на родителите ми. Не вярвах на това и по-скоро развеселен от тяхната наивност, изтичах горе. Дядо ми беше все така грамаден и силен, но когато за поздрав ме подхвърли до потона, забелязах по лицето му болезнена гримаса, която и на мене причини такава болка, че се разплаках, но не казах защо, колкото и да ме разпитваше.

После той се разболя и трябваше да лежи. Настъпваше пролет и в градината откривах всеки ден нови чудеса, а дядо можеше да гледа вече само от прозореца, до който му поставиха голям стар фотьойл. Когато тичах веднъж по стълбите, които водеха към таванската стая, за да го посетя, чух могъща, гърлена песен, тъй различна от всички песни, които пеехме вкъщи и в училище, незабравима тежка песен, създадена от голяма мъка, неправда и неизказана любов към света, който ти забраняват да обичаш. Никога още не бях чувал тая песен в устата на дядо ми. Макар че добре познавах английски език, не разбирах чудните изречения, само в рефрена се повтаряха думи за голяма стара река, по която плуват лодки. Качвах се по скърцащата стълба, а песента звучеше все по-бурно. Дълго стоях пред вратата, а после тихо, със свито сърце слязох долу. След три дена дядо ми почина.

През следващите години моите лудории, сега вече вършени заедно с другарите ми станаха по-методични, макар и не по-малко опасни. Баща ми казваше понякога, че имам адски характер, а майка ми отговаряше със смях: „От африканския ад“, с което, в скоби казано, обикновено всичко завършваше, защото и двамата ме обичаха много, макар че всеки по свой начин.

Учех се доста добре, но без постоянство. Когато узнах, че за да станеш капитан на параход трябва да владееш математика и астрономия, за няколко седмици изпреварих другарите си по тези предмети, но когато по-късно ме очарова географията, просто изоставих математиката и астрономията.

Когато бях на седемнайсет години и нямах никаква идея каква професия да си избера, записах се наслуки в конструкторския факултет на Въздухоплавателната академия в Пятигорск и тук се запознах с Горелов.

Той преподаваше теоретична механика и се заинтересува от мене не поради дарбите ми, които бяха съвсем посредствени, но покрай майка ми. Защото именно тя беше проектирала и построила сградата, в която се помещаваше катедрата и лабораторията на професор Горелов, а беше я построила така, та според неговите думи беше спечелила душата му.

Всеки човек има в живота си нещо като километражни камъни за памет — някой най-важен час от детството, първата любов, срещата с някой истински велик човек — и тези моменти са като че ли оси, около които се въртят цели пространства от живота към нови страни, където се откриват неподозирани кръгозори. Такъв момент настъпи за мене, когато не издържах изпита или както се казваше у нас, бях скъсан по теоретична механика, а Горелов ме задържа в кабинета си и поведе разговор с мене. Зад прозорците, в градината на института беше юни, великолепно раззеленял юни, когато той ме погледна в очите и каза:

— При удар металът издава звук. Роберт, искам от тебе да ми отговориш искрено на въпроса, който ще ти задам. Съгласен ли си?

Не отговорих нищо, но в погледа ми той трябва да е прочел, че искам да бъда като метал. След миг той продължи:

— За да бъде полезен за другите и за себе си, човек трябва да намира все нови извори на радост в своята работа. Аз зная, че имаш достатъчно способност да научиш това, което е нужно, за да издържиш изпита при мене, но това е още много малко. Уверен съм, че ти ще съумееш да се посветиш цял на нещо, което би те увлякло. Кажи ми кое е това нещо?

Аз не можех да отговоря.

Без да ме гледа в очите, Горелов добави тихо и внимателно, като че ли се доближаваше до нещо много крехко:

— Кога се чувствуваш щастлив? Говори, каквото чувствуваш, защото от това може да зависи твърде много.

— Рядко бивам щастлив — отговорих аз. — Това са само моменти, но и те ми стигат… Последния път, когато бях на Джанги-тау… защото трябва да ви кажа, че аз членувам в нашия алпийски клуб и казват, че съм добър алпинист. Там имаше такива моменти, че ми се искаше те да траят повече и това да не бъде само ваканция, само тренировъчен лагер или развлечение, а да бъде истинският ми живот.

— Кога беше това. Кажи ми по-точно — попита ме някак набързо Горелов, без да ме гледа.

— Когато ни заплашваше опасност — казах направо, защото действително така чувствувах. — И когато трябваше да поема отговорността върху себе си. Когато трябваше да решавам кой път да избера, да избера нова, още неизпробвана посока на катерене. Когато вземах участие в нощната спасителна експедиция и успях пръв да намеря изчезналия.

— Обичаш да рискуваш — каза строго Горелов. — Аз забелязах това по начина, по който ти отговаряше на въпросите ми. Но с мене ти не успя, защото аз съм непроходима скала. — Тук той може би трябваше да се усмихне, но не стори това.

— Подлагал ли си се някога на изпитание? — попита той след малко.

Обхвана ме гордост, каквато — зная това — и тогава, и днес имам прекалено много.

— Осемнайсет часа прекарах сам в стръмнината на Ужба и се върнах, когато мъглата се разпръсна. Това беше първото ми изпитание.

— Но не и последното — отговори Горелов. — Беше ли необходимо това, което ти извърши.

Поколебах се.

— Не…

— Знаех си аз! — каза Горелов. И сега разбрах защо крие лицето си от мене. Той се усмихваше, но не на мене.

Усмихваше се на себе си, може би на своята младост, която виждаше в този момент много близка и много буйна. После като че ли си припомни, че не за себе си трябва да взема решение, и обърна поглед към мене, а аз за втори път през време на тоя разговор почувствувах, че той ми припомня някой така близък, като че ли част от самия мене, но не знаех кого — и изпитах страх.

— Механиците — каза Горелов, — математиците, астрономите и тези, които спасяват заблудилите се из планините — всички ни са еднакво необходими и животът нямаше да бъде пълен, ако липсваше макар и един от тях. Но помни, че животът има само тогава смисъл, когато служи на нещо. Големите намерения и дела служат на всички. На чужди и на свои, на близки и на далечни, както мостът, построен от инженера, и както стихотворението, написано от поета. А малките, личните, всекидневните неща като пролетните разходки, като срещнатите пейзажи и дори сънищата, споделяме с онези, които ни са скъпи. Но само съчетанието от двете неща дава цялостен човек и цялостно изпълнение на дълга.

Светът принадлежи на тебе дотолкова, доколкото и ти принадлежиш на света и всичко, каквото правиш — чуваш ли? — всичко трябва да намира своята цел и своя смисъл не в тебе, а извън тебе. Не на всеки е еднакво лесно да постъпва така. На тебе няма да ти е лесно. Но тъкмо затова ти ще станеш такъв, пък и вече ставаш. Защото ти искаш да бъдеш като метал, който звънти при удар, нали, Роберте?

Кимнах с глава, понеже не можех да говоря.

— От тебе няма да излезе инженер-конструктор — каза Горелов. — Но смятам, че трябва да завършиш следването си, защото няма знание, което да е излишно. А после, когато имаш диплома в ръцете си, трябва да идеш в планините и там да потърсиш себе си.

Привечер, когато след дълга, много дълга разходка извън града по хълмовете се завръщах вкъщи, малко замаян от слънцето, лятото и от този разговор, разбрах, че Горелов ми напомня моя дядо. Както оня изпълваше моето детство, така тоя застана като пазител на моята младост. Постъпих според неговия съвет и не съжалявам за това. Наистина след завършването на института не отидох веднага в планините, но изкарах едногодишен курс в Централната въздухоплавателна служба и станах, пилот за изпитване на новите самолетни модели. Неведнъж ми се е случвало да кацвам на летището на баща ми. Затова пък всеки отпуск прекарвах в планините. Благодарение на експедициите, в които вземах участие, името ми стана известно в алпийския клуб и извън него. Веднъж, когато трябваше да отговоря пред гишето на някакво учреждение каква професия упражнявам, от разсеяност вместо „пилот“ казах „алпинист“. Макар че се поправих веднага, първото не беше по-малко вярно от второто, защото сега вече се познавам малко и ми е ясно, че еднакво ме привличат както непребродените още планини, така и самолетите, с които никой още не се е вдигнал във въздуха. Когато бях на двайсет и пет години, взех участие в експедицията за „Покрива на света“ — северната част на Памир. Една година по-късно бях между тези, които овладяваха третия по височина връх в света Кангхенджонга. В тая експедиция загина трагично един от моите другари, а аз получих разширяване на сърдечния мускул, та трябваше половин година да престоя в санаториумите на Юга. Едва се бях завърнал в самолетната служба, когато заговориха за експедицията до Венера, където беше необходим пилот за разузнавателния самолет. Кандидатирах се и бях избран измежду няколко хиляди желаещи.

Пиша това в двайсет и осмия час от нашето летене. Когато вдигна глава, виждам върху екрана на вътрешния телевизор белия диск на отдалечаващата се Земя. Струва ми се, че сякаш съм завършил единия си живот и започвам втория. В такъв момент е позволено, струва ми се, човек да тегли дебела черта под всичко, което е било досега. Зная, че много неща не мога да направя, защото не ми достигат способностите. Затова не съм се опитвал никога да се отдавам на науката. Зная, че съм далече от такива хора като Чандрасекар, Арсениев или Лао Чу, с които ще бъда заедно в хубавите и лошите моменти на експедицията.

Обаче аз зная, че всичко, каквото съм правил през живота си, съм го правил може би прекалено прибързано, може би с прекалено пламенно сърце, но здраво и искрено колкото можех. Винаги съм се стремял да вярвам в хората и ако е имало някой, на когото да се сърдя, това бях самият аз, и то поради това, че не можех да бъда като Ханибал Смит. Когато за пръв път казах на момиче, че го обичам, не умеех да намеря достатъчно големи и красиви думи, за да изразя всичко, което чувствувах. Затова и казах, че в моето въображение любовта не е сферата на висок полет, нито пък небето, в което така често пребивавам, но че тя е нещо като Земята, в която можеш да забиваш стълбове, върху която можеш да издигаш стени и да строиш къщи. Друг е въпросът, че това не я убеди.

NAVIGARE NECESSE EST[1]

За място на излитането беше избрана пясъчната площ над хиляда хектара, запазена в някогашната пустиня Гоби. Там ме откара със самолет един колега от Централната въздухоплавателна служба, който мълчеше през цялото време, отчасти затова, че лошите атмосферни условия го заставяха да внимава, а отчасти и поради факта, че и той също бе искал да вземе участие в експедицията, но не успял.

Беше ми неловко да пътувам с него, но забравих всичко, когато видях от височина шест хиляди метра сребърната ракета върху пясъците. Самолетът, с който пристигнах, трябваше веднага да отлети. Протегнах ръка на колегата с известно колебание. Ние се познавахме твърде отскоро, за да бъдем приятели, но бяхме вече на път да се сближим и аз се опасявах, че неговият неуспех ще попречи на това, тъй като той беше само на двайсет и една година. Но в момента, когато той стана от седалката ей и се наклони към мене — аз бях вече на крилото, — разбрах, че всичко се развива добре, а когато се целунахме, бях убеден, че той е по-богат с нещо мъчно постижимо и красиво, защото в онзи миг се бе отказал доброволно в моя полза от великото приключение. Затова, когато самолетът изчезна и аз тръгнах към ракетата, за миг ми стана тежко. Хората, с които трябваше да летя, ми бяха почти непознати. Солтик бях срещал по-рано в центъра за въздухоплавателна подготовка, но с учените се виждах едва преди няколко месеца в Ленинград на подготвителния технически курс. Той имаше официален характер и естествено, че бях чужд за тях, както и те за мене. Газех дълбокия пясък към малката група хора до стената на космократора и едва когато ме отделяха от тях не повече от сто крачки, помислих, че моите опасения биха се сторили смешни на всекиго: да изпитваш нещо като страх не от пътуването до Венера, а от непознатите хора. Може да ме разбере добре само този, който се е намирал заедно с някой друг в условия, които, така да се каже, карат човека да се разтяга и свива, например при тежко катерене, когато един път предпазваш другаря си, а друг път той те предпазва. Думите „да разчиташ на някого като на себе си“ придобиват истинския си смисъл тъкмо тогава, по краищата на въжето, което ви свързва.

Официалното изпращане на експедицията беше вече станало преди седмица. Аз не присъствах на него, защото трябваше да уреждам някои формалности, свързани с напускането ми на службата във въздухоплаването. Сега на тоя запазен къс от пустинята, посред пясъците, под бледото небе имаше само десетина души — семейства на отлитащите, председателят и няколко члена на Академията на науките. Обхвана ме чувството на самотност. Никой не ме очакваше — майка ми беше умряла преди две години, а баща ми не можеше да напусне Пятигорск. Но в тоя момент се чу шум на самолет. Машината, с която дойдох, се спускаше. Над самата ракета летецът ми предаде последния си пилотски поздрав, като наведе крилете встрани. Все още стоях вгледан в изчезващия самолет, когато до мене се доближи Арсениев. Той ми подаде ръка, а после внезапно ме притегли към себе си.

— Дойде най-после и човекът от Кангхенджонга — каза той, а аз можах да му отговоря само с усмивка.

Отлитането беше определено за един часа след пладне. Избрана беше безлюдна местност, защото за бързото пробиване на атмосферата бе необходимо да се тръгне с голяма скорост, а изхвърляните от ракетата атомни облаци можеха да причинят опасни разрушения.

Когато поздравих всички, аз тръгнах с инженер Солтик към носа на кораба, за да проверя за последен път предназначения за мене разузнавателен самолет. Скоро обаче ме откъснаха от това занимание. До самата стена на ракетата върху пясъчната пустош стана сбогуването. Разбира се, никой не произнасяше речи. Казани бяха само няколко думи, дигнахме чаши със светлозлатисто южно вино, а след това вече от платформата на входа гледахме как гъсеничните превозни средства отнасят останалите на Земята извън зоната на отлитането. После влязохме вътре. Още веднъж преди затварянето на капака аз се обърнах и при все че пустинният пейзаж ми беше чужд, почувствувах се необикновено силно свързан с него и нещо стисна гърлото ми. Пустинята се простираше сега съвсем безлюдна, но аз знаех, че няколко километра зад хоризонта се издигат в широк кръг радарни станции, които ще хванат ракетата в сноповете от своите вълни и ще я водят по целия и път.

Влязохме в централата и тук Солтик пое ръководството. Легнахме всички върху разтворените фотьойли, привързахме се с пояси и сега настъпи това, което ми е най-противно: чакането. Стрелката на часовника подскачаше и отмерваше четвъртинки на секундите. Най-после Солтик, който лежеше при черната покривка на предиктора, с ръка поставена върху неговите ръчки, се обърна към нас за миг. Той се усмихваше. Цялата ми възбуда премина, когато видях тази усмивка. Това беше неговият миг, тоя миг, за който беше мечтал. Стрелките на циферблата достигнаха местата си. Солтик натисна червеното копче, всички светлини по таблата затрептяха и — започна.

Първо кратък гръм. Работеха със серийно запалване помощните кислородно-водородни ракети. Ракетата тръгна неравномерно и несръчно, пореше тежко пясъка, повдигаше се и се снишаваше като чудовищен плуг. След това експлозиите зачестиха. Започнаха адски подхвърляния, търкане о земята, скокове и падания; мятахме се на всички страни, ако и да бяхме закрепени с еластични пояси.

Изведнъж се чу могъщ напевен тон. Сътресенията спряха, но затова пък с всяка измината секунда тялото ми ставаше все по-тежко. Вглеждах се упорито в кръглия екран пред очите ми. Виждах лъскавия като тънка лента хълбок на ракетата, долу проточените пясъци, а всичко това трепереше и святкаше като листове мачкан целофан. Това бяха въздушни пластове, които ракетата сгъстяваше пред себе си поради голямата си скорост. Познавам тази гледка от летенията с най-голяма бързина.

Все по-мъчно беше да се види нещо. Страшна сила ме притискаше дълбоко в мекото кресло и изпълваше сякаш с невидимо олово крайниците ми, все по-бързо и по-силно нахлуваше във всеки мускул и нерв, докато дишането започна с шум да се изтръгва от гърдите, които като че ли бяха притиснати със стокилограмова тежест. Извърнах поглед. Всички лежаха отпуснато. Светлините по таблата скачаха, по целия корпус на ракетата се носеше като могъща струя напевно свирене, с което атомните газове се изхвърлят в пространството.

Това траеше дълго, така дълго, че потта, която се събираше на челото, започна да се стича между веждите. Солтик натисна един лост и изведнъж стана леко. Погледнах часовника. Летели сме вече шестнадесет минути. Долу се простираше — аз наистина не зная как да нарека това. Това не беше Земята, тази безкрайна плоска равнина с тънките линии на пътищата и реките, тъй добре позната ми от самолета. Като че ли небето и земята си бяха разменили местата. Вместо лекия син купол над нас зееше черна плоскост, в която тлееха едва забележими звезди, а долу се простираше нещо грамадно, което не приличаше на нищо познато: чудовищно, червеникаво и изпъкнало. По тая сякаш простряна до безкрайността буца тъмнееха разцапани петна, а най-много се хвърляха в очи покриващите я бели дрипи, които стояха неподвижни като залепени по повърхността и парчета памук.

Обърнах вниманието на Солтик върху тях: той хвърли поглед на екрана и каза, че това са „облаци“, и пак се върна към своите манометри.

Аз разбрах. Да, това бяха облаци, които плуваха над планетата, но тяхната издигнатост не беше нищо в сравнение с постигнатата от нас височина. Като се вгледах добре, забелязах тук-таме петно от сянка под такова малко белезникаво дрипелче, което беше облак с многокилометрови размери. Ние летяхме сега — както показваше светещият циферблат на предиктора — по елипса, като изкуствен спътник на Земята. Това трая може би час, през което време под нас прелетя една трета част от планетата. Когато завърши многоцветната равнина на Китай, сушата изчезна. Намирахме се над Тихия океан. Необикновена гледка представяше черно-стоманената изпъкнала шир на водата, като че ли излята от матов полиран метал. Когато се появиха бреговете на Америка, Солтик пак натисна червеното копче, пак се чу могъщото свирене на двигателите и космократорът повдигна нос от орбитата, която описваше около Земята, и се стрелна към средата на черното небе. До полунощ продължи това пътуване, необикновено изтощително поради постоянните промени на скоростта. Макар че отдавна вече ракетата бе напуснала атмосферата, все още се бореше със земното притегляне. Нито за миг не спираше работата на двигателите, но тъй като значително бяхме надхвърлили бързината на звука, а освен това летяхме в безвъздушно пространство, можехме да разговаряме, без да повишаваме гласа си. Няколко минути след полунощ по даден от Солтик знак разкопчахме поясите и станахме, за да се огледаме неуверено наоколо.

Централата беше потънала в спокойна светлина. Ако не бяха черните екрани, обсипани от звездни искри, човек би могъл да мисли, че ракетата лежи неподвижно в хангара. Земята се очертаваше под нас като в три четвърти затъмнен гигантски кръг. Нейното нощно полукълбо изпъкваше под светлината на звездите с мрачно, сиво сияние. Слухът постепенно свикваше със свиренето на двигателите и трябваше човек да обърне специално внимание, за да го чуе.

След като получихме съобщения, предавани от радарните станции, отидохме в общата кабина да вечеряме. След това Арсениев взе думата.

Измежду другарите спътници само той е по-висок от мене, това е същински Херкулес, въплътен в един астроном. Не мога да задържа чувството си ей тъй на физическо удоволствие, когато гледам неговите мощно очертани гърди и правата като колона шия, върху която стои силна тежка глава с тъй светла, почти златно бяла коса.

Той се обърна към нас с думите:

— Приятели, пътуването ни ще трае трийсет и четири дена. През това време за жалост не ни очаква твърде много работа. Без съмнение, ние няма да бездействаме и ще си разнообразим пътя с дискусия — аз пръв призовавам колегата Лао Чу на двубой по въпроса за вълнообразното движение на материята. Но понеже се намираме не в лаборатория, а в кораб, който се отдалечава от Земята, аз предлагам всяка вечер да насочваме мислите си към нея, като всеки поред разкаже някакъв спомен, който смята за ценен.

Всички се съгласиха с това предложение. Аз мълчах, като смятах, че това не се отнася до мене, защото вероятно ще се говори за научна работа и открития. Но какво беше учудването ми, когато Арсениев се обърна към мене с подкана да започна този цикъл разкази от „трийсет и четирите нощи“, както го нарече той. Аз почнах смутено да се отказвам, сякаш съм водил до последния момент живот на чиновник, комуто никога нищо интересно не се е случвало.

— Какво от това, че се намирате между професори — повтори Арсениев сякаш с лека подигравка последните ми думи. — Тук няма никакви професори, тук има само другари по пътуването. А що се отнася до спомените, зная, че всеки от присъствуващите може само да завижда на вашите достойни за разказване спомени.

Въпреки това аз се дърпах, но най-после обещах да разкажа нещо през един от най-близките дни, когато се вслушам в чуждите думи и у мене се породи вече настроение за разказване. Може би тогава ще ми тръгне по-леко, тъй като винаги ми е най-трудно да започна. Арсениев поклати неодобрително глава на моята безпомощност като разказвач и се обърна към нашия химик, доктор Райнер. Аз бях доволен, че тъкмо Райнер ще говори, понеже не бях го виждал никога по-рано. Също като мене и него бяха задържали някакви работи в Германия далече от останалите другари и пристигна на мястото на отлитането един ден преди да потеглим. Той е на около четиридесет години, с прошарена коса, с очила, неугледен на вид и извънредно спокоен. Тъкмо щеше да започва, когато се появи Солтик, който беше дежурен в централата, и съобщи, че радиото от северното полукълбо ще предава след малко специална емисия за нас. Тогава ние включихме високоговорителя в общата кабина и тук, в дълбоките кресла, при кръглата маса, слушахме музиката на Бетховен, която ни настигаше по етера през междупланетното празно пространство. Когато концертът завърши, беше един часът през нощта, но никому не се спеше, та Райнер започна разказа си. Солтик му попречи втори път. Ракетата трябваше да бъде пусната във въртеливо движение. Предикторът беше изключил преди четвърт час двигателите, а тъй като бяхме се вече значително отдалечили от Земята, нейното притегляне явно бе отслабнало и при по-чевръсти движения, когато искахме да вдигнем чашата само до устата си, случваше ни се да я подхвърлим във въздуха. Предметите и собствените ни тела ставаха все по-леки с всеки изминат миг.

Солтик отиде в централата и след около минута усетихме, че движението на ракетата се променя. За кратко време изпитвахме неприятното чувство на замайване, причинено от създадената при въртенето центробежна сила, но после то изчезна и телата ни станаха нормално тежки. Когато Солтик се върна, Райнер можа най-после да започне разказа си.

— Не зная дали това, което ще ви разкажа — започна той, — може да бъде интересно за някого. Това е доста особена и чудновата история. Бих могъл да я озаглавя „Полимери“ — заглавие твърде отблъскващо, нали? — обърна се той към нас с несмела усмивка и с това ми стана симпатичен. — Тогава живеех в стария пристанищен квартал на Хамбург. Готвех се за докторски изпит и работех в лабораторията за органическа синтеза при моя учител, професор Гьомл. Около година преди това лабораторията работеше върху синтеза на нов вид каучук, тъй наречения силициев каучук, понеже в него атомите на въглерода са заместени от силиций. Въздухоплавателната промишленост бе ангажирала за тая цел всичките си химически институти, защото от производството на този каучук зависеше бъдещето на въздухоплаването. Както ви е известно, модерните самолети кацват с такава скорост, че колелата с обикновена гума се пръскат от търкането или изгарят от горещината. Теорията обещаваше, че силициевият каучук няма да се влияе и от най-високите температури, които възникват при тези условия. Ако не успеехме да го създадем, конструкторите щяха да бъдат заставени да се откажат напълно от съществуващата система на каросерията. Когато дойдох в института, въпросът вече беше сметнат за изгубен. За изследването бяха похарчени огромни суми, бяха употребени големи количества реактиви, изхабени много специални апарати и написани десетки доклади без никакъв резултат. На книга всичко изглеждаше много хубаво, но на практика нищо не излизаше. Първата ми задача беше да подредя лабораторията и да я подготвя за работа в друга област. Цели седмици трябваше да прочиствам тези авгиеви обори. Можете да си представите какво ставаше там, щом като през последните месеци научният екип почти не излизаше от лабораторията, а тримата ми по-възрастни колеги, Йенш, Хелер и Браун, просто живееха в нея. След тях останаха цели купища разядени, овъглени и изгорели каучукови проби, стотици изпочупени колби, цели километри пластична лента и макар че заедно със студентите работехме като чистачи и метачи, още цял месец след постъпването ми в лабораторията откривахме ту под някой шкаф, ту в термостата същински находища от злополучния каучук. И аз също, както се казва, потънах в полимерите, но те ме интересуваха по-скоро от теоретична гледна точка. Както ви е известно, това са тела, създадени от съединение на голямо количество еднакви химически частици. Така се образуват молекули с гигантски размери и свойствата им не могат по никакъв начин да бъдат предвидени въз основа на познаването на първичните частици. Привличаха ме някои проучвания върху полиизобутилена и полистирена, а също така върху каучука, но обикновеният каучук, който е може би най-известният полимер. Исках да създам теория за свойствата на всички полимери изобщо. За мое оправдание, може да послужи фактът, че бях на двайсет и четири години, а когато човек е на такава възраст, след прочитане на един труд по специалността възможностите за открития блясват в главата му като бенгалски огньове. Още преди да дойда в лабораторията, бях се въоръжил с литература и постепенно, без да забележа кога, почнах да затъвам в нея. Събирах факти и описания на опитите, записвах все повече данни на малки квадратни листчета, които нареждах най-напред в кутии от цигари, после в специални картотеки, после в чекмеджета, по полици, на масата, а най-сетне цялата ми стая се изпълни с такива листчета, в които все още се ориентирах, но предчувствах, че ще настъпи миг, когато те ще ме залеят и удавят. Обаче аз пак бях далече от желаната теория. Любимите ми полимери се държат много интересно. Някои от тях в двете пространствени измерения имат свойства на течности, а в третото — на твърди тела. Каучукът пък се проявява като идеален газ, защото при разтегляне се охлажда, а при свиване се стопля. Най-много ме интересуваше каучукът. В дълбочината на душата си се надявах, че ще успея по теоретичен път да постигна това, което колегите ми не можаха да направят с опити. За да се упражня малко в техниката на опитите, отначало правех като тях рентгенови снимки на каучукови късчета в различни условия: ту ги разтеглях, ту ги подлагах на силно налягане, ту пък ги разяждах с киселини. После записвах резултатите и по цели вечери мечтаех за своята теория. Не мога да се изразя другояче, защото тя беше така далечна като обетована земя. Неразтегленият каучук дава на рентгенова снимка такава картина, както течностите, т.е. хаос от кълбести частици. Под влиянието на разтеглянето картината се променя и структурата му започва да прилича на кристал. Това става поради факта, че дългите преплетени атомни вериги, от които е построен каучукът, под влиянието на разтеглянето се опъват, изправят и от хаотична плетеница се превръщат в успоредни ленти, което именно дава онази кристална картина. И така аз нагрявах, мачках, изстудявах, изсушавах и пак нагрявах късове каучук, докато една вечер целият ми запас се свърши. Отидох при лаборанта, който ми каза, че горе в склада за вехтории има още малко колби с проби от стар силициев каучук. Махнах с ръка, но на другия ден намерих на масата си в лабораторията петнайсет изпрашени стъклени колби. Лаборантът ги донесъл, за да ми направи услуга. В колбите се намираха черни и лепкави остатъци от опитите. Хелер ги наричаше едно време етапи на мъките, защото от единия до другия опит той се топеше от надежда, която всеки път рухваше. Във всичките колби имаше всъщност не каучук, но нещо като лепкава каша, с която предпочитах да не се занимавам. Но в последната колба имаше тъмносива, доста едра бучка. Сложих я в апарата, нагрях я, направих рентгенова снимка и си отидох у дома. На другия ден снимката беше готова. Бях убеден, че ще видя същото, което виждах досега: пълно разпадане на атомните вериги, разкашкано вещество. Видях обаче просто идеално кристална мрежа. Не вярвах на очите си. Та нали каучукът беше подложен на температура около осемстотин градуса и на налягане хиляда атмосфери, та би трябвало да се разтече като лепило. А той остана непокътнат. Отворих апарата, в който не бях поглеждал от предишния ден, защото сгорещената камера не може да се отваря, и там намерих късче каучук най-свеж, най-еластичен и най-стегнат от всички, които съм виждал досега. Повиках лаборанта и го попитах дали е слагал нещо в апарата. Каза, че не е. Изобщо не се е доближавал до него. Като все още не вярвах, отново подложих вълшебното късче каучук на висока температура и налягане, но този път не си отидох вкъщи, а чаках да изстине камерата. В осем часа вечерта извадих каучука: той беше още горещ, но еластичен, сякаш бях го извадил не от пещта, а от чекмеджето. За всеки случай направих и химически анализ: това беше силициев каучук. Въпреки че беше вече късно, грабнах пробата на големина колкото кибритена кутия и всички рентгенови снимки и изтичах при професора, който живееше наблизо. Той отначало не искаше да вярва, но на другия ден, когато пред очите му повторих още веднъж всичките операции, трябваше да се предаде. Ние имахме пред себе си автентична проба от силициев каучук, мечтата на самолетните конструктори, със свойства, които просто идеално отговаряха на теоретическите предвиждания. Имахме, но това нищо не ни даваше. В органичната химия единственото наистина голямо изкуство е да заставиш атомите да се съединяват така, както на нас ни е нужно. В това късче каучук, което имахме пред себе си, беше станало именно такова явление, но не знаехме как беше станало то. С други думи, нямахме рецепта за производство, нито дори най-малко понятие как да достигнем до нея. Много естествено, че първото нещо, което направихме, беше да извикаме Хелер, Браун и Йенш, които по това време работеха в берлинския институт за течни горива. Телеграмата редактирах лично аз, и то така, че и тримата долетяха още същата нощ със самолет и на разсъмване заблъскаха на вратата на жилището ми и ме разбудиха. Когато позатихнаха възклицанията и въпросите, оказа се, че и те знаят толкова, колкото и аз, и моят професор — сиреч нищо. Лесно намерихме протоколите от опитите. Проба номер 6439, под което число беше вписан необикновеният каучук, била отхвърлена като несполучлива, а от присъединената към нея рентгенова снимка се виждаше, че не може и дума да става за грешка. Намирахме се в такова безизходно положение, бяхме така объркани, та един от нас неволно изтърси нещо, което звучи просто хумористично в устата на един специалист: „А може би каучукът да е узрял през това време“. Тая нелепост се превърна по-късно в поговорка, повтаряна неведнъж като виц, когато някой не можеше да се справи с някаква проблема. След четири дена колегите, които трябваше да се връщат в берлинския институт, махнаха с ръка на всичко и си заминаха. Останах сам с късчето нещастен каучук, със загубилия търпение професор и с огън на главата, който не ми даваше нито да спя, нито да се храня.

Изоставих напълно моята теория за полимерите и почнах да повтарям всички етапи от опитите, които бяха довели до произвеждането на онази проба. Производствените рецепти имах в протоколите. Няма да ви разказвам подробно какво правех. Ще ви кажа само, че извърших тази синтеза петстотин и осемнадесет пъти, като се придържах към рецептата с някаква сляпа и робска точност и измъчвах берлинските си колеги с телеграми, в които исках да ми съобщят подробно всички обстоятелства, при които е протичала тяхната работа по тая проба. Ако тук има химик, той ще ме разбере. Известно е, че в химията, където броят на възможните комбинации от реагиращи тела на практика е безкраен, откритията понякога стават случайно, например ако някой е пуснал в колбата, без да иска, малко пепел от цигара и тя е станала кристализиращо ядро на реакцията. Или пък коридорът на по-долния етаж е боядисан с лак, който е съдържал някакъв рядък елемент в необикновено малко количество, но достатъчно да катализира тъкмо желаната реакция, която по никой друг начин не може да тръгне напред, макар и да обърнеш цялата лаборатория с краката нагоре. Колегите ми отговаряха и аз правех всичко, което имаше някакъв смисъл, именно променях температурата, катализаторите, налягането, правех също и много неща, които нямаха смисъл, и стигнах дотам, че почнах да ставам суеверен. И на най-педантичния експериментатор, ако всецяло е обзет от някаква проблема, се случва след известно време да не е вече в състояние да владее своя материал. С други думи, в лабораторията се възцари безредие, което професор Хемел наричаше бъркотия отначало зад гърба ми, а сетне направо в очите ми и ме попита колко време още държавата ще трябва да плаща за моето скъпо забавление. Аз казах още четири месеца, защото в момента такъв срок ми хрумна в главата. Право да си кажа, безредието, което се ширеше у мене, поддържах до известна степен самият аз, понеже някъде в дъното на душата си вярвах, ако и да не бих признал пред никого, че в такъв малко първичен хаос може би щастливият случай ще ми помогне да открия това тайнствено нещо, което помогна да създадем образец на съвършен силициев каучук.

Онази проба стоеше пред мене над лабораторната ми маса, под стъклен похлупак. И всеки път, когато изхвърлях в мивката смрадливите реактиви след несполучлив опит и се завръщах обезкуражен при масата, погледът ми падаше върху това малко тъмно кубче материя, което беше за мене нов стимул за работа.

Много болезнен е моментът, когато на младини човек започва да разбира, че само със свещения огън, само с волята откритието няма да мръдне нито милиметър напред. Когато броят на моите нещастни опити надхвърли хиляда, а лаборантите изнасяха цели кошове овъглени проби и си намигваха, аз си припомних за Северното море — защото, както ви казах, всичко това ставаше в Хамбург.

При тия думи Райнер се обърна към онова място, където над матовата облицовка се подаваше от стената екранът на телевизора, и с пръчката, която държеше досега в ръцете си и си играеше с нея, посочи едно място на Земята. Нейното северно полукълбо, обляно с намален от облаците блясък, изпъкваше на черния фон. На самия край на диска между рамото на Скандинавския полуостров и тъмния масив на Европа се очертаваше морето и пръчката полази по стъклото на екрана и навярно е преминала над мястото, където в началото на Ютландския полуостров се намира Хамбург. Може би за пръв път, откакто съществува човекът, си послужи със земното кълбо, гледано от хиляди километри, като с карта. Простото движение на Райнер ни пренесе изведнъж от спомените в дълбините на междупланетното пространство. А химикът, който известно време шареше с пръчката по екрана, сякаш това му доставяше детинско удоволствие, продължи:

— Почнах да ходя в пристанището, край морето, за да опресня ума си. И както по-рано все ми се струваше, че зная всичко и само една крачка ме дели от вратата, от нашата врата — ще ме разбере всеки, който поне веднъж в живота си е вкусил омайната радост от приближаването до вратата, зад която се намира разрешението на загадката — и както по-рано бях уверен в себе си, така сега ми се струваше, че нищо не зная, и което е още по-лошо — че нищо не ще излезе от цялата работа, защото, да го кажем направо, аз съм твърде глупав — и толкоз.

Наближаваше есен и морето ставаше все по-бурно. Из мазните тъмни пристанищни води се въртяха товарни корабчета, по-нататък в открито море минаваха кораби, параходи, а от време на време се появяваха платна на рибарски лодки. Отивах на вълнолома и стоях накрая му толкова дълго, та пазачите започнаха да ме наблюдават, като смятаха, че имам намерение да се самоубия, но още не съм решил окончателно. Обаче главата ми беше така изпълнена със силиций и полистирени, че не виждах нито пазачите, нито дори морето и параходите — т.е. струваше ми се, че не ги виждам. Чувствувах се донякъде като дете, на което са дали разсипана мозайка от множество дребни частици и трябва да образува от нея едно цяло, но не умее да направи това. Не знаех кое с кое да събера и само така по навик, а донейде и от отчаяние нареждах наум ту един, ту друг фрагмент, но нищо не излизаше. Започнах да посещавам разни професори и да ги измъчвам с въпроси, докато един изгуби вече търпение и ми каза:

— Всъщност да не искате аз да направя това вместо вас? — и така той завинаги отърва от мене и себе си, и другите. Пак се върнах край морето. Сега зная, но тогава не знаех, защото главата ми беше претъпкана с полистирените — че си отивах вкъщи едва когато се завръщаше рибарската флота или по-точно една неголяма платноходка, по-бърза от всички рибарски кораби. Тя имаше много интересно разположение на платната. Няколко пъти, ако и да ставаше тъмно, аз като че ли я чаках. Проследявах пътя и сред разпенените вълни с известно необяснимо любопитство, защото не разбирам от мореплаване, а нейните особени, подобни донякъде на криле платна не ми говореха нищо, което бих могъл съзнателно да свържа със занимаващите ме въпроси. Това корабче беше за мене просто сигнал, че разходката ми по вълнолома е към своя край.

Една вечер, когато стоях и чаках така на бетонния нос на вълнолома, заваля дъжд. Ветровитото време премина в буря. Когато се смрачи съвсем, появиха се рибарските кораби. Най-бързият се виждаше много добре, защото с белите си платна се очертаваше рязко върху тъмното море. Вълните бяха много големи и удряха о вълнолома с такава сила, че след няколко минути дрехите ми бяха съвсем мокри, но нещо, което не мога да назова, ме задържаше на мястото. Вятърът се засилваше постоянно, виеше ужасно, а цялата повърхност на морето се повдигаше и спадаше. Всички рибарски кораби свиха платната си, само бялото корабче цепеше вълните с опънати платна, дори развиваше и нови, и изглеждаше като бяла, потопена до гърди във водата птица, която се мъчи да подхвръкне със силен размах на крилете си. Може би картината да не е била така поетична, но както ви казвам, аз съм сухоземен плъх и никак не разбирам от мореплаване. Когато видях как корабчето увеличава скоростта си и с надути платна се откъсва от другите, заминава ги и се отдалечава в мъглата и мрака, в мене стана нещо, което ме накара да се върна незабавно вкъщи. Казах си, че организмът ми е по-малко издръжлив от главата, която все още жадува за някакви лирични вълнения, а той иска само почивка. Като се върнах вкъщи, залових се да нареждам моите листчета и — който иска, нека ми се смее — направих списък на нови книги, които трябваше час по-скоро да прочета. Така с перо в ръка съм заспал над бюрото си с недописана дума. Сънувах дивен сън. Сънувах полистирени и бутадиени, но тогава за мене това не беше нищо необикновено. Чудно беше друго — те имаха вид като че ли ги духа много силен вятър. Под неговото подухване те се нареждаха не така, както бог им отредил, или по-скоро не както изискват формулите от учебниците, а като издути платна. Колкото по-силно духаше вятърът, толкова по-широко се разпръскваха формулите, а между тях летеше една удължена като совалка от тъкачен стан, която кръстосва основата. Совалка ли? О не, това бе бялото корабче — и ето, — образуваше се голяма кристална мрежа… Щом се събудих, изпитах ужасен страх, че ще забравя съня си, и докато се опомня, веднага започнах да пиша и виждах дори с известна уплаха, разбира се, радостна, как под перото ми се раждат формули… Райнер се запъна.

— Красиви формули… — каза той с едва доловима въздишка и пак се усмихна, като че ли за извинение. — Не мога иначе да ги нарека: необикновено красиви. Щом излезе изпод перото ми последната формула, аз се хвърлих към вратата, грабнах шлифера, втурнах се през коридора и без шапка, с гола глава, под дъждовните струи тичах през целия път, защото не можех да се владея да седя спокойно в трамвая, докато стигна в института. Беше четири часът сутринта. Събудих лаборантите, които уплашени от моето появяване и изгледа ми — вода течеше от мене като от удавник, — не смееха дори да се спогледат многозначително. Тичах пред тях и виках, молех, заклинах ги да си спомнят дали преди година, когато тук работеха Йенш, Браун и Хелер, не е имало в долната зала някакъв силен електронен уред, някаква голяма вакуумна лампа, например на Крукс, или може би нов електронен микроскоп. Докато най-после — а това продължи, аз ви, уверявам, около половин час, докато успях да преодолея сънливостта и учудването на тези флегматични хамбургчани, — докато най-после най-възрастният, Волф, да бъде благословено името му, си припомни, че в залите не е имало нищо, но около месец преди края на изследванията в партера е бил инсталиран линеен ускорител от типа „V“, т.е. вертикален с отвесна изходна тръба. След двудневни опити той бил преместен в друга сграда, тъй като констатирали, че излъчването му е така силно, та прониква през всички етажи и може да окаже вредно въздействие върху намиращите се в залите хора.

— Датата! Точната дата! Кога е било това! — извиках аз.

Той поразмисли и каза. Префучах покрай учудените лаборанти, грабнах ключовете от шкафчето, втурнах се в лабораторията и след миг вече владеех великата тайна. Пробите от 6419 до 6439 са били извършени в деня, в който е инсталиран ускорителят. Значи онази проба, вълшебната, е последната от тях. Не струвала нищо както всички други. След рентгеновата снимка оставили тоя къс каучук в горещата пещ и всички напуснали лабораторията. Когато горе нямало вече никой, техниците пристъпили към опити с ускорителя в партера. Потокът от изхвърлените електрически частици пробил трите етажа, стигнал до вътрешността на все още горещата камера и поляризирал полистирените така, че се получил силициев каучук.

На сутринта, без да подозират дори вълшебната промяна, изхвърлили пробата при вехториите като несполучлива. Това е всъщност краят на моята история. Могъщият вихър, който нареждаше атомите в кристална мрежа, беше потокът от електрически частици. Така бе създаден производствен метод, наричан понякога метод на Райнер… А за това помогна малкото корабче със смелия екипаж, красивите платна и онова бурно време в хамбургското пристанище. Никога досега не съм говорил за това и надали бих се осмелил да говоря на Земята, сред колегите, но тук…

Райнер млъкна. След известно време Чандрасекар каза:

— Това беше много интересно. Прекрасен пример за богатството и едновременно многообразие на явления, които стават в човешкия мозък. Аз го разбирам донейде като онова явление, което става, когато далече по улицата минава тежък камион и измежду всички стъклени и порцеланови съдове в бюфета един се обади и тихичко, сънливо зазвънти. Тоя отговор на далечния шум е, разбира се, резонанс, но тъкмо същото се случило с вашата платноходка, колега Райнер. И тъй както е необходима тишина в стаята, за да можем да чуем тихичкия глас на пробудената от далечния трепет кана, така и на вас ви е бил необходим сънят. Той е прекъснал и изключил дълбоко отпечатаните и затворени коловози, по които се е въртяла и се е блъскала вашата мисъл — и това и е дало възможност да намери съвсем нов път. Вашето подсъзнание отдавна вече се е досещало за нещо, когато вие с неоправдана упоритост сте се престрували, че нищо не знаете. Всъщност не сте се престрували, но наистина не сте знаели…

— Това ми напомня нещо — започна Арсениев, но погледна часовника и поклати глава. — Три и половина — каза той. — Смятам, че е крайно време да идем да почиваме, нали?

Всички се съгласиха. Струва ми се, че разказът на Райнер е припомнил на всекиго нещо от собствения му живот и те искаха да останат насаме с мислите си.

— И така, при все че у нас няма нощ, нито ден, аз ви пожелавам лека нощ, приятели — каза Арсениев и изправи едрото си тяло.

Разотидохме си мълчаливо по кабините. Ракетата летеше, но звездите по екрана стояха неподвижни. Още веднъж ги погледнах, преди да сложа на възглавницата изпълнената си с разнообразни впечатления глава. Тази нощ сънувах първия си полет.

[1] Плаването е необходимо (лат.). Б.пр. ↑

МЪРТВОТО КЪЛБО

През цялото денонощие Земята растеше. Колкото повече се отдалечавахме от нея, толкова по-голяма част от нейното кълбо ставаше видима. През седемнайсетия час от летенето тя достигна най-голям диаметър. Страшно беше просто да се гледа тая ужасна, грапава грамада, от която се излъчваше тежко бяло сияние. После настъпи онова, за което беше говорил Солтик, но което човек не може да проумее, ако сам не го види; изчезна разделянето на света на небе и земя, защото самата Земя почна да се превръща в част от небето, в една от неговите звезди — най-напред огромна, закриваща една трета от хоризонта с кълбото си, след това нейната изпъкналост стана привидно по-плоска, светлината по-матова, докато към седем часа сутринта тя вече цялата се събираше в екрана на телевизора: мътнобял диск с по-тъмни петна на океаните.

В това време ракетата се приближаваше до Луната. Отначало изглеждаше, че ще прелетим покрай нея и тя ще остане от дясната ни страна, но като вдигнах глава от моите записки, забелязах как Луната се премества на екрана на телевизора, така че носът на ракетата в края на краищата беше насочен към северния и полюс.

Захвърлих писането и отидох в централата. Там бяха само Солтик и Арсениев. Те нагласяваха пред екрана огромна фотографска камера с телеобектив. Космократорът трябваше да прелети само на петстотин километра от Луната и възползван от това, астрономът пожела да направи серия от снимки.

С всеки изминат четвърт час дискът на Луната се увеличаваше. Същевременно се усилваше нейният живачен блясък, който бодеше очите и приличаше на студената светлина, излъчвана от кварцова лампа. От единайсет часа тъмните петна и ивици по повърхността и започнаха да се отделят и очертават върху фона като все по-ясно видими планински пръстени с вулканически конуси в центъра. Неподвижно сияещото полукълбо на Луната като че ли изблъскваше от дълбочината на екраните черното небе. В два часа се приближихме до него на разстояние тридесет хиляди километра. Понеже двигателите пак работеха, притеглянето на Луната се усещаше много неприятно, като бързи промени в теглото на предметите и на собствените ни тела, което нещо в известни моменти довеждаше до главозамайване. Когато разстоянието намаля до двайсет и няколко хиляди километра, Солтик изключи двигателите и спря въртеливото движение на ракетата. Вместо неприятните смущения се появи усещане на необикновена лекота; в желанието си да се опра на облегалките на креслото изведнъж се издигнах във въздуха, защото тялото ми тежеше сега шест пъти по-малко, отколкото на Земята. Не обръщах внимание на това, погълнат от необикновената гледка, която се разкриваше под нас. Докато сутринта изобщо не можеше да се забележи движението на ракетата, сега, когато от Луната ни деляха само двайсетина хиляди километра, летенето с вгледани в нейната изпъкнала повърхност очи правеше впечатление на чудовищно падане. Намирахме се над Алтайските планини. Те изглеждаха като вкаменена кал със замръзнали следи от копита. Тия следи бяха всъщност кратери с диаметър от много стотици километри, но в зрителното поле нямаше нищо, което би позволило да се прецени истинската им големина. Двигателите не работеха. Носени от получената скорост, летяхме по допирателната, трябваше да се промъкнем до самата повърхност на Луната като изстрелян куршум от пушка. Нашата скорост се събираше със собственото въртене на Луната и движението на диска под нас се засилваше почти с всяка измината секунда. В два и четиридесет разстоянието беше вече само хиляда и сто километра. Планините изникваха изведнъж иззад края на хоризонта, който се простираше като гигантска дъга към двете страни, пламваха под слънцето с нажежените до бяло зъбери на върховете и префучаваха под нас, за да изчезнат след няколко минути на другия край на хоризонта. Чудовищен беше този мъртъв бяг, който раздвижваше пръстените на кратерите, отвън облени от слънцето и с изпъкнали грапави стени, а отвътре непроницаемо черни. При по-дълго вглеждане главоломният бяг на каменните форми в безкрайно простиращата се пустиня, прорязана от дълбоки ями и пукнатини, замайваше и като бездна поглъщаше хаоса от светлините и мрака. Навсякъде, по скалните склонове около вулканичните конуси и по вкаменената равнина, могъщи блестящи потоци от лава отразяваха светлината.

Няколко минути след три часа разстоянието намаля до двеста километра, както ни осведомяваха непрекъснато работещите радарни алтиметри. На север от нас се придвижваше Тихоновият кратер с разпереното си на хиляди километра в кръг чудовищно ветрило от стъклена лава, която покриваше по-ниските върхове в планинските прегради. Слънчевите лъчи играеха по нея със светкавични отблясъци. Наближавахме терминатора, линията, която отделя осветената част на мъртвото кълбо от неосветената. Там, на границата на нощта и деня, хоризонталните, почти успоредни с терена слънчеви лъчи правеха да изпъкне зловещата архитектоника на скалите. От разположените откъм страната на нощта пространства се подаваха с нажежени до бяло точки иглите на най-високите върхове. Под нас и пред нас лежеше равнината на Южното море. Забелязах върху нея тъмна черта, която се движеше с огромна бързина. Вгледах се внимателно — тя беше тънка като игла. Изведнъж разбрах, че това беше сянката на ракетата. Исках да кажа на Солтик, който стоеше до мене, но и той беше я забелязал, защото обърна към мене строгото си, но и развълнувано от наблюдаваните картини лице, вече готово да се усмихне, когато изведнъж големият диск на екрана угасна като духната свещ. Изпаднахме в толкова дълбок мрак, че макар инженерът да бе загасил лампите в централата, нищо не можехме да видим. Солтик включи телевизорите на радара и ето в мрака, който изпълваше кабината, се появиха кафяво-зеленикавите очертания на лунните кратери. Това беше чудна гледка. До нас, съвсем наблизо, светеха кръглите форми на числата по уредите на предиктора, като че ли увиснали в пространството, а от екрана, над който се наведохме и тримата, се излъчваше подводен блясък от дълбочините, който превръщаше лицата ни в маски, покрити с черни сенки. В това време космократорът, потънал в хвърления от Луната стълб от мрак, летеше със същата бързина. Наскоро започна процес, обратен на този, който наблюдавахме при приближаването ни до планетата; релефът на терена почна да се размазва, кръговете от пръстенообразни планини ставаха все по-малки и по-малки и се събираха в средата на екрана, повърхността на спътника сякаш се движеше все по-бавно, докато застана неподвижна. Луната остана зад нас като наполовина осветено и наполовина черно кълбо.

Солтик запали лампата, взе апарата и отиде с астронома в лабораторията. Останах сам. Седнах пред екрана, насочен към предната част на ракетата. В ненарушаваната от нищо тишина тиктакаха звучните броители на Гайгер. Всяко такова почукване означаваше, че през вътрешността на централата прелита частица от космичното излъчване, пробила стените и водната обвивка на ракетата. Това равномерно и бавно тиктакане по някой път се ускоряваше значително. Изглежда, че тогава прелитахме през сноп лъчи, падащи от някоя далечна звезда.

Следобед Солтик ми предложи да прегледам и да контролирам кислородните скафандри, с които ще се движим по повърхността на Венера. Добър човек е инженерът; знам, че това не беше нито бързо, нито наложително, но той ме видя, че се лутам из ракетата и просто искаше да ми намери някаква работа. И така аз тръгнах към горната част, дето бяха складовите помещения. Като минава човек през вертикалната шахтичка, всеки път изпитва особеното усещане, че губи тежината си, понеже в средата на ракетата центробежната сила не действува, и тук човек може да отскочи от стъпалата на стълбичката и да увисне за няколко минути във въздуха с малко чудното и малко комично чувство, че душата се отделя от тялото, подобно на онова, което понякога изпитваме насън. Скафандрите намерих, разбира се, в пълна изправност. Те се състоят от много лек комбинезон и каска, която бързо и по прост начин се сваля. Комбинезонът е направен от здраво и меко при допир изкуствено влакно, така леко, че целият тежи едва три четвърти килограма. Каската не прилича на водолазна каска, а представя закръглен на върха си конус. Най-широка е в основата си; Чандрасекар определи нейната форма като въртелив хиперболоид. От двете и страни се подават вдлъбнати рефлекторчета от метална мрежа. Това са антени на миниатюрен радар, чийто екран се намира вътре в каската на височината на устата. Пред очите има овално прозорче, което дава възможност да се вижда добре при нормални условия, а в мрак или в мъгла може да се използува радарът. Още на Земята ние ходихме със скафандри няколко дни поред и се убедихме, че те са много удобни. Човек, облечен със скафандър, изглежда някак чудновато, особено металните кръгли „уши“ напомнят прилеп. Освен множеството различни приспособления, като електрически нагревател и охладител, уред за откриване на излъчването и кислороден апарат, скафандърът има не по-голямо от автоматична писалка радио. Много остроумно е разрешено наместването на всички бобини, проводници и кондензатори. Просто те са нарисувани върху стъклата на радиолампите (апаратчето е двулампово) със сребърно химическо мастило, а после обгорени като глазура. Така са получени толкова здрави съединения, че за да ги повредиш, трябва да разбиеш целия апарат с чук. Вълната на предаването има дължина двайсет сантиметра, следователно тя позволява да се установи връзка само по права линия, сиреч на разстояние около четири километра в равнина. Но ако апаратът се намира нависоко, например в планината или в самолет, обсегът достига до сто и петдесет километра.

Надзърнах още в помещението на хеликоптера, а после в преградата с полярна и алпийска екипировка, за да ѝ се порадвам. Когато се върнах в централата, там освен Осватич заварих Арсениев и Лао Чу. Мълчаливо гледах как извършваха пред радиоприемника тайнствени действия „подслушване на звездите“. Лещите, съставени от празни металически цилиндри в носа на ракетата, събират изпращаните от звездите електромагнитни вълни, които преминават през система от усилватели и рисуват върху катодните осцилографи зеленикави трептящи линии. Учените се споразумяваха с половин дума и вписваха числата в дневника за наблюденията. Като ме забеляза, Арсениев се усмихна и за да направи, както каза той, изследването по-разнообразно, включи в апарата високоговорител. Звездното излъчване се превърна в звукове: чуваше се глух пукот, прекъсван от остро, късо свиркане.

— Така ни говорят звездите — каза астрономът. Той вече не се усмихваше. Неволно и аз станах сериозен. След по-продължителен престой в ракетата човек свиква с необикновената обстановка и само в такива моменти като тоя изведнъж чувствува, че тънката метална обвивка го дели от бездънната черна пустота, в която няма нищо освен облаци от разгорещен газ и електрически вълни.

След пладне имах четиричасово навигационно дежурство. През това време не се случи нищо, което да заслужава внимание. Вечерта имаше малко работа, защото една от тръбите в шлюзовата станция пропускаше въздух и трябваше да я оксиженираме. След работа се върнах в кабината с приятното усещане на лека физическа умора. През нощта сънувах, че съм малко момче и дядо ми обещава да ме вземе на екскурзия в планината, ако времето е хубаво. В моята детска стая имаше до прозореца аквариум. Отразените във водата слънчеви лъчи падаха на потона като бяло кръгче. Като се събудих, съзрях над себе си светло петно и скочих зарадван, че слънцето свети и че ще отида с дядо си на екскурзия. В следната секунда илюзията на съня се разпиля. Отпуснах се бавно на леглото. Бялото кръгче върху тъмния фон на телевизорния екран беше Земята.

КАНЧ

През следващите осем дни пътуването продължи без пречки. Като описваше дъга на много разтворена хипербола, космократорът се приближаваше към целта, която от светла искра се превърна в малко синкаво кръгче и бавно се движеше сред неподвижните звезди.

Ние прекарваме времето си по определен ред. Преди пладне учените най-често правят изследвания; в това време аз се разхождам по главния коридор на ракетата съгласно препоръките на Тарланд, който твърди, че човек трябва да прави най-малко три хиляди крачки в денонощие, ако иска да запази мускулите си в пълна изправност.

После се отбивам в централата и уча от Солтик или Осватич тайните на астронавтиката. Няколко пъти ходих при професор Чандрасекар с любимия му маракс, на който според думите на Арсениев индийският учен „изпълнява математически симфонии“. Следобед, след идване на пощата, се затваряме в кабините си с новините от най-близките ни хора. Професорите получават освен това цял куп научни съобщения. Срещаме се едва на вечеря, за да слушаме след това разкази до късно през нощта. Така свикнахме с тия разкази, че без тях денят просто би ни се сторил незавършен. Вчера Арсениев ми припомни обещанието да разкажа нещо за себе си; отказах с оправданието, че моите спомени съвсем не могат да се сравняват с разказите на другарите.

— Е, щом е така — рече Арсениев, — щом ме принуждавате, аз вече не ви моля, а ви заповядвам като научен ръководител на експедицията.

И така тая вечер, след като прочетохме вече много пъти новините от Земята и всекидневният радиоконцерт завърши, аз се опитах да скърпя нещо като китка спомени от времето, когато бях водач на планинската спасителна служба в Кавказ. Но след десетина думи Арсениев ме прекъсна.

— Хайде, хайде — извика той, — това няма да мине! Явно искате да ни пратите за зелен хайвер. Каза се, че ще говорите за Кангхенджонга и за Кангхенджонга говорете. Подигравате ли се с нас? Целият свят гърмеше за това седмици поред, а вие всичко сте забравили?

— Не съм забравил, но поради участието ми в тази експедиция трудно ми е да говоря за нея.

— Много добре — каза Арсениев. — Винаги трябва да се прави тъкмо онова, което е трудно.

Тук той се усмихна — неговата усмивка твърде много изненадва, защото се появява внезапно и съвсем променя суровото му на вид лице.

— Е какво, нали ще ни разкажете, пилоте?

Той знаеше, че като ме нарича така, засяга най-слабото ми място. Знаеше и се смееше.

— Хайде, нека да е така! — казах аз. — Слушайте.

Всички седяха сериозни, с насочени към мене погледи, само Арсениев се усмихваше, когато започнах да говоря. Но колкото повече навлизах в разказа си и поглеждах от време на време към Арсениев, виждах как неговата усмивка се променя, сякаш вече не беше насочена към нас, сякаш наоколо наистина се появиха безкрайни снежни полета.

— Хималаите — започнах аз. — В Хималаите отиват експедиции в края на зимата.

И тези думи ми подействуваха като магия. Аз не се намирах вече в кабината, не усещах с гърба си мекото облегало, а светлите точки на звездите в черния телевизор ме боднаха в очите като отблясък на слънчевите лъчи в ледник. Видях бледния обезцветен лазур над върховете и чух равномерния незабравим ритъм, ритъма на неуморно туптящото в разредения въздух сърце. Стори ми се, че усещам натиска на въжето върху лявото си рамо, а дясната ми длан неволно се сви, като че ли в нея се намираше дръжката на туристическата брадвичка.

— В Хималаите се отива към края на зимата, защото през лятото духат от Индийския океан мусони, които докарват огромни снеговалежи. Съдбата на експедицията зависи от климатичните условия. Между зимните бури и мусоните има обикновено няколкоседмична пауза. Но ако мусоните задухат по-рано, към края на май, целият обоз изведнъж попада в снежна буря. Вятърът къса въжетата, хвърля в пропастта палатките с хората, лавините се спущат едновременно от всички склонове. Помня веднъж…

Гласът ми пресекна.

— Затова се тръгва в края на март. Тогава духат все още зимните северни ветрове и изчистват горните части на планините от снега, а студът от ден на ден намалява. Първите завоеватели на Хималаите употребявали дихатели с кислород, но днес това се прилага рядко, защото който веднъж започне да диша с кислород, мъчно може да мине без маската и в случай на повреда на апарата е загубен. А така аклиматизацията започва, като се преминава бавно от по-долните лагери към по-горните. До височина пет хиляди метра могат да достигнат почти всички, до шест — приблизително всеки втори европейски алпинист, до седем хиляди — всеки пети, а над седем, където започват най-високите върхове, достига един на двайсетина. Впрочем само достигането не е още достатъчно, главното е да издържиш колкото може повече. Биолозите казват, че някъде на височина колкото Монт Еверест е границата на човешката издръжливост на недостиг на кислород. Преди експедицията бях подложен, както и моите другари, на дълги опити в камера с разреден въздух и дойдох до заключение, с което се съгласяват всички хималайци, че на практика това изглежда съвсем другояче.

След кратко мълчание откъснах погледа си от звездите и продължих:

— Преди половин век англичаните атакували Монт Еверест, като тръгнали със значителен брой носачи, избрани измежду планинските племена гурки и шерпи. Те разпъвали стан след стан и се мъчели да стигнат под самия връх, за да го овладеят с един еднодневен поход. Естествено, те вървели без багаж, защото всичките им вещи носели носачите, чиято работа била винаги по-тежка от усилията на алпинистите. В нашата експедиция нямаше деление на носачи и алпинисти. Всички поред прокарвахме път, опъвахме въжетата и пренасяхме товарите от стан на стан и това постоянно движение между двата етапа се е запечатало в паметта ми като най-уморителен и най-отегчителен период от цялата експедиция. Кангхенджонга или както го наричахме в нашите станове — Канч, е висок осем хиляди петстотин седемдесет и девет метра и е трети поред връх в света. Както и другите осемкилометрови височини, това е всъщност грамадна система от планински вериги, които се събират звездообразно в пирамидален връх. Поради опасност от лавини единственият използуван път в Хималаите са билата. Експедицията се изкачва на един от склоновете на масива и по неговото било пълзи към върха. И ние постъпихме така.

Времето, когато започва моята история, беше много хубаво. Това беше крайният етап на нашите усилия. Въпреки петседмичната атака върхът още не беше овладян. От него ни отделяха непълни два километра по въздушна линия, а в поход малко повече, защото билото се извива там под форма на разтегната буква S. Всеки ден можеха да задухат мусоните. Далече под южните върхове, които се спущат стръмно към Бенгалската низина, се трупаха вече пухкави млечни облаци. Нашият последен, единайсети стан се намираше под самото било, върху една наклонена пещ, която свършваше с пропаст към ледника Зему. Не искам да ви разказвам всичко преживяно дотогава, но за да разберете поне отчасти какво стана, трябва да ви обясня в какво състояние се намирахме всички. Преди всичко у нас се появиха признаци на планинска болест. Най-напред — непрекъснато безсъние. Особено тежки бяха нощите, прекарвани в чувалите за спане, когато човек се вкочанясваше от студ и все се будеше от недостиг на въздух. Пулсът ни при пълна неподвижност беше около сто удара в минута. Нямахме апетит. Хранехме се, защото знаехме, че трябва да се яде. Непоносимо ни мъчеше усиленото дишане; на тая височина въздухът съдържа само една трета от нормалното количество кислород. Към всичко това се прибавяше бавната и едва по-късно забележима промяна на психиката. Първо настъпва безразличието. Да се заловиш и с най-дребната работа като събиране на сняг за претопяване във вода изисква огромно усилие на волята. Търсим място за стан, запалваме печката за готвене, сушим обущата си и всичко това вършим някак автоматично, сякаш го върши някой непознат на тебе човек. И само когато тръгваме сутрин по неотъпкан път, когато знаем, че по това било още не е стъпвал човешки крак, като че ли нещо се пробужда, някакви последни запаси… и тогава започваме да вървим.

Замлъкнах, защото устата ми пресъхна.

— Тръгнахме в шест часа сутринта. Освен раницата с термос, няколко блокчета шоколад и витаминови концентрати ние носехме туристически брадвички, куки и значителен запас от въжета. Едва се раззаряше, когато снегът заскърца под обущата ни. Когато се обърнах, видях нашите двама другари застанали пред палатката с ръце над очите, защото ние вървяхме право срещу изгрева. Знаех, че те ни завиждат. Всеки от тях искаше да бъде на нашето място, но само ние двамата още можехме да се движим. Онези чакаха другарите, които щяха да ги отведат надолу.

С мене вървеше приятелят ми Ерик. За него мога да кажа само едно: от всички хора на света той беше човекът, с когото най-добре се мълчи. Аз го разбирах, така да се рече, с гърба си, с кожата си, знаех какво иска, какво има в ума си, без да го поглеждам. Самото му присъствие ме правеше по-силен.

Както обикновено в началото на деня трябваше да се разтъпчем. Моята мечта беше да направя двайсет крачки без спиране, но никога не успявах да сторя това. Най-големият ми рекорд беше дванайсет крачки. Белите дробове работеха като ковашки мях, а когато трябваше да изсечем стъпала с брадвичките, след няколко удара сърцето се качваше до гърлото.

Започваше ден, какъвто се случва само в Хималаите. Хоризонталните слънчеви лъчи деляха пространството на две части. Долу в синкавата сянка плуваше мъгла. През нейните пролуки прозираше ледникът Канч, целият прошарен с пукнатини. По-нататък на изток и на север се издигаше Кангхенджонга, Макалу, Паухунри. Снегът по техните скалисти ребра тук-таме беше издухан. По склоновете им се диплеха дълги ивици от облаци и ги разделяха на редица етажи. Зад тях, някъде чак към Тибет, се подаваше неизвестен връх, широкораменна пирамида с ослепителен връх. Ние се бяхме издигнали вече на осмия километър и повече от върховете бяха по-ниско и плуваха в морето от мъгла. Само на запад, на разстояние сто километра, се издигаше високо в небето Монт Еверест, бял, неподвижен и така грамаден, като че ли не беше част от земята, а сякаш зад хоризонта израстваше някаква чужда планета. Вървях пръв, Ерик — на десетина крачки след мене. Снегът ослепяваше очите със снопове от искри въпреки предпазителните ни очила. Устните ни отдавна вече бяха изпръхнали и попукани. Това беше една от причините да се споразумяваме само с кратко откъслечно мърморене.

Кангхенджонга е прочут със своите ледени чудовища, които го правят по-труден в техническо отношение от Еверест. Своеобразните условия на топенето, замръзването и кристализирането създават от снежните маси най-чудновати форми. На цели километри се протакат по билото фантастичните великани, като че ли взети от кошмарни сънища, някакви разкривени и само по чудо закрепени по скалите кули, стълбове и цели лабиринти от стопени ледени сталактити и сталагмити. Под въздействие на слънцето техните върхове се покриват с гладка глазура. Така се създават ледени стрехи и каски, от които висят на редици дълги по много метри висулки. Нагазил в снега до коленете, аз проправях път сред такъв именно пейзаж. Билото ставаше ту по-широко, ту по-тясно. Понякога трябваше да вървим по самия му край и да заобикаляме внимателно снежните кули, за да не нарушим равновесието им. Друг път успявахме да преминем през върховете им; тогава сядах на върха и дърпах въжето според приближаването на Ерик към мене. Или пък копаехме до основите им вдлъбнатина в пухкавия сняг и вървяхме, като се допирахме само с върховете на пръстите си до неустойчивите постройки. По едно време ни прегради пътя една огромна гъба от споени помежду си буци от стар и пресен сняг. Забих в нея брадвичката си, за да опитам дали ще е възможно да я преминем отгоре, но усетих, че вътре тя е съвсем рохкава. Цялата тази маса, може би петнайсетина метра висока, под която се ровехме като мравки, можеше всеки миг да рухне. Погледнах наляво, като мислех да преминем над ледника Зему, но зърнестият лед по склона беше покрит с мрежа от пукнатини и заплашваше да се свлече. От дясната страна нямаше нищо. Камъкът свършваше като отрязан с нож и стръмният му четирикилометров наклон се спущаше до ледника Канч. На това място беше се образувало нещо като тесен коридор. Покривът му беше гуглата на гъбата, наведена от хлътването на леда. На дълга редица се спущаха от нея петметрови висулки. Тръгнах по въздушен път. Вървях превит и с наведена глава, за да не се ударя в „покрива“. Между висулките се мяркаше небето. Още няколко крачки и леденият тунел завърши. Пред нас имаше нещо черно. Очите ми бяха изпълнени с блясъка на леда. Трябваше да стоя дълго време зажумял. Когато отворих очи, видях, че на билото зее широка пукнатина. Да слезеш беше лесно, но от другата страна имаше ниска стена, по-скоро праг, не голям, но стръмен.

В Алпите това не би било проблема, но тук, където не можеше да се мисли за най-просто повдигане на ръцете, тоя праг представяше сериозна пречка. Оглеждах се и търсех начин за прехвърляне. Всичко напразно — откъм ледника Зему склонове с напукан зърнест лед, а от другата страна — вертикални ребра, които преминаваха по-долу в плоска гърбица. Ерик стоеше до мене мълчаливо. Нищо не каза, само ми подаде раницата си с куките. Преодоляването на стената ни отне два часа. Тя беше покрита със сняг, който само ни пречеше. Отдолу той не се виждаше добре, защото покриваше само тесни ивици от скалата и спущаше надолу бели израстъци, оплели като паяжина цялата плоча. Снегът беше сипкав като прах. Не даваше никаква опора. Забиваните куки издаваха под чука нисък продължителен звук, който при всеки нов удар ставаше все по-кратък и по-висок. Дясната ми ръка бавно се вдървяваше от умора. Усещах само сърцето си, огромно, задушаващо ме сърце, което изпълваше целите ми гърди с мощни удари. В дванайсет часа излязохме от сянката, прекрачих горната и граница и седнах на върха на гребена. Ерик избираше път около пет метра по-долу. Под мене се простираше необятен, неподвижен въздух. В дъното — напуканите вълни на ледника, отчасти покрити със снежни петна. Далече, в сянката на билото, по което дойдохме, се подаваха от облаците други, по-ниски била. В най-отдалечената глъбина на хоризонта, зад ледника Пасанрам, се възправяше над мъглите чудовищният масив на Синиолх като скалист остров сред океана. Снегът по неговите склонове завършваше с назъбена линия под върховете. Цялото това безкрайно множество от скали, облаци и ледници пулсираше в очите заедно с пулсирането на кръвта. Ерик бе застанал до мене и свиваше въжето с бавни, отмерени движения. Вглеждах се в голия връх на Синиолх, когато изведнъж нещо затрепери по склоновете му. Грамадният снежен език, който изпълваше най-голямата вдлъбнатина, се изправи нагоре, наклони се бавно назад, за миг остана в това положение и сетне започна да пада с някакво необикновено забавено движение. Беззвучно, в мъртва тишина, той се сгромоляса по склона. За миг гледката бе затъмнена от облаци снежен прах. Всичко закипя. Лавината се плъзгаше все по-бързо, докато достигна ниската мъгла, разкъса я и изчезна. Горе оголените склонове блестяха със стария си лед. Спокойствието продължи около секунда и на противоположния склон се издигна бял пушек като при експлозия. Смъкваше се втора лавина, след нея трета и четвърта. Те връхлитаха в мъглата и я разкъсваха на дрипи. Едва сега до нас достигна глух грохот: толкова време беше необходимо за звука да премине пространството от ледника Пасанрам. Гърмежът се усилваше и притихваше, разбиваше се в страничните долини и пак се връщаше. Сега над разкъсаната мъгла започна да се издига облак от най-дребни снежни частици, изхвърлени във въздуха, и изведнъж очите ни порази огромна небесна дъга, простряла се над пропастта.

Ерик вече отдавна стоеше до мене. И двамата гледахме, това, което ставаше долу, най-после той пръв се сепна: нямахме излишно време, трябваше да тръгваме. Насочихме се към връх Канч. Оттук билото се издигаше като широко очертана дъга. Когато вятърът вее все в една посока, снегът по билото започва да се измества към другата страна, дето е завет, и образува надвесени над пропастта езици, които едва се държат по заледените склонове. Отдолу се вижда неустойчивостта на тия езици, но отгоре, когато се върви по билото, навсякъде се белее ослепителен сняг, който еднакво маскира както билото, така и измамните снежни издатъци. Десният склон чак до самия връх представляваше урва, едва прошарена от снежни ивици. Тъкмо към тази страна на билото се подаваха стотици подвижни полуостровчета. Едни от тях с повдигнатите си глави издаваха своето присъствие, други обаче изглеждаха като привидно продължение на билото. Окото напразно блуждаеше в далечината, като се мъчеше да запомни най-опасните места. Навсякъде хиляди пъстри дъги, слънчеви искри, въздушна пропаст и бледно, невъзмутимо спокойно небе.

С повдигната брадвичка, здраво стиснал навитото и отчасти преметнато през рамото ми въже, тръгнах подир Ерик, който сега водеше.

Дълбокият сняг оживяваше при допира, кипеше, вълнуваше се и се стичаше надолу на цели реки. Конусът на върха стоеше право срещу нас на небесния фон, оснежен откъм запад, откъм изток гол — стръмна скала, надиплена като керемиди. Вървяхме един зад друг, без да го изпускаме от поглед. Ерик възви — билото се разширяваше малко и даваше удобен път. Аз се спрях. Бялата издатина изчезна като духната; без да издаде звук, наведен, едва повдигнал крак, Ерик се сгромоляса в пропастта. Въжето беше отпуснато.

Аз надали щях да го задържа. Нямах време да се предпазя. Както си стоях, отскочих с всички сили и се хвърлих в пропастта от другата страна. В ушите ми зафуча, завъртяха се черните площи на склона. После нещо ме дръпна силно и загубих съзнание. Събуди ме болка в пристегнатите от въжето гърди. Задушавах се. Въжето трепереше, леко опънато. Над главата ми се подаваше скална издатина, недалече, само на няколко метра. Заледеното било беше като опора — ние висяхме от двете му страни. Опитах се да извикам, но гърлото ми беше задавено. Въжето ме стягаше в кръста със същата сила. Повдигнах ръка: тя беше обляна в кръв, която бе опръскала тила на брадвичката. Не бях я изпуснал при падането. Не усещах никаква болка.

Едва дишах, а за викане и дума не можеше да става. Трябваше да преместя раницата си, за да потърся къде да се хвана. Не открих нищо: забих куката и стъпка по стъпка, сантиметър по сантиметър се изкатерих на билото. Внимателно изпълзях на ръба му и легнах залепен по корем.

Въжето опасваше издатината и се спускаше отвесно в противоположната страна, където бе изчезнал Ерик. То се люлееше много бавно като огромно махало. Не можех да го видя. Урвата се спускаше стръмно, снегът се белееше между скалите като опънати бели струни. Обзе ме ужасната мисъл, че той си е разбил главата и че там виси тежък труп, който се люлее на въжето. Надвесих се още веднъж и тогава го видях. Висеше там, отпуснат като чувал.

Прекъснах разказа си. Възобновената картина ме развълнува твърде дълбоко. Огледах се из кабината, като че ли търсех помощ да прогоня страшното видение. След продължително мълчание подхванах пак разказа си:

— Ерик беше жив, но в безсъзнание. При падането той ударил главата си в скалите. Когато след едночасови усилия го изтеглих на билото, косата му беше черна и втвърдена като въглен от замръзналата кръв. Той едва дишаше. Докато превързах, колкото умеех, черепа му, измина още половин час. Беше три часа и половина. Тръгнах обратно, като оставих раницата му и запасните въжета. Отначало се опитах да го влача, но това беше невъзможно, затова го метнах на гърба си. При първата крачка малко остана да падна. Направих втора. Още една. След това тръгна. Подир час бях над пукнатината на билото. Спуснах го с въжето и сам слязох. По-нататък започваше лек спусък и беше по-лесно да се върви. Той ме удряше с главата си по гърба и по раменете. Не можех да избягна това. Небето вече тъмнееше на изток, когато стигнах снежните кули. Не можех да ги премина с Ерик, знаех. Знаех също, че той щеше да замръзне, докато се върнех с някого — ако изобщо бих бил в състояние да премина този път още веднъж. Затова слязох върху напукания склон и тръгнах напреки напред. Шансът ми беше едно на сто, може би едно на хиляда, че лавината няма да се свлече, и аз го спечелих, но това ми беше съвсем безразлично. Знаех само едно — че трябва да вървя, и затова вървях. Да се покатеря обратно на билото не можех. Товарът на гърба ме притискаше върху склона. Няколко пъти паднах; по едно време почнах все по-бързо да се плъзгам надолу заедно с него. Проблесна ми мисълта: „Няма смисъл. Стига толкова.“ И все пак инстинктивно забих брадвичката в снега и се задържах. Превързах с въжето чувала за спане и започнах да се катеря. На всеки няколко метра спирах, увивах въжето около брадвичката и изтеглях чувала нагоре. Беше вече тъмно, когато достигнах билото. Вмъкнах се в чувала. Така пролежах цялата нощ заедно с Ерик. Нощта беше необикновено топла, предвещаваше прииждането на мусоните и това ме спаси от замръзване. Щом планините се очертаха в оределия мрак, станах. Когато пак слагах Ерик на гърба си, не можах да надвия мисълта, че той е мъртъв. Доближих широката част на брадвичката до устата му: тя се покри с мъгла. Продължих пътя си. Предпазителните очила бях загубил при падането и клепките ми още към пладне се зачервиха от блясъка. Имаше моменти, когато не си давах вече сметка какво става с мене, дори и за това, че краката ми се движат и че вървя. Понякога от тая безчувственост ме будеше неговото дишане, което топлеше врата ми, друг път самият аз издавах някакво хриптене или стон и това ме свестяваше за миг.

Неведнъж ми се струваше, че не мога повече. Тогава си казвах: още петнайсетина крачки и ще го хвърля. А когато ги изминех — още десетина крачки. И все така. При преминаването на един нисък праг се спънах и паднах в снега. Не исках да се повдигна. Обхвана ме блажена сънливост. Внезапно чух ясен глас току над ухото ми: „Той е мъртъв“. Опрях се на ръце и крадешком, като престъпник, почнах да развързвам въжето, с което беше привързан към мене. Тогава усетих сърцето му. Туптеше. Вдигнах се и продължих пътя. Какво стана после, не помня. Изглежда, че съм ял сняг, защото нещо ми пареше гърлото с леден огън. Трябва да съм бил в безсъзнание. Другарите ни, които очакваха нашето завръщане в единайсетия стан, въпреки че самите те бяха болни, излезли по пладне насреща ни и към два часа забелязали черно петънце на върха на билото. Мислели, че се връща само единият от нас. Били вече близо, когато разбрали грешката си. Викали да спра и да ги почакам? Давали ми съвети как да слизам. Не чувах нищо. Не знаех къде се намирах. Трябваше да вървя: това беше всичко. Насред път ме достигнали и ми го взели. Увит с платнище, те го занесли в лагера. И мене също трябвало да занесат: щом го снели от гърба ми, аз веднага съм паднал по очи в снега, сякаш той ме е крепял до последния момент. Никого не съм можел да позная.

Настъпи мълчание. Не гледах вече никого, говорех като че ли на черния екран, на безкрайното празно пространство, в което блестеше мравуняк от звезди.

— Когато се събудих, слънцето светеше и беше топло. Исках да помръдна крака си, но не можех: той беше пикиран. Под пръстите си усетих меко одеяло, през прозореца на стаята се виждаше небето, покрито с докарани от мусоните бели облаци. Някой влезе и изненадан от това, че бях отворил очи, застана на вратата. Попипах одеялото и понеже то не изчезна, разплаках се.

Пак прекъснах разказа си.

— Това беше в първия стан, в Гангток, седем дена след приключението. Беше ми спукан глезенът. Не зная как е станало това. Също и сърцето ми беше разширено — лявата камера се изместила почти под мишницата. Бях слаб, толкова слаб, та едва можех да говоря.

Сега се възцари толкова продължителна тишина, като че ли бях завършил разказа си. Арсениев повдигна глава и ме погледна в очи.

— Той загина, нали.

— Да. Умря на другия ден, след като го донесох. Всичко това… било излишно.

— Не е вярно — остро, почти заплашително изрече Арсениев. — И никой няма право да говори така — дори и вие.

— Искате да кажете, че това е било геройство? — казах раздразнен аз. — Другарите от експедицията ми даваха неведнъж да разбера, че тяхната почит към мене се е увеличила след станалото… А мене това само ме ядосваше. Та, нали го мразех там. Ех, нека да узнаете всичко. Проклинах и се молех да умре, непрекъснато се молех.

— Но все пак продължавахте да вървите, нали? Не отговорих.

— В нашия свят — каза Арсениев — не съществува страх, мизерия, няма ония жестоки изпитания, на който едно време е бил подложен човекът, но щеше да бъде много лошо, ако под влиянието на благоденствието загубехме онова, което най-съществено ни отличава от всички други същества. Несъмнено разликата между човека и животното се състои в нашия разум… В това, че употребяваме инструменти… че говорим, че летим към звездите, но извън всичко това има и друго, което понякога ни прави по-издръжливи от нашите тела, по-силни от мускулите ни и по-твърди от костите ни. Онова, което ни кара да залагаме за нещо предварително загубено — в името на другия човек. Няма нищо по-ценно от тая сила, упорство или вярност — както и да го наречем, защото най-висшата мярка за човека е другият човек. Смъртта на приятеля ви не е намалила нито на косъм смисъла на вашата постъпка. Прозвището, което ви дадоха: „Човекът от Кангхенджонга“, аз произнасях и тогава, когато още не ви познавах, с ударение върху първата дума, а не върху втората, защото същността на работата беше не в екзотичността на експедицията, а в човечността, а вие останахте докрай човек, пилоте! Дано всички ние навсякъде и винаги да не забравяме своя дълг.

Той стана и удари с ръка по масата.

— А за другото, приятели… за другото се мълчи.

ЗВЕЗДАТА ЗЕМЯ

Пътуването трае вече двайсет дни. С изключени двигатели космократорът лети като ново небесно тяло около Слънцето и се приближава към Венера, чиито фази се сменяват като на Луната и ние можем вече да ги видим с просто око. Но летенето съвсем не се усеща. Ако човек не гледа телевизора, може да помисли, че ракетата стои неподвижна на Земята. По цели часове се въртя из централния коридор, преминавам всички галерии, складови помещения и пак се връщам долу в триъгълния коридор, докато ме изгони оттам несмущаваната, като че ли вековна тишина и еднообразната, все със същия блясък изкуствена дневна светлина.

Днес по пладне, като минавах покрай лабораторията, чух, че някой се смее. Познах гласа на Арсениев. Неговият смях може да събуди и умрелите. Помислих, че учените са завършили вече работата си (те се намираха в лабораторията от сутринта), та отворих вратата и чух как Арсениев казваше на физика:

— Но това прилича на шега, колега. Та нали Кистяковски доказа, че потенциалната граница при свободното въртене около двувъглеродната ос при етана възлиза едва на две килокалории.

Той просто ме уплаши с това. Измърморих „извинявайте“, отдръпнах се назад и отидох в общата кабина. Там нямаше никого. Погледнах в телевизора. Той беше обърнат към Земята; тя светеше силно и се отличаваше от другите звезди с големината и блясъка си. Малко над нея като бяла кръгла точка висеше Луната. Гледах така може би половин час, когато изведнъж някой сложи ръка на рамото ми. Трепнах. Беше Арсениев. Стояхме известно време мълчаливо, докато той каза с топъл тон, сякаш не питаше, а в самия себе си търсеше отговор:

— Носталгия ли?

Земята светеше със синкаво сияние. В екрана никак не се чувствуваше дълбочината на пространството. До самата му рамка като бледозлатиста лента минаваше Млечният път.

Без да махва ръката си от рамото ми, астрономът каза по-тихо:

— Дали… затова ни избягвате.

— Да ви избягвам ли?

— Разбира се. Например преди малко в лабораторията. Той се усмихна.

— Не идвате на нашите съвещания, въпреки че Лао Чу и аз ви канихме. Освен това, щом седнем някъде наблизо, вие ставате и си отивате. Забелязах го вече няколко пъти.

— Аз просто не искам да ви преча — отговорих живо. — А що се отнася до съвещанията… смятах, че това няма смисъл. Да идвам само и да седя… И бих ли могъл да кажа нещо, което да не знаете вече отдавна. Аз съм пилот и…

— По дяволите с вашето пилотство! — каза Арсениев и по блясъка на очите му познах, че наистина се беше разсърдил. — Пилот и учени, нали? Вие ни смятате за някакъв сбор от най-различни мъдрости. Книги… формули… математика… — засмя се той ядосано.

— Не е съвсем така — отвърнах аз. — Когато бях на шест години, веднъж вкъщи пристигна един прочут пилот, който се бе отбил в Пятигорск по пътя Канада — Северен полюс — Австралия. Баща ми го докара с лека кола… Остана у нас за вечеря, нощува, а сутринта отлетя по-нататък. Помня като днес как пихме заедно чай… той седеше срещу мене и по руския обичай пиеше от чинийка, защото чаят на майка ми беше много горещ и много силен… Сърбаше го така бавничко и нищо не говореше, а аз се вглеждах в него с всички сили, както… с какво да го сравня… може би както астрономът гледа такова слънчево затъмнение, което се случва само веднъж на хиляда години… и се мъчех да изтръгна тайната му. Седеше между нас доста пълен, спокоен мъж на средна възраст… движеше се като всички хора, така се и хранеше, благодареше, когато му поднасяха някакво ястие… но не това беше същественото. Същественото беше многочасовият му полет около света, самотата на ракетната му кабина, облаците долу, а над главата му звезди. Когато беше у нас и седеше на масата, ядеше и пиеше, струваше ми се, че всеки момент може да отлети или да изчезне… защото това е гостенин от друг свят и всичко, което мога да забележа у него — че се усмихва… че има златен зъб, — всичко това никак не е важно и съществено, а онова, което е съществено, не можеш да го забележиш. Повтарям ви, доколкото мога, мислите на едно шестгодишно момче. А сега да се върнем на нашия разговор — науката според мене е професия, различна от всички други. Намирате се в нея постоянно и когато сте с някой от нас — непосветените, вие като че ли напускате за миг вашия свят, но аз зная, че всяка минута можете да се върнете в него. Имате го винаги със себе си този ваш свят, докато аз…

— Докато аз оставих своя свят на Земята, така ли? — прекъсна ме Арсениев. Той стискаше рамото ми почти до болка. Изглежда, че не съзнаваше това, но то ме радваше.

— Значи според вас всеки учен се състои от две части: видима, която яде, спи и разговаря с „непосветените“, и по-важна, невидима, която витае в света на науката. Нелепост. Повтарям, нелепост. И вашият свят, и моят, и на всички ни е там, където живеем и работим, следователно в тоя момент е тука, на трийсет милиона километра от Земята. Наистина науката е моя професия. Аз съм привързан към нея… нещо повече — тя е моя страст. Наистина понякога сънувам математически формули… но защо на вас да ви е позволено да сънувате пилотиране, а на мене да ми е забранено да сънувам моята математика. Ние просто упражняваме различни професии в същия свят. Оказва се, че прекалено много сме говорили за необикновени открития и изобретения, а твърде малко за хората, които ги правят. Затова ще променя плана за тая вечер… И то ще бъде от полза не само за вас, но и за нас.

Следобед се разхождах из коридора и очаквах да стане четири часът, когато трябваше да поема навигационното дежурство след Солтик. Мислите ми се въртяха около това, че междупланетното пътуване се различава най-много от всяко друго, понеже никак не се забелязва неговото напредване. То проличава само от сложните криви линии, които ръководителят на експедицията чертае всяка вечер на космичните карти. Тук няма промени на пейзажа, защото звездите изглеждат неподвижни поради огромното разстояние, всъщност тук нищо не става и се стига дотам, че през деня има моменти, когато просто изпитвам досада — и нищо не помага, като си повтарям, че съм междузвезден пътник.

Погледнах часовника. Наближаваше четири часът. Възвих и с бавна крачка тръгнах към централата. Бях на около пет стъпки от вратата, когато някакъв силен удар ме събори на пода. Преметнах се и полетях навътре в коридора. През главата ми премина мисълта, че сме се сблъскали с нещо. Помъчих се да стана, но напразно. Неизвестна сила ме притисна към пода. Чувах остро прекъсливо свирене. Смятах, че ми бучат ушите — но не, това бяха двигателите, които работеха. Преди да се откъсна от тая мисъл, последва втори удар от противоположната страна. Полетях с главата напред към вратата на централата. Отскочих от нея като топка, защото настъпи нов тласък, пак отзад. При всеки удар двигателите издаваха писклив тон и млъкваха. По едно време съвсем се обърках. Ракетата, раздрусвана от страшни тласъци, ту се хвърляше напред, ту се дърпаше назад. Летях из коридора като грахово зърно в силно разтърсвана кутия и ако не бяха гъбестите пътеки, щях неминуемо да си разбия черепа. Вратата на най-близката кабина се отвори. Оттам изскочи Арсениев.

— Какво стана… — извика той.

— Внимание! — креснах аз, но беше вече късно. Той ме повали на пода. И двамата се търкулнахме напред. Почна да ме доядява. Ако ще е катастрофа, да бъде катастрофа, но какви са тези луди подскачания! При следващото ударих с крака о стената и полетях право във вратата на централата. Тя се отвори. Паднах с голяма сила вътре. Арсениев след мене. Хванах се за облегалките на едно кресло, при все че ракетата, сякаш забила нос в невидима преграда, затрепери и внезапно спря. Забелязах Солтик. Беше паднал на колене до стената и ставаше. Лицето му беше окървавено.

— Към предиктора! — викаше той — Към предиктора!

Всичко ставаше необикновено бързо. Отскочих и достигнах таблото на апарата. С една ръка хванах опасалата го тръба, а с другата Солтик, който полетя към мене. И двамата конвулсивно се държахме за тръбата. Солтик освободи едната си ръка и посегна към ръчката. Нов тласък го откъсна от мене. Успях да го хвана отзад за комбинезона, който се скъса в ръцете ми като дрипа. Солтик се строполи косо с глава напред. Не можех нищо да направя. Гледах. Изведнъж на пътя му, до самата стена, от която стърчаха ръчките, се изправи огромен силует. Беше Арсениев. Ново дръпване, този път отпред, ми подкосява краката, но руснакът хваща инженера в прегръдките си и вече не го пуска. Те прелитат край мене. Аз и Арсениев конвулсивно се вкопчваме един в друг. Настъпва миг, в който с лявата си ръка се държа за тръбата, а с дясната ги обхващам и двамата. Струва ми се, че ще бъда разкъсан на две, че ми се късат мускулите и нервите. Притъмнява ми пред очите. У мене избухва някаква страшна, животински бясна ярост, сам не зная срещу кого. Издавам гърлен вик, но ги държа и зная, че ще ги държа докрай. В следната секунда двигателите млъкват и става необикновено леко. И двамата с Арсениев обгръщаме с ръце Солтик, който, поддържан отгоре и отзад, просто се хвърля към ръчката на предиктора, скъсва оловните пломби на предпазителя на ускорението, дърпа проводниците, та си чупи ноктите, докато най-после издава прегракнал вик на победа. Освободен от опората, предпазителят пада на пода. Предикторът пак включва двигателите. Чува се тяхната все по-могъща песен. Незадържана, вече от нищо, стрелката на гравиметъра преминава червената граница. Тя показва 12g. Виждам това свит с другарите си при тръбата на предиктора. Не можем да се пуснем, защото действащата сила би ни хвърлила назад и разбила о стената. Наведени, с преплетени ръце, опрели крака в пода, и тримата с най-голямо усилие на разтрепераните мускули се борим с растящото ускорение, което ни дърпа от спасителния пръстен. Стрелката достига 13g. Само това виждам още и пред очите ми притъмнява. На Солтик, който е притиснат между нас двамата, трябва да е малко по-леко. Свил се е, както някога правех аз при пикиране, и натиска брадата си към гърдите. И аз правя същото. В очите ми се прояснява. С ъгъла на окото си гледам екраните и всичко забелязвам.

В лявото поле на зрение нещо се движи — няколко малки петънца, светли като звезди. Растат с главоломна бързина. Зад тях летят други. Това са метеори! Цял рой заобикаля ракетата. Един огромен метеор се спуща отгоре. Той се върти бавно и свети с отразен по острите си краища блясък. Просто физически усещам кривата линия на неговото летене и мястото в пространството, където ще настъпи сблъскването. Не смея да погледна Арсениев. Страх ме е да не загубя съзнание от внезапното помръдване на главата, а искам да виждам всичко докрай. Изпод плочата на предиктора се чува пронизителен звънтеж. Сякаш грабнат от чудовищна длан, космократорът внезапно възвива. Избухват червените светлини — знак за пресилване. Чува се краткият тревожен вой на сирената. Страшна сила ни притиска върху металната плоча на предиктора, смачква ни гръдните кошове, задушава ни, смазва ни. Очите ми са широко отворени, но вече не виждам. Изведнъж от предиктора се чува лек пукот и двигателите замлъкват. Става съвсем тихо. Стоим и тежко дишаме, краката ни са меки като от памук. Таблата на екраните са съвсем празни и тъмни. Цари такава тишина, такова пълно спокойствие, та просто не ти се вярва, че всичко преживяно преди малко е истина. Можеш да сложиш монета върху диска на предиктора — толкова равномерен е полетът на ракетата. Помагам на Арсениев да сложи Солтик в креслото, отивам при другото и не сядам в него, а падам. Мълчим дълго. Най-после се обаждам:

— Трябва да видим какво става с останалите.

— Идете — казва Арсениев. Ставам, и тръгвам към вратата, тогава той добавя: — Не би било лошо да донесете малко етер или алкохол.

Обръщам се и виждам, че Солтик лежи отпуснат в креслото си. Беше припаднал.

Нашите другари не бяха никак пострадали от срещата, която можеше да има толкова лоши последици. Те всички се намирали по кабините си, едни в креватите, други в креслата и благодарение на това бяха избягнали опасните удари по стените. Най-много бяхме пострадали ние тримата. Някакъв остър ръб беше разрязал кожата по челото на Солтик. Арсениев, както се оказа, имаше пукната лакътна кост, а аз — силно контузен мускул на плешката, няколко сини петна и огромна подутина на темето.

На излизане се сблъсках с Чандрасекар и Осватич: те тичаха към централата, изпълнени с най-лоши предчувствия. Благодарение на вътрешните телевизори те видели от кабините си хода на цялото произшествие. Солтик ни обясни после подробностите му. Като летял в пространство, което според звездните карти е съвсем празно, космократорът попаднал в рой от метеори, дълъг около хиляда километра. Щом радарното ехо се отбило от най-близките, предикторът включил двигателите и ракетата почнала да заобикаля срещаните метеори. По фатално стечение на обстоятелствата тяхното движение съвпадало с нашето и това значително удължило опасната среща. Предикторът лавирал и ту раздвижвал, ту спирал ракетата. В цялата тази работа му пречел предпазителят на ускорението, като не позволявал да се развие достатъчно голяма скорост, която можеше да ни извади от това проклето съседство. Когато Солтик изключи предпазителя, скоростта внезапно се увеличи и ние успяхме да се изплъзнем. Цялата среща от началото до края продължи не повече от минута и половина. Когато ми казаха това, не исках да вярвам и едва записът върху филмова лента, регистриран от автоматичните уреди на предиктора, ме убеди. През време на оживената дискусия върху станалото Тарланд бинтова главата на Солтик, а на Арсениев намести костта и му шинира ръката. По едно време астрономът ме погледна и се усмихна сърдечно, като ми показа лакътя си с пет черни следи от пръсти.

— Добре ме държахте — каза той. — Личи си вашата ръка!

После отидохме в централата, където беше извършена проверка на цялата ракета. Това стана за няколко минути, понеже на всички възлови места на конструкцията бяха поставени кварцови кристали, свързани с централата чрез електрически проводници. Тези кристали изпълняват службата на нервни осезателни телца: те превръщат всяко налягане в електрически ток и показват какви сили и напрежения съществуват във вътрешната конструкция на ракетата. Солтик включи тази уредба, наречена пиезоелектрична мрежа. Светещите индикатори застанаха на редовните си места. Космократорът не беше никак засегнат, ако не смятаме счупените кухненски съдове и четири-пет лабораторни уреди, които не бяха добре закрепени. Тарланд малко се съмняваше дали ще мога да поема навигационното дежурство, но аз успях да го убедя. Когато всички напуснаха централата, биологът се върна за миг и ми донесе някакви подсилващи таблетки и каза да ги вземам през час. Той не си отиде, докато не глътнах първата. Струваше ми се, че той е доста доволен от случката, благодарение на която си намери най-после работа.

До края на дежурството, като отбелязвах посоченото от уредите, аз поглеждах с известна подозрителност звездния екран на телевизорите. Тъй тихото и винаги празно междупланетно пространство ни откри днес една своя нова, не много спокойна страна. В осем часа ме смени Осватич. Докато дойде време за вечеря, пак се разхождах из коридора и можах докрай да завърша предишните прекъснати размишления.

Ето още една отличителна черта на извънземното пътуване: между нормалното му протичане и най-опасната случка няма никакъв преход. Морякът и летецът забелязват признаците на идващата буря дълго преди да попаднат в нейния обсег; тук опасността връхлита от пълното спокойствие като гръм от ясно небе и също така внезапно изчезва. Помислих какво щеше да стане, ако някое движение на токовете в предиктора беше закъсняло с малка частица от секундата. Разбит и празен, космократорът щеше да полети с увляклата го струя метеор, за да се носи от една безкрайност в друга.

Любопитен бях дали астрономът няма да забрави своето сутрешно обещание, но се оказа, че го помни. Късно вечерта ние се събрахме както винаги край кръглата маса и Арсениев почна да ни разказва за своята младост.

— Баща ми беше астроном. Вие всички навярно сте чували още в училище неговото име, свързано завинаги с теорията за разместването на спектралните линии и за обратната синтеза на материята от фотони. Родих се и израснах в сянката на голямата му известност. Той беше по-висок от мене — като планина. Всичко, с каквото и да се залавях през време на следването, всяка гигантска проблема за него беше дреболия или спомен, за който не заслужава да се говори. Само с едно нещо го превъзхождах: бях млад. Като се готвех за докторска работа, не исках да взема темата, която той ми предлагаше. Исках всичко да правя сам. Та нали бях на двайсет години. Понякога му казвах на шега: „Ще дойде време, когато ще говорят за тебе — а това е бащата на прочутия Арсениев“ — но засега беше тъкмо обратното. Тая шега съдържаше в себе си капчица горчивина. Бях така нетърпелив, че пречките, които не можех да преодолея с разума си, се мъчех да победя с разгорещеността си. Баща ми ме наблюдаваше спокойно и мълчаливо като някоя от избухливите си звезди. Веднъж дотърчах при него с някакво необикновено хрумване. Той ме изслуша и изрази мнението си предметно и изчерпателно като на семинарно упражнение. Хрумването ми не било ново, изказал го е още преди двайсет години някакъв френски астроном.

— Ти строиш на пясък — каза баща ми. — Науката се състои от две неща. Първо, от търпеливо, постоянно събиране на безброй факти, от тяхното записване и събиране, от измервания и наблюдения. Така се създава огромен каталог, с който се мъчим да обхванем безкрайното разнообразие на формите на материята. Второ, от вдъхновение, което понякога за един миг прояснява ума на изследователя и му показва взаимните зависимости на явленията. Такова вдъхновение идва много рядко и е дарба на малцина. Нашият всекидневен, неблагодарен и уморителен труд продължава цели години, без да дава видими резултати. В грижливото събиране на наблюденията преминава животът на мнозина и до края остава неозарен от такъв блясък, но в имената на удостоените с безсмъртие поради великите им открития е събран като във фокус къртовският труд на хиляди безименни изследователи. Тяхната работа е дала възможност на някой да разбере в момент на вдъхновение и да обясни някоя от онези неизброими загадки, които ни заобикалят. А ти искаш да извършиш нещо голямо сам, и то веднага. Нищо няма да излезе от това…

Тогава бяхме в градината пред нашата къща край Москва. Сред цветните лехи има един гранитен обелиск, който дядо ми, също астроном, беше издигнал в чест на Айнщайн. На него няма никакъв надпис, никакви думи, само буквите на формулата за еквивалентността на материята и енергията:

Е = mc^2

По пътечката дойдохме до обелиска. Баща ми каза:

— Тая формула важи за цялата вселена. Можеш ли напълно да разбереш това? Не. Нито ти, нито аз, нито някой друг на света. Както в загребаната нощем с шепа вода се отразява небесната безкрайност над нас, така в тази формула се съдържат всички промени на материята и енергията, които са ставали преди трилиони години, когато още не е съществувало нито Слънцето, нито Земята, нито планетите.

В нея се съдържа трепкането на звездите, свиването и разпущането на галактиките, разпалването и изстиването на мъглявините. Животът се ражда и умира по планетите, слънцата избухват и угасват — а тази формула все е в сила и така ще бъде до безкрайност. Започваш ли да разбираш. В нашия свят няма друга вяра освен вярата в човека и друго безсмъртие освен издълбаното на тоя камък. В борбата за него трябва да имаш много горещо сърце, трезва глава и суровото съзнание, че животът ти може да мине, без да постигнеш нещо в науката — защото невинаги откриват истините онези, които ламтят най-много… Позволено ти е да се надяваш, но това за жалост няма да ти помогне — никой няма да ти помогне, ако под помощ разбираш рецепта за откритие. Затова пък е достъпна за тебе помощта от опита на другите, както от моя, така и от опита на всички онези, които са се посветили на науката сега и преди хиляди години. Седни тук на тази пейка, която е правил дядо ти — и той също престояваше тук понякога продължително време, — и помисли добре заслужава ли си усилията.

Арсениев млъкна.

— Същата вечер, та и по-късно чувствувах понякога погледа на баща си. Той искаше да знае моя отговор на поставения ми въпрос, но — сам не зная защо, може би поради липса на смелост — аз го отлагах. Така че не му казах онова „заслужава си“. Половин година по-късно, когато наближаваше слънчево затъмнение, трябваше да замина за Австралия с една астрономическа експедиция. Баща ми се чувствуваше зле и аз се колебаех какво да правя, но той ме накара да замина. Помина се в мое отсъствие. Дори не бях на погребението му и затова — трудно ми е да ви го обясня, но беше тъкмо така — аз знаех за смъртта му, но не вярвах. След завръщането си прекарах две седмици в Москва, имах да уреждам много неща във връзка с експедицията и с близката защита на докторската ми дисертация, както и със смъртта на баща ми, така че едва през октомври, посетих за няколко дни нашата малка къща в околностите на Москва. Пристигнах сам, у дома нямаше никой, но някой беше подредил стаите и запалил в хола огън в камината. Като минавах покрай стаята на баща ми, инстинктивно исках да почукам три пъти, както правех винаги, за да съобщя, че съм тук — и застанах с повдигната ръка: Както бях влязъл с шубата, отидох при камината и усетих миризмата на дим от брезови дърва, която се разнасяше от огнището. Едва в този миг повярвах, че наистина го няма. Не помня колко време съм стоял така пред камината. Случва се много рядко в някоя стара, изтъркана дума да се открие изведнъж пропаст, в която можеш да погледнеш. Там, пред камината с разгорени главни, разбрах думата „никога“. На земята живеят и ще живеят хиляди, милиони, милиарди хора, подобри и по-лоши, големи и малки, но в неспирния от векове поход никога вече не ще има онзи единствен човек, когото обичах така много, та дори не знаех това. Също така ние всички обичаме Земята и също така не забелязваме колко тя е вездесъща и явна, просто необходима. Стойността на всичко оценяваме едва тогава, когато го загубим. Да. Това за мене е много болезнен спомен, защото тогава загубих не само баща си, но и онази смътна, ала могъща, глуха и сляпа вяра на младостта, че нищо не може да ѝ се опре, че тя ще надвие всичко и от нищо не ще се откаже. Но в същото време това е много ценен спомен, защото такива моменти правят човека по-силен и го очистват душевно. Мисълта за свят на пълно блаженство може да се породи само в ума на един глупак, защото дори в най-съвършения свят винаги ще стои над човека небето на вселената със загадката на своята безкрайност, а загадката означава безпокойство. И така е много добре, защото тя ни кара да мислим.

После, когато другарите излизаха, за да се разотидат по кабините, Арсениев като че ли случайно ми каза:

— Останете още малко. Ще послушаме радио.

Кимнах с глава. Известно време седяхме на меките кресла, а от високоговорителя, поставен в облицовката на стената, се лееше тиха музика: Чайковски. Когато замлъкна, настъпи такава пълна тишина, каквато на Земята се случва може би само в най-затънтени краища, на море или в планината. Струваше ми се, че в меко осветената неподвижна вътрешност ние се намираме извън времето и пространството. Между звездите на екрана гореше синята искра на Земята. Арсениев ме попита за моята младост: разказах му за дядо си, за първите ми планински пътешествия, за моя роден Кавказ. Той го познаваше много добре; оказа се, че е посетил много върхове, които в спомените ми бяха сякаш моя собственост. Говорихме за шибаните от буря планински гребени, за замръзналите в снега лагери, за отчаяните катерения, когато животът зависи понякога от закрепването на един гвоздей в камъка, за предателския сняг и напречно напластените скали, които се откъртват и подхлъзват при залавяне, и за момента, когато заставаш на последния, най-високия каменен блок на някой връх. Нашият разговор бе изпъстрен с мълчание; разменихме кратки откъслечни изречения, неразбираеми за някой чужд човек. Те събуждаха картини така силни и чисти, че времето, което ни делеше от тях, преставаше да съществува. Стори ми се, че познавам Арсениев от много отдавна. Изведнъж се учудих, че не му знам името. Попитах го.

— Петър — отговори той.

— Вие — сам ли сте? Той се усмихна.

— Не, не съм сам.

— Но аз не искам да кажа за работата ви — продумах: малко смутен от собствената си смелост, — нито за родителите ви.

Той кимна с глава в знак, че разбира.

— Не съм сам — повтори той и ме погледна. — А вие? Може би в тоя миг някое момиче стои в градината и гледа небето, където свети бялата Венера.

Аз мълчах и той изтълкува това като отрицание. После повдигна глава. Малко по малко престана да се усмихва. Проследих погледа му. Той гледаше черния екран с двойната звезда на Земята.

— Това вие още не знаете. Измежду милиардите, които работят, забавляват се, тъгуват, радват се, правят открития, строят къщи и атомни слънца, измежду тълпите от неизброими същества има за мене една. Една, пилоте. Разбирате ли? Една.

ПОЛЕТ В ОБЛАЦИТЕ

Трийсети ден от пътуването. Вчера отминахме астероида Адонис близо до мястото, дето неговата орбита се пресича с орбитата на Венера. От този момент двигателите почнаха да работят. Ние се носим по следите на бягащата пред нас Венера, която навлиза вече в последната си фаза и се очертава на небето като тънък бял сърп. За разлика от учените аз нямам никаква друга работа освен дежурството. В пристъп на отчаяние тая заран разглобих мотора на хеликоптера и с някакво особено вълнение се заех да чистя и без това съвършено чистите му части. После го сглобих, като гледах да употребя при тая работа колкото може повече време. Прочетох вече всички книги по астрономия, които имам в куфара си, проучих и твърде оскъдните за жалост материали относно атмосферата на Венера, в която ще трябва да карам самолета. От всичко прочетено ново беше за мене само това, че с най-големите телескопи могат от време на време да се видят „прозорци“ между облаците: значи и от повърхността на планетата се вижда понякога безоблачното небе. Това ме позарадва, защото сега вече, през петата седмица от пътуването, бях почнал да тъгувам за небесния лазур над Земята. Следобед седях в централата с Осватич. Добър мъж е той, но страшно мълчалив. Никога няма да каже „да“ или „не“, задоволява се със съответното кимване с глава. Той ми даде една снимка на Венера с така нареченото „голямо тъмно петно“ на самия край на диска, което забелязахме завчера. При пълната липса на събития у нас това беше истинска сензация, но и тя ни задоволи само за няколко часа.

Разгледах още веднъж загадъчното петно, което на снимката не е по-голямо от печатарска точка, и излязох в коридора. Там срещнах Солтик, исках да го попитам какво ще стане с нашето земно време и делението на денонощието на ден и нощ, което бяхме запазили чак досега — та нали след качването ще трябва да се съобразяваме с времето на Венера. Обаче забравих да му го кажа, когато той ми съобщи, че утре заран значително ускоряваме полета на космократора. Остават ни още половин милион километра до целта и ще се направи опит за развиване на максимална скорост на ракетата, с което ще спестим почти цели четири дена от пътуването. Много се зарадвах. После, след вечеря, и двамата навигатори ни обясниха редица важни технически причини, които са ги подбудили да вземат това решение, но на мене все ми се струваше, че както всички други, така и те желаеха да съкратят непоносимо удължаващото се чакане.

Трийсет и първи ден от пътуването. От сутринта продължаваха трескавите приготовления. Трябваше да се провери още веднъж прикрепянето на всички предмети в кабините и на припасите в складовите помещения, да се провери състоянието на уредите, да се прегледат и постегнат гъсениците на шасито, скрити в големите отвори под корпуса. Работата вървеше по отдавна приготвения план. Аз се зарових в носовата камера, потънал в работа около самолета, и то до такава степен, че забравих да ида за радиокомюникето в единайсет часа. Когато най-после отидох в централата, всички вече лежаха в креслата. Легнах и закопчах ремъците. Солтик почака още десетина секунди и точно в дванайсет часа включи уреда, който отделяше модераторите от атомния реактор. Шумът на двигателите, досега едва доловим, започна да се усилва с всяка секунда. Както лежах, пред мене беше големият екран на телевизора с белия диск на планетата, а над него редица осветени циферблати. Стрелката на скоростта се измести от заеманото положение. Двигателите свиреха все по-звучно. В техния все по-силен напев нямаше никакво вибриране; частите на конструкцията, корпусът на ракетата и креслата запазваха пълна инертност. Само стрелките на манометрите пълзяха лениво по зелените цифри, всички в една посока, а високият тон на двигателите ставаше все по-мощен, докато гласът им изпълни цялото пространство на централата и самите нас и сякаш се излъчваше от всяка метална частица. В дванайсет часа и осемнайсет минути ние правехме вече около сто километра в секунда, т.е. триста и шестдесет хиляди километра в час. Звездите бяха все така неподвижни, но дискът на Венера, който се намираше право срещу носа, растеше. Отначало той беше светло сребрист и сияеше с големина колкото Луната, после по едно време забелязах неговата изпъкналост. Като надуван бял мехур, той заемаше все по-голямо пространство. Вече само тънка ивица отделяше матовото сияние на краищата му от рамката на екрана. Още минута и той изпълни целия екран. Стрелките на радарните далекомери се придвижваха равномерно в осветените сектори на циферблатите. Все още не долавяхме нищо друго, освен високия напев на двигателите. Докато другите планети, като Луната и Земята, променяха изгледа си при доближаване до тях и разкриваха все нови подробности от повърхността си, Венера светеше все еднакво, като призрачно, загадъчно млечно кълбо.

Полетът при най-голяма скорост траеше по-малко от час. На екрана вече отдавна нямаше небе, само всеобхватна безкрайна белота, която се преливаше тук-таме в сребристи и кремави ленти. По едно време ми се стори, че ракетата лети някъде с премятане. Трябваше да затворя очи, а когато ги отворих, Солтик манипулираше нещо при предиктора. Замайването на главата ми премина. Космократорът престана да се върти около оста си. Същевременно шумът на двигателите отслабна. Ушите ми се изпълниха със звън на празна тишина, в която дочух бавните удари на собственото си сърце.

Сега Солтик дръпна една ръчка и премести креслото си така, че се намери до самия главен телевизионен екран.

— Моля, съобщавайте ми всеки десет секунди височината — обърна се той към мене. Кимнах с глава. Сложил двете си ръце върху ръчките, Солтик се наведе, сякаш искаше да влезе вътре в екрана.

— Деветнайсет хиляди километра — казах аз.

Толкова ни отделяха още от планетата. Под нас се простираха облаци като безкраен светъл океан. Тук-таме те горяха с ослепително отразения слънчев блясък, другаде пък в тях се създаваха временни пролуки и дълбоки отвори. Космократорът възвиваше като вързан за дълго въже камък. Все по-голяма сила ни натискаше към кожените седалища на креслата; в абсолютната тишина ясно чувах отмереното им поскърцване.

— Седемнайсет хиляди.

Хвърлих наклонен поглед към стрелката на скоростта. Сега правехме шестдесет километра в секунда. Ако ракетата навлезе с такава бързина в атмосферата на планетата, би настъпила експлозия. Погледнах Солтик. Наведен, тъмен върху фона на светлия екран, той стоеше неподвижен с ръце на лостовете за управление.

— Шестнайсет хиляди и триста.

Целият хоризонт под нас се залюля, сниши се и като че ли се изправи с краката нагоре. По ракетата пробягна кратко дръпване, което ни хвърли напред. В екрана пламна виолетова мълния и угасна.

— Петнайсет хиляди и осемстотин километра.

Пак удар, по-слаб от предишния, но по-продължителен. Виолетови светкавици изхвърчаха от носа на ракетата и се разклоняваха в пламтяща паяжина, през която прелитаха през частица от секундата. Това бяха кислородно-водородните спирачни ракети.

— Четиринайсет хиляди.

Сега от носа избухваше гръм след гръм и пронизваше целия корпус на космократора. Между глухите тътнежи, взривовете и затихващите експлозии имаше кратки мигове на тишина. Бялата равнина от облаци се простираше под нас наклонено, а космократорът летеше над нея леко наведен. Разбрах, че съгласно класическия закон на астронавтиката започваме да описваме спирала около планетата.

— Дванайсет хиляди и сто километра.

Виждаше се вече вълнообразното движение на облаците.

Те летяха все по-бързо. Горе над нас черно звездно небе, долу — безкрайна млечна равнина, изпъстрена със сенки и блясъци.

— Осем хиляди.

Осем хиляди километра ни отделяха от планетата, с други думи, три четвърти от нейния диаметър. Солтик сви глава между раменете и се наведе още повече. Космократорът изрева и затрепери като обтегната струна. Същевременно хоризонтът направи половин оборот нагоре, легна настрана и се смъкна обратно надолу. Сега влязоха в действие главните двигатели, като намаляваха нашето падане с изхвърляния през носовите душници атомен поток. Техният глас с нищо не напомняше обикновения при пътуването ни напев. Засилени в дългата централна тръба и внезапно спъвани при движението си, газовете образуваха около носа горещ облак, през който космократорът прелиташе като куршум с трепет и шум. Трябваше да викам с всичка сила:

— Хиляда и деветстотин километра.

Облаците ту се съединяваха, ту се раздираха и бягаха назад като пенести вълни на водопад. Върху тяхната равнина, сияеща с матов блясък като бисерна маса, забелязах сянката на ракетата ни, подобна на тънка черта. Тя падаше в отворите, изчезваше в глъбините, за да изскочи след малко над някой осветен от слънцето облак, който приличаше на силно разбит златист крем.

— Шестстотин километра.

Към ударите на спирачните експлозии се присъедини някакъв нов тон. Отначало не можах да го доловя, но след малко той се засили дотолкова, че се отдели от шума на двигателите. Това беше много висок, дори пронизителен звук. Същевременно неподвижните досега стрелки на аеродинамичните удари затрепереха, като че ли през тях премина невидим ток. Пронизителният звук се засилваше и преминаваше в остро съскане. Виеше въздухът около планетата, които нашата ракета пореше.

— Четиристотин и осемдесет.

Облаците се разкъсваха под нас като обтегнати трептящи струни. Тътнежът на спирачните душници намаля. Пак погледнах манометъра: губехме вече космичната скорост и правехме осем километра в секунда. Сгъстената атмосфера оказваше все по-голямо съпротивление на ракетата. Въздухът трептеше сгъстен по краищата на плоскостите и причиняваше вибриране на целия образ в телевизора. Скоростта на космократора намаляваше. Пак загърмяха серии от експлозии. Аеродинамичните манометри, които посочваха гъстотата, налягането и температурата на въздуха, живо раздвижваха стрелките си. Като изстрелян снаряд пред края на летенето си до балистичната крива корабът пореше със съскане пластовете от рядка пара. До самите нас прехвърчаваха разлюлени снежни пера от кондензирани кристалчета и святкаха сребристо под слънчевите лъчи. По-долу облаците се простираха като кълбеста плътна стена. Летяхме срещу нея с ужасна бързина. За миг и екранът изчезна като потънал в гъст пушек.

Цели ята облаци летяха и се разпадаха като уплашени тежки птици. Съобщих на Солтик височината, трийсет километра, а вече бяхме сред облаци. Необикновено високо се издигаха те над Венера. Въздухът беше така гъст, че дори нашата сравнително неголяма скорост предизвикваше страшно виене, което преминаваше от басови трепетливи тонове до най-високо съскане. Видимостта практически беше равна на нула. Ту потъвахме в тъмножълт мрак, ту навлизахме в млечен кипеж, изпълнен с разпръснати дъги. Солтик изключи телевизора и включи радара, но това не помогна много. Насочените надолу снопове от радарни лъчи се натъкваха безпомощно на тресавището от облаци, без да показват топографията на терена. Летяхме слепешката по жирокомпаса, като описвахме големи кръгове около планетата. В кафяво-зеленикавата светлинка, която изпълваше екрана, се показваха неясни очертания на облаците, които се намираха по-долу, а в пролуките между тях — още по-дълбоки пластове, чак до дъното, дето формите се сливаха в мътна сивота.

Пътуването ни се придружаваше непрекъснато от глух шум. От дългото вглеждане в екрана понякога ми се струваше, че под нас се вълнува морска бездна, а шумът на летенето е плясъкът на вълните, които се разбиват. Това впечатление стана след час толкова силно, че трябваше за известно време да откъсна погледа си от екрана. Солтик снишаваше все повече полета. Вече само осем километра ни деляха от повърхността, а видимостта все си оставаше равна на нула. В облаците, както показваха аерометричните уреди, се намираха дребни твърди частици, които поглъщаха радарните вълни. Бях твърде любопитен какво ще направи Солтик, но разбира се, нищо не питах. Първо, обхвана ме разочарование, след това нетърпение и най-после гняв: толкова дълго бях чакал момента, когато ще седна в самолетната кабина, и сега при наближаването му просто се страхувах, че ще се загубя из тия проклети облаци.

Картината в екрана се промени. Солтик преминаваше към все по-къси и все по-силно проникващи радарни вълни. Вълномерът на предавателя посочваше: сантиметър, половин сантиметър, три милиметра… Изведнъж плъзналите по екрана маси се разредиха и изчезнаха. Видях повърхността на Венера. За жалост там нищо не можеше да се различи. Неравностите и възвишенията на терена се преплитаха в лудо бягство назад в някакви разтреперани зеленикавокафяви ивици. Сега Солтик работеше непрекъснато с лостовете и ту включваше двигателите, ту засилваше спирачките, докато скоростта намаля до най-ниската допустима граница. Правехме около триста метра в секунда и летяхме над голяма равнина. Стори ми се, че е обраснала с гъста гора. Широки корони на дървета или на някакви фантастични растения, огромни гъсталаци, млади горички, храсти — всичко това се мяркаше толкова набързо, та нито една подробност не можеше да се долови с поглед. Но когато корабът се сниши до четири хиляди метра, обхвана ме съмнение дали онези фантастични форми са наистина растения. Преди обаче да успея добре да ги разгледам, те изчезнаха. Появиха се плоски, леко наклонени хълмове. Тук-таме облаците не достигаха до самата повърхност на планетата. В една такава пролука посред променливите и бавно понесени облаци се очерта тъмносин облак с черни краища, който рязко изпъкваше със своята неподвижност от океана на околната пара. Това беше планински връх. Теренът се повдигаше. Стрелката на високомера затрептя и достигна седем хиляди метра. Под нас плуваха големи гърбави хълмове, понякога лъсваше блясък, сякаш отразен в лед, и оцъкляха гладки склонове. След това гигантската панорама на скалистите чукари и дълбоките долини потъна в мъгла. Ракетата набираше височина. Девет, десет, единайсет километра. Все по-тънко пееше разреденият въздух, прорязан от носа на космократора. Най-после Солтик се обърна към мене. Той не каза нищо, но в очите му прочетох, че е ударил моят час.

Осватич пое кормилото от Солтик и докато ракетата летеше, потопена в млечната мъгла, ние направихме съвещание. Първата работа беше да се определи точно съставът на атмосферата. Съгласно с предвижданията тя се оказа много, почти два пъти по-дебела от земната. Налягането на височина единайсет километра беше шестстотин и деветдесет милиметра живачен стълб, т.е. почти толкова, колкото е при морското равнище на Земята. Според изследването на химика облаците имат много разнообразен състав. Изглежда, че те образуват няколко наредени един върху друг пластове. Най-горните са съставени от полимеризиран формалдехид и частици от някакво неизвестно вещество, точното проучване на което беше оставено за после. По-долните съдържаха освен формалин малко количество вода. Във въздуха има кислород пет процента, а въглероден двуокис — двайсет и девет. С мъка се простих с тайно подхранваната от мене надежда, че предположенията на учените ще се окажат погрешни и ще можем да се движим из планетата без кислородни скафандри. Тъй като полетът между облаците не даваше точни данни за релефа на терена и затрудняваше изследването на планетата, а при това маневрирането с ракетата при малка височина беше свързано с известен риск, ние решихме да кацнем. На пространство от седем хиляди километра, които прелетяхме, не можеха да се забележат ясни признаци за дейността на разумни същества, но понеже бяхме убедени, че такива положително съществуват на планетата, решихме след кацването да започнем проучвания отначало в малък обсег, като спазваме необходимата бдителност. Денят в тази област щеше да трае още шест земни дни, така че ние имахме достатъчно време. Осватич направи завой с ракетата към една ниска област, която бяхме забелязали преди. Оставаше само да се изследва подробно почвата и да се намери по възможност равно място за кацване. Качих се на горната палуба да се преоблека, а когато се върнах вече със скафандър, всички ме заобиколиха. Не исках да се сбогувам с никого. През тясната шахта отидох заедно със Солтик в носовата камера. Самолетът беше тук на катапулта. Той приличаше на дълга, тясна стоманена капка със силно извити назад криле. Понеже кабината му се затваря херметически, снех каската си, която ограничаваше зрителното поле.

— И така вие нали вече знаете всичко! — каза Солтик. Стиснах здраво ръката му, покачих се на крилото и с един скок се намерих в кабината. Каската сложих под седалката, за да ми бъде всеки миг под ръка, включих лампите и манометрите, още веднъж проверих вентилите на кислородните апарати и през отворите погледнах инженера. Той беше възбуден, но се мъчеше да не показва това…

— Ей сега ще ви изхвърлим — каза той, — но преди това ще проверим още веднъж свръзката.

Знаех, че той я беше проверявал може би сто пъти вече — а последния път същия ден сутринта, но само му се усмихнах. Той излезе. Останах сам. Затворих прозрачния похлупак над главата си, затегнах уплътнителните винтове и натиснах силно с крака педалите. Стрелката на светлия циферблат на секундарника подскачаше. Изведнъж в слушалките се чу леко шумолене и веднага след него гласът на Солтик.

— Е как, чувате ли ме?

— Отлично.

— Сега се намираме на девет хиляди метра; скорост деветстотин и двайсет километра в час. Всичко в ред ли е?

— В ред.

— Тогава можете да включите мотора. А контактът?

— Ето го контакта — отговорих аз, като натиснах копчето за запалването. Рубиновата светлина пламна в зеленикавия полумрак.

— Пилотът готов ли е?

— Готов.

— Внимание!

Чу се оглушителен гърмеж. Капаците на носа се разтвориха и сред пламъка на изхвърлените газове изхвръкнах като снаряд от цевта на оръдие.

В очите ми бухна потоп от светлина. Като плувец, който се бори с водата, съвсем инстинктивно натиснах педалите. Кабината беше оградена с изпъкнали стъкла. Отвсякъде нахлуваше светлина, а аз като муха в капка светъл кехлибар летях с главата напред срещу вълновидните мъгли и облаци. Виенето на раздирания въздух ми запушваше ушите като с памук. Струваше ми се, че похлупакът ще се пръсне, смазан от скоростта. Скоро обаче загубих бързината, която ми беше дала катапулта на космократора, и започнах да летя със собствени сили. Поглеждах сивите, понесени настрана мъгли, когато изведнъж въздухът над мене се изчисти, сякаш някой беше прерязал мъглите със стъклен нож. Същевременно синкава светлина очерта ярко краищата на облаците, чу се гръмко съскане и надолу полетяха струи вода. Разбрах, че много близо над мене лети космократорът, а това явление бяха предизвикали атомните газове от душника. Натиснах педала, за да изведа машината колкото се може по-скоро от опасното съседство; пълната газова струя на ракетата при близък удар можеше да ми откъсне крилата.

— Ало! Как сте, пилоте? Летите ли? — чу се глас в слушалките. Потвърдих и им съобщих курса според жирокомпаса.

— Ние ще обикаляме. Вие можете да слизате надолу.

Освен кълбести мъгли аз не виждах нищо от моята седалка. Но по малкия кръгъл екран на бордния радар постоянно преминаваха контурите на терена отдолу. С бавно, хиляди пъти досега извършвано движение изтеглих машината на крило и почнах да падам като камък. На Земята не би имало нужда да гледам алтиметъра, защото привидната големина на забелязваните долу предмети като пътища или реки при малко повече опит доста добре ориентира. Тук обаче се вглеждах в неговия циферблат и едновременно следях екрана на радароскопа. Когато бързината на падането стана прекалено голяма, отклоних бавно самолета от пикирането. Намирах се в самия таван на облаците и при летежа ту потъвах, ту изплавах от пухкавите им кълба. Долу обаче нямаше нито следа от оная обраснала с гора равнина.

Там се простираха дълги и широки голи планински гребени, които приличаха на замръзнали тъмни вълни. Съобщих това на Солтик.

— Вземете курс един и половина градуса на изток — каза той. — И какво става с вашия пеленг? Той не се чува добре.

Той говореше за радиосигналите, изпращани автоматически от моето радио, благодарение на които в космократора можеха да определят къде се намира самолетът. Думите на инженера ме обезпокоиха малко, защото и аз доста лошо го чувах. Лек пукот смущаваше от време на време приемането. Съгласно препоръката направих завой наляво със самолета и летях под самите облаци, като се мъчех да не губя височина, за да обхвана с поглед по-голямо пространство. Това не беше лесно: всеки десетина секунди попадах в облаци, от които излизах със спущане на машината по-долу. Тази „игра на криеница“ продължи доста дълго.

Предпочитах да не се доверявам на радара, тъй като в екрана се виждаше само сравнително малка част от пространството. Затова търсех грижливо всяко прозорче в облаците, а тъй като на някои места те се спускаха много ниско, все по-често прелитах само няколкостотин метра над възвишенията на терена. Това не беше равнина, но не бяха и планини: нещо като огромни прагове надолу, естествени стъпала на някаква скала, както можех да заключавам по гладката им повърхност. Тези стъпала или по-скоро тераси се простираха по цялото видимо пространство с вълнообразни линии. Помислих, че може би ще се намери някоя доста широка тераса, удобна да кацне на нея космократорът, и няколко минути летях успоредно с тях, но те почнаха да се издигат и пречупват, възправени малко напреки като тестета от огромни разсипани карти за игра. Ето защо възвих назад, Солтик се обади и ме разпита за условията на полета и за видимостта. Отговорих накратко, защото ме беше яд, че не мога да намеря гористата равнина. Все пак гората трябваше някъде да свършва и можеше да се разчита, че там ще има удобно място за кацане. Най-после се отказах да търся из еднообразния, макар и необикновен пейзаж и полетях в права посока. Наскоро между терасовидните стъпала се подаде закръглен нисък земен рът, който пълзеше на изток като грамадна, кротко виеща се гъсеница. „Възможно е там да има някое плоско възвишение“ — помислих си аз, натиснах педала и полетях в тая посока. По-нататък теренът стана малко неясен. По него се стелеше приземна мъгла, над която се издигаше само землистият рът, все по-висок и все по-неравен. Тук-таме от него се отклоняваха вериги от хълмове. Погледнах пред себе си и видях на хоризонта тъмен масив. Това бяха планини. Летях все направо, но по-скоро от любопитство да видя как изглеждат планините в чуждата планета, защото трудно беше да се очаква удобно място за кацване сред дивите скали. Планинските вериги преминаваха във все по-висока и по-стръмна бариера, чийто връх тук-таме плуваше вече в облаци. По-нататъшното летене в тази посока беше безцелно. Реших да се върна. От дясна страна, вече не долу, а почти на височина на самолета, се издигаха изпъкнали закръглени склонове, потънали в стръмни сипеи с чудно светъл, почти бял цвят. Изведнъж бариерата се отвори като каменна двойна врата. Видях черно езеро, в което се оглеждаха облаците, чукарите и проточените към бреговете езиковидни скални сипеи. Дали това наистина беше вода? Вкарах самолета в скалния пролом и започнах да се спускам. Това любопитство можеше да ми струва скъпо, защото — както впрочем можеше и да се предвижда — в пролома имаше вихрено въздушно течение, което ме грабна, хвърли ме нагоре, а после ме увлече надолу с такава сила, та без малко щях да се гмурна в езерото. Трябваше да насоча машината почти отвесно нагоре и да дам пълен газ, за да се измъкна в свободно пространство. За миг бях така близо, че ясно видях трептенето на леките вълни и прозиращите под водата скали на дъното. Все пак постигнах нещо. Открих удобно място за „приземяване“ или по-скоро за приводняване: космократорът можеше да кацне върху езерото. Трябваше само да се намери удобен проход, защото от три страни се надигаха страхотни стръмни скали. Издигнах самолета на три хиляди метра, за да обхвана цялата панорама на планинската местност. Вече от доста време усещах, че нещо се е променило, но отначало не можах да разбера какво. Изведнъж трепнах: в слушалките не се чуваше тихото бръмчене, което доказваше, че са в изправност. Докоснах контакта: той беше включен.

— Ало, инженер Солтик — казах аз. — Инженер Солтик!

Тишина. Завъртях бутона на регулатора. Нещо изтрещя един-два пъти. Внезапно се сипнаха цели серии от продължителен и кратък пукот. Но не, това не беше обикновен пукот, какъвто причиняват електрическите изпразвания, а някакви откъслечни стенания, в които дори се чуваха полумелодични фрази. Завъртях регулатора по-нататък. Гласовете изчезнаха. Пак започнах да викам ракетата. Нямаше отговор. Усилих тока в лампите с риск да ги изгоря. Нямаше резултат. Сега вече не гледах надолу, а се мъчех да запазя спокойствие и проверявах всички проводници. Започнах от ларингофона и едно след друго прегледах всички съединения — всичко беше в ред, в изправност, контролната лампа на антената показваше, че сигналите отиват в пространството, и все пак ракетата не се обаждаше. За миг погледнах надолу, да се ориентирам къде съм, и се затюхках. Намирах се над гористата равнина. Чудновати храсти се простираха като безкрайни възвишения в далечината и изчезваха под ниските облаци, от които се излъчваше силна бяла светлина. Долу прелитаха дивни форми като пера, фестони, гриви, смесваха се топли и студени багри, морскозелена, жълта, почти черна зеленина — наистина това беше необикновена гора. В тоя момент обаче нямах желание да се занимавам с нея по-подробно. Пак се залових с радиото, пак проверявах проводниците — когато изведнъж ми хрумна една мисъл, от която ме побиха ледени тръпки.

Ами ако ракетата е нападната или е загинала в трагична катастрофа и аз съм тук единственият жив човек?

Това силно ме потресе. За кратко време дишах дълбоко и чувствувах как постепенно изчезва отвратителното чувство на страх. После стиснах зъби, погледнах още веднъж разстланата под мене гора и се замислих какво да правя. Имах гориво още за по-малко от два часа полет. Кислородът можеше да ми стигне за много повече време, дори за два дни. С храната беше по-лошо — малко концентрати и два термоса с кафе. Да се въртя из въздуха, докато се изпразнят резервоарите, нямаше смисъл, защото шансът да съзра случайно ракетата в облаците при тая ниска непрогледна пелена беше минимален. Ако ли пък кацнех, бих могъл да поработя около радиото (така мислех, без да си правя илюзия, че това много ще ми помогне) и в случай че ракетата прелети над тая околност, ще дам на другарите знак или ще излетя към тях във въздуха. Това ми се стори най-добър изход от положението. Реших да кацна. Трябваше да намеря подходящо място. Самолетът беше снабден със специални спирачни клапи и му бяха достатъчни за „приземяване“ около петдесет метра сравнително равна повърхност. Спуснах се надолу, след това започнах все повече да се доближавам до терена, докато най-после летях с минимална скорост почти над самите върхове на дърветата. Колко голямо беше учудването ми, когато се убедих, че това съвсем не са били дървета, нито изобщо някакви растения, а високи чудновати формации, но не кристали, нито минерални образувания. Тук-таме дебели плътни жили от черно-зеленикава маса, сякаш облени с глазура, се преплитаха и издигаха нагоре пръстовидни снопчета от огромни игли, на друго място стърчаха наежени кълба, балдахини, коренища, някакви възли от многоцветни скали, леденостуден блясък. Не можеше и да се помисли за кацване тук. Затова продължавах да летя напред с надежда, че мъртвата гора най-после ще се свърши, и увеличих скоростта, като натиснах газовата ръчка до края. Моторът шумеше равномерно и ако не беше фаталното ми положение, щях да се наслаждавам на истински калейдоскоп от многоцветни чупки, които се мяркаха долу и се скриваха под крилете на самолета. Изведнъж слушалките затрещяха и сред потопа от ужасни трясъци дочух гласа на Солтик:

— Пилоте, обади се! Пилоте!

Веднага отговорих, но гласът изчезна. След няколко секунди напрегнато очакване пак дочух гласа на Солтик. Този път той очевидно говореше на някого:

— Не се обажда от двайсет минути.

— Ще продължим ли да обикаляме? — попита втори глас, като че ли на Арсениев.

— Инженере! — извиках аз. — Внимание, космократор!

— Ще обикаляме — отговори Солтик.

Аз пак започнах да говоря, после да викам, но той не ме чуваше. Аз чувах откъслечни думи: той се съветваше с другарите. Погледнах моя пеленгатор, за да видя в каква посока да търся ракетата, но вместо един светещ зъбец видях върху кръглия екран на уреда цял хаос от искри. Това напомняше картините, които се получават при смущение в радарното приемане с помощта на алуминиеви листове. Обхвана ме ярост. Гласът на Солтик почна да отслабва, най-после изчезна съвсем в нарасналото пращене. Докато въртях регулатора, чух за втори път тайнствени плачевни звукове и изведнъж ръката ми се вцепени на ръчката.

— Да не би това да е… радио на жителите на Венера?

Дявол да го вземе, това беше възможно. Откъслечните звукове можеха да бъдат нещо от рода на нашите морзови знаци. Не можах обаче да размишлявам повече върху това, защото далече, на самата граница на хоризонта, се появи скална преграда, проточена от скритото зад хоризонта планинско езеро, което беше останало десетина километра на изток от лявата ми страна.

Районът на мъртвата гора завършваше тук с равна линия, права като стрела. По-нататък се простираше равнина, нагъната тук-таме от невисоки, закръглени възвишения и също така неголеми, плоски вдлъбнатини. Не бих могъл и да мечтая за по-хубаво място за кацване. Доколкото можех да преценя, почвата беше гладка като полиран камък. Над последните редици от мъртвите дървета изключих мотора. Стори ми се, че мъртвата гора е отделена от равнината с тънка тъмна лента като с ров, но трябваше да внимавам в лостовете за управление. Отворих клапите и потеглих ръчката към себе си. Във внезапната тишина крилата на самолета издадоха отслабнал нисък тон. Настъпи мек удар, после втори. Полазих по колелетата. Машината повървя още малко и се спря. Незначително наведена, тя стоеше върху надипления наклон на почвата. Почвата на планетата Венера.

ПИЛОТЪТ

Доста време седях в кабината и се колебаех какво да правя. Още веднъж се наведох над радиоапарата. Регулаторът премина по цялата скала. Всички диапазони мълчаха. От етера не долиташе нито най-малък шум. Вдигнах ръце от тая работа. Извадих изпод седалката каската, сложих я и затегнах грижливо автоматичните скоби. С ръка върху лоста, който отваря похлупака, застанах за миг и силно дръпнах. Стъкленият покрив отхвръкна назад. Проверих още веднъж с поглед малкото тъмнозелено екранче на радароскопа, което светеше вътре в каската, докоснах кранчето на кислородния апарат, прехвърлих единия крак през борда и застанах върху крилото.

Знам, че не ще успея да опиша гледката, която видях. Мога да изброя подробностите, но не ще съумея да предам основния общ тон, който беше причина да усетя от пръв поглед, че това не е Земята. Облаците се движеха бавно, бели, съвсем бели като мляко. И на Земята се виждат подобни, но там има само леки облаци и перести високи пасма, а тук целият небосклон беше покрит с гладка млечна пелена. В ярката светлина се простираше единият хълбок на плоските хълмове и плитките, сухи и с нищо не обрасли тъмнокафяви вдлъбнатини, тук-таме покрити с по-светли петна. На около седемстотин метра отзад, зад опашката на самолета, равнината свършваше като отрязана при мъртвата гора. Тя не беше на същото равнище: на границата имаше толкова висок праг, че над неговия ръб се надвесваха само преплетените корони на мъртвите дървета, които отразяваха светлината. Скочих на земята. Почвата не се огъна под краката ми. Натиснах с подкования си ток: не остана ни най-малка следа. И все пак това съвсем не приличаше на гола скала. Обърнах се гърбом към мъртвата гора. През крилото на самолета виждах все по-далечни равномерни гънки на равнината, а на хоризонта в маранята на жълтеникавата мъгла се издигаха с тъмните си силуети планини.

Пак погледнах в краката си. Извадих от външния джоб на комбинезона си сгъваем нож и ударих с върха му тайнственото вещество. Няколко пъти ножът отскочи, намерих най-после място, дето повърхността беше покрита с малки шупли като вкаменена гладка гъба. Успях да откъртя доста голям къс и го подметнах на ръка. Беше светлокафяв и лек. Лек като… бакелит.

Бакелит! Колко съжалявах, че съм сам! В този момент не мислех, че съм загубил свръзката, нито какво ще стане с мене след няколко часа, а просто исках да има до мене някой от другарите ми, за да споделя с него необикновеното откритие. Още веднъж, но вече с други очи разгледах кафявия пейзаж. В него имаше нещо обезпокоително, но какво. По-рано аз не забелязвах това. Той напомняше… Да, нещо напомняше, но какво. Изведнъж разбрах: всичко наоколо изглеждаше недействително, като огромна театрална декорация голяма колкото една сцена или дори колкото едно поле — това разбирам, но тук се простираха десетки, може би дори стотици квадратни километра бакелит или подобна на него маса — изкуствена пластмаса, от която на Земята се произвежда пресован картон и, писалки. Тук имаше нещо гротескно, а същевременно зловещо.

Все още стоях до самолета и не знаех какво да сторя по-нататък. Направих няколко крачки към мъртвата гора и изведнъж се върнах бързешком, почти бегом, без някаква причина, защото радиото ми беше в скафандъра, така че можех да чуя сигналите на ракетата, ако се обадеше, но… все пак се върнах. Не беше и страхът, който ме накара да направя това, а внезапно чувство на отчужденост, което не можах отведнъж да овладея. Чуждо беше ниското, надвесено бяло небе, което въпреки облаците светеше с толкова силен блясък, чужда беше неподвижността на въздуха, чужда равнината, покрита с плоски хълмове, която издаваше чудноват сух звук при стъпване по нея с обуща…

Седнах на крилото на самолета, въртях в ръце ножа и гледах близкия край на равнината, която се спущаше стръмно към мъртвата гора, и мислех. Ако не вляза във връзка с другарите си в продължение на четиридесет и осем часа, няма да ми стигне въздухът. Тогава ще реша какво да правя със себе си. Засега обаче имам кислород, храна и самолет. Какво ми предстои? Това, което е мой дълг: да проучвам планетата. Е, добре — разсъждавах по-нататък, — но какво ще стане, ако ракетата се появи, когато аз бъда далече от самолета? Преди да изтичам при него, тя ще изчезне в облаците и ще пропадне може би последният шанс за спасяване. Тогава да седя ли върху крилото на самолета и да чакам спасение? Моят шеф в Централната въздухоплавателна служба си имаше любим въпрос, който обикновено задаваше на новодошлите: Какво трябва да прави пилотът в случай на принудително кацване на безлюдно място, в планина или пустиня? — Всичко, което е възможно — звучеше отговорът. — А после, ако това не стига? — После онова, което е невъзможно! — Това звучи може би малко просташки и наивно, но един мой колега се спаси от пясъците, дето се бе разбил пощенският самолет, като вървял пеш пет дена, без да глътне капка вода въпреки твърдението на учените, че човек умира без вода по-рано. Когато го питали какво е мислел през време на ходенето, той цитирал думите на нашия шеф.

Аз си припомних тази история тъкмо навреме. Трябваше да се вземат под внимание различните фактори — най-важен беше фактът, че планетата е обитавана. Не е ли голямо лекомислие — да се остави самолетът без надзор? Естествено, че е лекомислие, но какво друго да се прави? Покачих се още веднъж на крилото, взех от кабината малка лъчепръскачка, конусообразен апарат с широка дръжка, метнах го през рамо и тръгнах към края на равнината. След малко се намерих на брега и.

Долу се възвисяваше мъртвата гора, която тук-таме достигаше с върховете си до моето равнище. Погледът блуждаеше по храстите с дълги лъскави израстъци, по конусовидните сталагмити, някакви полупрозрачни материи, разхвърляни на големи кълба като преплетени змии, по грапавите висулки с настръхнали бодли, които приличаха на огромни корали и полипи. Това бяха сякаш ледени цветя, които студът рисува по стъклата, обагрени с всички цветове на дъгата. Техните върхове, които преливаха светлината, правеха впечатление на развълнувана морска повърхност. След известно време забелязах, че всичко това не беше разхвърляно съвсем хаотично. Тук-таме се забелязваше някакъв ред в тяхното разместване. Близо до моя наблюдателен пункт краят на равнината се повдигаше с няколко метра. Покачих се на отрязания от едната страна хълм, за да обхвана с поглед по-голямо пространство. Около триста метра от мене в дълбочината на мъртвата гора имаше обширна вдлъбнатина. Минералните храсти, които я заобикаляха, бяха по-ниски от другите и имаха по-закръглени форми. Самият център на вдлъбнатината изглеждаше съвсем гладък и заобиколен от пръстеновиден ръб, но не можех да констатирам това с абсолютна сигурност, защото го закриваха отчасти върховете на по-близките „дървета“. Затова пък виждах ясно, че колкото по-далече стига погледът ми от това място, толкова по-високи и с по-остри клони са мъртвите дървета. Реших да сляза долу и да го разгледам отблизо. Прагът, с който завършваше равнината, се спускаше навсякъде отвесно. От равнището на мъртвата гора ме деляха не повече от четири метра. Поколебах се. Точно под мене стояха кристалните изваяния и издаваха чист неподвижен блясък. Любопитството надделя. В последния момент, когато се спуснах по ръце по стръмната стена, мина ми през ума дали конструкторите на скафандрите са предвидили възможността да се скача с тях. Подскочих леко и полетях надолу. Паднах по ръце и крака, силно приклекнал. Обърнах се гърбом към стената на прага. Пред мене стоеше мъртвата гора.

Тя изглеждаше сега по-иначе, отколкото гледана отвисоко. Наистина имаше нещо като стъкловидни дънери, разклонени нагоре с остри израстъци. Горе и долу близо над главата ми и до самата почва стърчаха игли, обсипани с по-дребни иглички като с листа, или рога и във всички трептяха и блестяха цветовете на дъгата.

Преди да сляза, бях насочил жирокомпаса към вдлъбнатината, която се виждаше надалече. Сега проверих посоката и тръгнах навътре в гората, като пристъпвах с мъка из гъсталака от пращящи с пронизителен трясък отломъци. Подкованите ми обуща разчупваха „четки“ от виолетови кристали. Дънерите на мъртвите дървета имаха витловиден строеж, сякаш бяха оплетени от дебели стъклени въжета. Всички се виеха надясно. Мъчех се да спазвам посоката, но това не беше лесно. На всеки десетина крачки поглеждах компаса. Няколко пъти загазвах в преплетени редици от високи „еленови рога“ и трябваше да избирам друг път. Обикалях и се въртях, докато все пак се доближих до целта; в това ме убеждаваха все по-честите закръглени и отчасти стопени форми на минералните дървета. Все по-редки ставаха шиповете, иглите и кристалните мечове, замръзнали фонтани с опрени в земята ледени струи, дебели колкото мъжка ръка. Провирах се между тях и примижавах от силните блясъци, от внезапните искри, които светваха и угасваха. В гъсталака просияваха с брилянтно трептене сини, жълти, лилави и алени цветове. Често пъти някоя изпъкнала повърхност, която светеше отдалече като чисто сребро, при доближаване угасваше и ставаше матова, сякаш посипана с пепел. По едно време се залостих в един тесен прелез между клоните на замръзналия водоскок. Дръпнах се и преградата се пречупи с толкова силен трясък, та се уплаших. Стори ми се, че се е пукнал похлупакът на каската.

По-нататък дънерите ставаха все по-плоски, наведени към земята, и се съединяваха помежду си с издадени на всички страни корони, сякаш бяха смачкани от невидима сила. От доста време пред очите ми святкаха червени блясъци. Сред грамадния изблик на цветове отвред отначало не обърнах внимание на това, като смятах, че се пречупват в стъкленото прозорче на каската светлини отвън, но изведнъж червеният блясък се засили и аз видях, че той блика от вътрешността на каската. Над екрана на радара се намира матова топка, показател на апарата, чувствителен към радиоактивно излъчване. На Земята ние влязохме със скафандрите в камера за опити, в средата на която се намираше съд с доста голямо количество от силно радиоактивен елемент. Когато се доближавахме до него, в средата на матовата топчица започваше да свети червена точка и растеше все повече като раздухано въгленче, колкото по-близо бяхме до източника на лъчите. Сега показателят не светеше, а пламтеше като огромно кърваво око и изпълваше вътрешността на каската с разсеяна червенина. Спрях се. Блясъкът стана толкова силен, че затрудняваше гледането през прозорчето на каската. Тук излъчването беше извънредно голямо, трябваше да се изтегля колкото може по-скоро от опасното място. Направих няколко крачки настрани с наведена глава под увисналите сталактити. Червеният блясък намаля. Тръгнах по-нататък и прескачах оплетените като корени жили на светещата маса. Той пак се засили. В джоба си имах ръчен индикатор за радиоактивността, подобен на малко пистолетче със самосветеща скала на мястото, където обикновеният пистолет има спусък. Подигнах цевта на уреда. Мъртвата гора не беше така идилично място, както можеше да изглежда отдалече. Стрелката на апарата играеше като бясна, прелиташе до края на скалата и се удряше с такава сила, сякаш искаше да счупи винта, който я задържаше.

Ставаше ми все по-горещо, от челото ми течеше пот; причина за това не беше нервното ми състояние, защото термометърът показваше 68°С. Всъщност трябваше да се откажа от по-нататъшния си път. Да продължавам да вървя при тези условия можеше да ми струва скъпо. Знаех, че комбинезонът ми е напоен с вещество, което поглъща радиацията, но той беше прекалено тънък и не представлява сериозна преграда за нея. Тук трябваше да се дойде със специално облекло, много по-тежко, бронирано с камексова ламарина. Ние имахме такива в космократора. Когато помислих за това, хрумна ми мисълта, че може би никога вече няма да видя космократора, и затова все пак заслужава да продължа пътя. Въртях се наоколо и насочвах цевта на уреда пред себе си. Радиацията нарастваше и намаляваше на скокове. Забелязах, че е най-силна, когато обръщам уреда към синкавите стъклени дънери, по-дебели и по-големи от другите. Те стърчаха далеко един от друг, така че наведнъж обхващах с поглед най-много два. Доближих се до един дънер. Той съвсем не беше прозрачен, както ми се струваше отначало. Тая илюзия се получаваше затова, че по повърхността му се оглеждаха разкривени и разтеглени картини от околната среда. Когато доближих глава до него, червената светлина вътре в каската запламтя внезапно, сякаш някакво живо същество ме предупреждаваше от опасност. Вътре в дънера под прозрачния слой минаваше тънка лента или по-скоро цилиндрична ивица с неопределен цвят, която в зависимост от посоката на погледа ту ставаше черно-червеникава, ту сребърна като въздушен мехур под вода.

Отдръпнах се бързо от това място. Червената топчица бавно угасваше и блясъкът и ставаше тъмно рубинов. Сега вече знаех от какво да се предпазвам и тръгнах според определения азимут, като се мъчех да заобикалям отдалече синкавите дънери. Те скоро изчезнаха, но моят „пистолет“, по-чувствителен от червената лампичка, все показваше, че цялата почва лъчеизпуска, макар и по-слабо. Не е толкова опасна силата на радиацията, колкото времетраенето на излъчването, на което е подложен организмът. Затова дискът на уреда има скала, разделена на единици време. От нея разбрах, че в терена, през който минавах, мога да остана, без да се излагам на лоши последици най-много половин час. Затова ускорих крачките и скоро застанах пред една плетеница от форми, които не приличаха на нищо, срещано до тоя момент.

Минералът се разливаше в проточени като пръсти стръмни възвишения, покрити с огромни мехури и топки. Струва ми се, че така трябва да изглежда сапунената пяна под силно увеличително стъкло. Чудноватостта на тази маса се увеличаваше още и от това, че в нейната вътрешност бяха впити грамадно множество сребърни топчици. Навярно така би изглеждал роят от насекоми, залени при летежа си от вълна течен кехлибар. Опитах да се покатеря по една стъклена издатина, но веднага се подхлъзнах. За миг имах чувството, че се намирам в приказна страна: рицар пред стъклена планина. Тръгнах успоредно с преградата. Тук-таме тя приличаше на замръзнала вълна в открито море — това впечатление усилваше разчорленият и кичест гребен. Достъпът до самата стена на „вълната“ затрудняваха цели валма от нещо като стъклени октоподи, съединени с увисналите си във въздуха пипала, които тук-таме бяха съборени и покриваха почвата с изпъкнали отломъци. Опитах се да счупя един голям мехур върху, склона, като го ритнах с подкованата си обувка. Той се пукна, но когато поставих крака си на нащърбената повърхност и се повдигнах, остатъкът от черупката му се разпадна под мене на дребни късчета и аз обратно се намерих долу. Повторих същото на друго място със същия резултат, при което острите отломъци без малко не ми разрязаха комбинезона. Отказах се от опитите, продължих пътя си и завих на изток, както показваше компасът, защото прозрачната преграда описваше голяма дъга. Скоро застанах пред един тесен като комин отвор в скалите на стъклената стена.

В дълбочината му светеха неизброими милиарди от потънали в него сребърни топчици. Учуден от необикновената гледка, доближих очи до отвесната повърхност на отвора — като че ли огромна пукнатина в ледник — и се вцепених: от другата страна се подаваше тъмно чудовище с остра глава и уши, подобни на прилепови криле. Останалата част от тялото му се губеше в мътен облак. Отдръпнах се и видях, че това беше собственото ми отражение, обезформено от кривата повърхност.

Започнах да търся къде да се хвана. С най-голямо усилие, като използвах всяка пукнатина, аз се покатерих на издутата стена. Все повече ме измъчваше непоносимата горещина. Не помагаше много вшитият в комбинезона електрически уред за разхлаждане, който бях включил още преди това. Крепях се на пръсти и с широко разтворени ръце търсех да намеря къде да се хвана. Учудваше ме все по-силното биене на сърцето; пулсът удряше все по-силно, по-силно и по-силно… Но това не беше пулсът!

С един скок се намерих долу. Без да обръщам внимание на хлъзгащите се под обувките ми отломъци, тичах и търсех място, от което да видя цялото небе. Високо светлее чистата млечна пелена на облаците. Някакво проточено бучене се издига, расте, приближава се. Между пластовете от облаци се очертава като риба закръглена дълга форма: космократорът!

Викам, крещя в микрофона и същевременно търча към равнината, към самолета! Блъскам се до болка о вкаменените дървета, падам на колене, ставам и пак викам ракетата. Бученето се променя. Ракетата навежда нос и прави завой. Тя започва да описва тясна спирала. Нейният корпус, тъмен на белия фон, се увеличава. Иззад кормилото избухва огнен стълб, по-светъл от облаците. Скачам от един дънер на друг, тичам по чудновати стъклени мостчета, прехвърлям се през неподвижни светли отломъци, а еднообразният шум на двигателите отгоре нараства, преминава в оглушителен вой и пак се отдалечава, притихва. Ракетата все обикаля, като слиза на опасно ниска височина. Не гледам към нея, защото трябва да отбягвам кристалите, наежени във въздуха като саби. Изведнъж пътя ми прегражда гъсталак от стъклени жили, опитвам се да го прескоча и се подхлъзвам, пот тече по очите ми, не мога вече да поемам дъх, за да викам в микрофона — някаква скална буца се измества изпод краката ми, губя равновесие и падам.

Скачам на крака като побъркан, искам да се хвърля слепешком върху спънката, когато до самото ми ухо се чува тих ироничен глас:

— Спокойно… пилоте!

Това не е гласът на радиото. Това е вътрешен глас, от който изведнъж изтръпвам. Тук няма път. Трябва да се върна. Пак започвам да тичам и чувам как шумът на двигателите отслабва. Обръщам се и спирам. Ракетата изчезва сред облаците като видение, шумът на двигателите преминава в тъпо бучене, все по-тихо и по-отдалечено, още миг — и вече не долита до мене никакъв звук, никакъв шум, само ускореното ми дишане се засилва в металната вътрешност на каската, слушалките все мълчат, а наоколо светят с най-прекрасни цветове сините, златните и малиновите кристали и царува тишина, абсолютна тишина…

Сядам на един плосък отломък от скалата и чакам. Чакам пет минути, десет, петнайсет. Облаците плуват все в същата посока. От напрегнатото вглеждане в ярката им белота очите ми се обливат със сълзи, които се стичат по лицето ми и са предизвикани не само от силния блясък…

— Това е край — мисля си аз и незабавно ми отговаря същият глас както преди:

— Дори и така да е, та какво от това?

— Добре!

Стискам зъби, ставам и тръгвам. Спирам се, за да погледна жирокомпаса. Объркал съм се при това лудо тичане. Радиоактивността тук е малко по-слаба, отколкото до стъклената бариера — само червената точка свети в матовата топчица. Оглеждам се наоколо. Намирам се сред високи храстообразни кристали. Единият от тях е наведен настрани и на неговата равна грапава повърхност между виолетово кървавите му краища се намира сребърна топчица като онези, които видях по-рано, потънали в дълбочината на стъклената скала. Впивам очи в нея. Тя изглежда като излята от сребро, малко сплесната топчица, не по-голяма от грахово зърно. Обърна ми вниманието, защото не лежеше на повърхността на кристалния храст, а беше като че ли увиснала няколко милиметра над нея. Приближавам се и спирам като вцепенен. Сребърното зрънце трепна. Обръща се към мене със заострения си край, в който святка искрица — не, това не е искрица, оттам се подава тънка като косъм жичка. Същевременно в моите слушалки се чува пресеклив кратък звук. Със затаен дъх се вглеждам в сребърната трохичка. Тя стои на едва забележима спиралка, която ту се удължава, ту се скъсява. Това движение става все по-живо. Отдръпвам се инстинктивно. Животинката сякаш сяда на камъка. Доближавам се — и тя се движи, а в слушалките прозвучава висок тон.

„И все пак онези са имали право — преминава ми през ума сред поток от безредно объркани мисли. — Метални мравки! Метални мравки!“

Протегнах ръка, за да хвана животинчето, и спрях. Та нали въпреки малките си размери това е едно от ония същества, които преди осемдесет години са построили междупланетна ракета. Може би то ще се защищава — например с някакво смъртоносно лъчеизпускане. Погледнах показателя за радиоактивността. Излъчването не се увеличаваше. Почнах да обикалям животинчето от всички страни и забелязах нещо много чудно. Колчем отвръщах глава от него, то замираше и оставаше неподвижно като капка изстинал метал. А когато го гледах направо, почваше да потрепва, обръщаше се към мене с острия си край, от който се подаваше жичката, а в слушалките се чуваха пресекливи звукове. Повтаряха се все същите. Какво означаваше това. Искаше ли то да ми съобщи нещо по тоя начин? А ония, замръзнали в стъклената маса, дали бяха мъртви? Стоях съвсем безпомощен. Защо сега нямаше до мене някой от другарите ми! Ярост ме обземаше от това, че нищо не разбирам. Извадих ножче и го сложих до самата животинка. Стори ми се, че тя не му обръща никакво внимание. Възвих глава и хвърлих поглед с крайчеца на окото си. Тя се вдърви. Отдалечих се няколко крачки. Нито трепна. Започнах да се приближавам и не я изпусках от погледа си. Тя подаде напред светещата жичка, спиралките трепнаха и в слушалките се чу звук.

— Дявол да го вземе!

Протегнах ръка — писъкът в слушалките се усили. Въпреки това я хванах с пръсти. Нищо не стана. Държах я до самото стъкло на каската: тонът в слушалките се повиши. Дали не изразяваше така недоволството си?

Извадих от джоба си плоска метална кутия и хвърлих животинчето вътре. То издрънча. Явно е, че беше от метал. Захлупих капака. Писъкът в слушалките веднага спря — това поне разбрах: металните стени на кутията не пропускаха електромагнитните вълни. С чувството, че нося в джоба си нещо като заредена бомба със закъснител, тръгнах обратно. След двайсет минути бях при самолета. Преди всичко седнах при радиоприемника. Етерът обаче мълчеше — долиташе само пукот отблизо. От кацването ми бяха изминали четири часа. Бях гладен. Седнах в кабината и исках вече да я затворя, когато изпитах желание да погледна още веднъж жителя на Венера. Отворих кутията. Щом надзърнах вътре, животинчето трепна и както по-рано подаде напред жичката, а в слушалките зазвучаха пресекливите сигнали. Не зная добре защо (това е момент от спомените ми, от който се срамувам), но изгубих желание да се храня, така да се каже „пред очите му“. Сложих кутията върху крилото на самолета, затворих се в кабината и след като я прочистих от отровната атмосфера чрез издухване със сгъстен кислород от бутилка, почнах да се храня. Ядох спокойно, когато от далечината се чу бавен тон, който се носеше ту по-ясно, ту стихваше. Долиташе от значителна височина. Да, това беше космократорът…

Отместих от коленете си отворения пакет, погледнах нагоре и същевременно включих контакта. Моторът веднага се запали. Не виждах нищо, но равномерното бучене се засилваше с всяка секунда. Изведнъж ослепителнобелият покрив на облаците се разтваря и на неговия фон се показва ракетата. Викам в микрофона и давам пълен газ. Струва ми се, че изтече безкрайно много време, а самолетът все още не се откъсва от земята. Най-после! Издигам се нагоре, колкото мога по-отвесно, на косъм да изпадна в тирбушон. Въпреки това, преди да съм взел височина, космократорът, който беше прелетял отстрани, е вече далеч. Още миг и ще изчезне в облаците. С разширени очи се вглеждам в ракетата. Тя описва по небето права линия. Облаците се кълбят и въртят, попаднали под струите на изхвърлените газове. В слушалките все още се чува само слаб пукот. Конвулсивно стискам с ръце лостовете. Моторът прави всички усилия. Напразно. Космократорът става все по-малък, изчезва в млечните кълба пара, още веднъж се мярва тъмно през облаците и изчезва. Почти в същия миг в слушалките се чува звук, какъвто издава отпусната метална пружина, и изведнъж в ушите ми нахлува поток от гласове. Кратки, прекъсвани сигнали на ракетата, бръмченето на тока и гласът на Солтик, така ясен и чист, като че ли ми говори от две крачки разстояние.

— От коя страна излъчването е по-малко?

— От лявата — отговаря Арсениев. — На около осем километра.

— Инженер Солтик! — викам така силно, та чак ми кънти в ушите. — Внимание, космократор!

— Ето го, ето го! — вика Арсениев. По-близкият глас на Солтик изпълва цялата ми кабина:

— Пилоте! Чувам ви. Пилоте, какво става с вас?

— Всичко е в ред.

Изпитвам внезапно облекчение. Трябва да се овладея, за да добавя:

— Аз съм на две хиляди метра. Следвам ви.

И с тон по възможност безразличен съобщавам:

— Открих доста хубаво място за кацване.

— Кой ви гледа мястото за кацване! — вика Солтик. — Човече, къде се дянахте?!

В първия миг аз не зная какво да отговоря, но и той преминава на официален тон:

— Да ви съобщя ли курса?

— Няма нужда, летя по вашия пеленг.

— Слушайте, пилоте — вика Солтик, като че ли си е спомнил изведнъж нещо важно, — гледайте жирокомпаса! Вие сте около шест километра зад нас — да не превишите случайно осмия градус. По-добре е да се държите по-далече, отколкото половин минута на изток.

— Защо?

— Там е проклетата радиоактивна гора.

— Радиоактивната гора ли? — повтарям и гледам компаса си. — Че какво от това?

— Тя гаси радиовълните.

— Гаси вълните ли…?

Иде ми да се плесна здравата по челото. Ех, че съм бил идиот. Та нали над гората трябва да има дебел пласт йонизиран въздух. Естествено, че цялото това пространство е недостъпно за радиовълните. А аз, глупак с глупак, не помислих за това. Глупак! Глупак! — повтарям си и в същото време питам Солтик:

— Защо по-рано се въртяхте над гората. Около час, може би час и половина по-рано.

— Видяхте ли ни? — вика Солтик. — Значи били сте там?! Нали казах? — обръща се той към някого. После пак продължава към мене: — Чувах пеленга на самолета, когато прелитахме оттам. Виках ви, въртяхме се четвърт час, не приемането там е лошо, нищо не се чуваше и помислих, че съм сгрешил.

— Не сте сгрешили… — казвам по-тихо, сякаш сам на себе си. Сега вече всичко разбирам. През цялото време бордовото радио на самолета е предавало автоматични сигнали, също и тогава, когато скитах из мъртвата гора, а понеже самолетът стоеше наблизо, навярно на границата на йонизираната зона, Солтик е чул сигналите и затова ракетата се въртеше над равнината… Само едно не е ясно…

— Видяхте ли самолета? — питам аз.

— Не. Вие кацахте ли?

— Да.

Това е чудно. Летяха на някакви пет хиляди метра и не са забелязали машината? Изведнъж хвърлям поглед върху крилете и всичко ми става ясно. Някакъв инженер-умник наредил да боядисат корпуса и крилете със светлокафяв цвят, като оправдаваше това с дълбоко научни разсъждения за свойствата на атмосферата на Венера, поглъщането, излъчването и т.н.… Машината така се бе сляла с цвета на почвата, че не можеше да бъде забелязана от височината.

— А и в пеленгатора ли нищо не се виждаше? — питам по-нататък. — Смущения, нали?

— Да.

Сега трябва да внимаваме, защото по средата на екрана се появява светло кръгче. То означава, че съм вече близо до ракетата. Самолетът не може да влезе в нея по същия път, по който е излетял.

Солтик пак заговори:

— Виждате ли ни, пилоте?

— Не — отговарям аз и напрягам зрението си, но наоколо се кълбят само млечни мъгли.

— Преминете тогава към радара. Как се чувствате?

— Много добре.

Върху екрана на радароскопа наскоро се появява умалено дълго вретено, Солтик пак се обажда:

— Започвам да предавам: осем, петнайсет.

— Осем, петнайсет — повтарям и леко натискам ръчката на газа, като едновременно издигам машината нагоре. Стремя се да задържам образа на ракетата в пресечката на белите линии в радароскопа. Самолетът и ракетата трябва да се приближат на разстояние поне петнайсет метра — задача доста лесна, трябва само човек да се ръководи точно от показанията на уредите.

— Шест, шест.

— Шест, шест — повтарям. Само минута и облакът над мене потъмнява. Откъсвам очи от ненужния вече радароскоп. От бялата глъбина се подава корпусът на ракетата!

— Виждам ви! — викам аз и проверявам показанията на уредите.

— Един, осем.

— Да, един, осем — отговаря Солтик. — Внимание! Преминаваме към „ПГ“!

„ПГ“ — означава „помощно гориво“. Когато самолетът се прибира, ракетата не работи с атомни двигатели, понеже при несполучлива маневра той може да попадне в струята от изхвърляни газове, което се равнява на катастрофа. Затова тогава се употребяват помощни горива — смес от водород и кислород.

Шумът на ракетните двигатели се променя. Равномерното бучене преминава във висок резлив тон: вият компресорите на турбореакторите. Внимателно повдигам нагоре дръжката на кормилото. Огромният изпъкнал корем на космократора хвърля вече върху мене своята студена сянка.

— Шест десети.

— Да, шест десети.

Сега посоката и скоростта на двата плавателни съда трябва да съвпаднат с най-голяма точност. Напрегнато следя стрелката на манометъра, която се връща назад, и милиметър след милиметър придвижвам газовата ръчка.

— Нула! Внимание, нула!

— Да, нула.

Космократорът виси точно над мене. Струва ми се, че ако протегна ръка, ще докосна тъмно сребърните плочи на неговата броня. Чува се глух звук. Падат настрани капаците, разкрива се вътрешността и самолетът, притеглен от магнитното поле, полита нагоре. В момента, когато внезапният мрак замества дневната светлина, аз изключвам мотора. Капаците се затварят с трясък. Още един удар на метал о метал — еластичните опори поемат на себе си тежестта на машината. Чувам пронизително съскане на сгъстен въздух, който издухва от шлюза отровната атмосфера на планетата. После всичко стихва и лампите светват със спокоен блясък.

ПРАВИЛОТО НА ТИРБУШОНА

За по-малко от час ракетата се намери над езерото. Спуснахме се надолу, а планините станаха все по-големи и по-високи, водата все по-просторна. Нейната тъмна повърхност се развълнува изведнъж от огъня на атомните газове и космократорът поплава няколкостотин метра, като оставяше след себе си бяла пенлива следа, и спря, леко разлюляван от вълните.

Когато двигателите млъкнаха, Арсениев ме повика в общата кабина да направя доклад за полета си. Бях уверен, че моето откритие ще даде насока на по-нататъшните изследвания, незабавно ще тръгнем към мъртвата гора, за да търсим металните мравки. За жалост малкият си пленник бях загубил от разсеяност: вятърът, образуван в момента на излитането, го е духнал заедно с кутията от крилото на самолета.

Когато завърших разказа си, настъпи кратка тишина, но Арсениев я прекъсна.

— Вие ме разочаровахте. Недейте смята, че цялото приключение е завършило добре. Дано да е така, обаче знаем ли колко радиация е погълнал вашият организъм. Екскурзията ви вътре в мъртвата гора е нещо повече от лекомислие: тя е провинение. Към мотивите за постъпката си вие включвате и този, който нямате право да включите: собствената си смърт. Искали сте да задоволите любопитството си, без да обръщате внимание на опасността, че след тези няколко часа, които прекарахте сам, сте били вече обречен на неизбежна гибел. Това, което направихте, е доказателство за смелост, но смелост неподкрепена от разсъдък не струва много.

Ако всеки от нас почне да прави хаотични търсения на своя глава, експедицията ни ще завърши лошо… Имате ли нещо да кажете?

— Не.

— Казах всичко това в присъствие на другарите — продължи Арсениев по-меко, — за да не правим и в бъдеще такива грешки. На нас ни е позволено да рискуваме само в случай на необходимост; ако се появи такава, бъдете сигурни, че ще изисквам всичко както от вас, така и от себе си.

Да. Повече няма да говорим за това. Сега искам да чуя предложения на всички ви какво да правим.

— Ние сме в положение на човек — заговори Лао Чу, — пред когото се разкрива книга, написана на непознат език. Подозирам, че освен това тя сее отворила някъде по средата, и то обърната нагоре. Докато не знаем кое е същественото и кое случайното, кое е главното и кое е без значение, има опасност да ни подведат случайните открития и лъжливите хипотези. Затова предлагам съвсем да не се занимаваме с въпроса, дали откритите от Смит същества са метални насекоми, или не, а ако са — дали те са главните жители на планетата, но да пристъпим към проучването на околността близо до космократора, като изработим карта на езерото и си създадем оперативна база за по-далечни походи. Не искам да налагам на никого моето убеждение, но смятам, че трябва да събираме колкото се може повече факти и да не бързаме с тяхното тълкуване.

— С една дума, hypotheses non fingere[1] — каза Чандрасекар.

— Да — отговори китаецът. — Нека нашите проучвания да започнат от този велик принцип на Нютон.

Изминаха четири дни в непрекъсната работа. Всяка заран се издигах с хеликоптери във въздуха, за да направя фотограмометрични снимки и теодолитни измервания. След завръщането нареждахме със Солтик промитите вече снимки на авиационната стереоскопска карта и нанасяхме върху картографични мрежи топографията на терена. Така бе изработена карта на околността с диаметър шестдесет километра. В това време втората оперативна група, в която влизаха Райнер и Осватич, правеше геоложко проучване на терена. За тая цел слагаха в крайбрежните скали взривове и ги подпалваха. Когато веднъж висях в кабината на хеликоптера над един връх, който беше основа на триангулационен триъгълник, долу котловината гърмеше като ковачница на циклопи. Под булото на мъглите се носеха гърмежите от експлозиите. Учените предизвикваха изкуствено земетресение на почвата, отбелязваха сеизмичните вълни с помощта на чувствителни уреди и проучваха строежа на дълбоките пластове на скалата.

Арсениев и Лао Чу плаваха с моторна лодка по езерото и изследваха строежа на дъното с ултразвукова сонда. Всичките работи бяха много затруднени от мъглата, над която се издигаха само най-високите скални стени. Физиците се опитваха да я разпръснат с помощта на радиоактивни вълни. Снопове от лъчи йонизираха парата, която падаше като ситен топъл дъжд, но не минаваха и двайсет минути и нови кълба изпълваха пространството. На втория ден Арсениев и Осватич, докато плаваха по езерото, забелязаха, че сондата дава на някои места двойни показания. Апаратът праща в дълбочината на водата звукови вълни, които се отразяват в дъното и се завръщат, а въз основа на времето между изпратения импулс и ехото се изчислява дълбочината. На някои места ехото беше обезформено като че ли от двойно отразяване. Подробното изследване показа, че над самото дъно на езерото има дълъг, увиснал във водата предмет с форма на голяма тръба. Диаметърът и определяха на пет-шест метра. Тръбата вървеше право на североизток, достигаше брега, влизаше в него на дълбочина до шестдесет метра, пробиваше скалния масив под пролома, през който бях вкарал самолета си по време на първия ми разузнавателен полет, и продължаваше под равнината. Учените проследиха обратната посока на тръбата и достигнаха до другия край на езерото. Изгледът му беше особен. Вместо огромните сиво-бели скали, които покриваха навсякъде бреговете, над водата се издигаше черен, изпъкнал насип, който напомняше хълбок на обърнат кораб. Под стъпките на подкованите обуща той издаваше звучни кратки тътнежи. Повърхностният анализ показа, че това са железни залежи, покрити с пластове от люспеста ръжда. Извикаха ме с хеликоптера; с помощта на радароскопа и индукционния апарат определих границите на желязното находище. Без да надминава никъде дебелината от четири метра, то се простираше на една повърхност от шест квадратни километра. Неговите неравни, като че ли накъсани краища опираха в порутените скали. Оставих хеликоптера върху водата и взех участие в изследването на желязната обвивка. Сондите показваха, че тя завършва с остра линия няколко метра под повърхността на водата. По-нататък звуковото ехо беше обезформено и неясно. Тъй като с нашите скафандри можем еднакво добре да стоим на суша и под вода, аз се опитах да вляза под водата. Тя беше много топла. Хлъзгайки се по гладкия издут бряг, аз се спуснах на около пет метра дълбочина. Толкова дълбоко достигаше железният пласт. По-долу имаше много дребен тъмен чакъл. Опитах се да подкопая с ръце железния край, за да се убедя колко е дебел, но макар че изрових половин метър яма, не достигнах до края. По-нататък дълбочината се увеличаваше. Когато светлината се превърна вече в тъмнозелен здрач ударих с ръце твърда изпъкналост. Желязото тук имаше форма на отвесни топчести шипове, които стърчаха от невидимото дъно. Изглеждаше, като че ли във водата е бил излян разтопен метал и там се е втвърдил.

Щом излязох на брега, Арсениев ме извика по радиосигнала на палубата на ракетата. Когато кацнах с хеликоптера върху гърба ѝ, появиха се Арсениев и Лао Чу с метални скафандри, които предпазват от радиация. Трябваше да ги откарам в Мъртвата гора. Попитах дали мога и аз да взема камексов скафандър, но Арсениев отговори, че те ще отидат сами. Не ми оставаше нищо друго, освен да запаля мотора. Летенето стана без пречки, спазването на насоката беше улеснено от радиосигналите от ракетата, които ме връщаха към правилния курс всеки път, щом се отклонявах от него. След три четвърти час се показа светло маслинената широка плоскост на края на Мъртвата гора. Кацнах близо до прага, с който завършва равнината. Учените взеха апаратите и заряда от фулгурит и се отдалечиха, а аз останах сам.

Работата през последните дни се водеше така подробно и методично, като че ли ставаше не на чужда планета, а в някой най-обикновен кът на Земята. Учените отминаваха мълчаливо и най-чудноватите явления, като например загадъчната тръба и железния бряг. Никой дори не споменаваше моите метални мравки. Трябва да призная, че това понякога ме ядосваше. Чувствувах как ме поглъща чертането на картата, как задълбочен в изчисленията забравям, че се намираме пред прага на огромна тайна, която превишава нашето разбиране. Когато се опитвах да узная нещо, всички отговаряха, като че ли бяха се уговорили: „По тоя въпрос трябва да се почака“, „На тая тема нищо не може да се каже“. А къде беше замахът, романтиката на научната работа? Оставен на собственото си въображение през тия няколко дена, аз създадох десетки хипотези: че металният бряг е образуван от удряне на някой железен метеор о скалата, че тръбата е един от тунелите, през които минават под земята металните създания. Когато казах това на Чандрасекар, той разруши моите предположения в продължение на пет минути.

— Виждате ли накъде води неточното индуктивно разсъждение — завърши той.

— Добре, моите хрумвания нищо не струват — извиках аз, — ами вие? Открихме тръбата и вместо да се доберем до нея, днес цял ден вземах проби от водата на различна дълбочина. Наистина аз вече нищо не разбирам. Вие ставате по-тайнствен от жителите на Венера.

— Значи ние сме за вас загадка? — усмихна се математикът. После изведнъж стана сериозен, хвана ме за ръката и каза:

— Ние сме само предпазливи. Нашето държане се диктува не от заобикалящите ни неизброими тайни, а от нещо много по-важно.

— Какво е то? — попитах много учуден.

— Земята. Помислете за нея и ще разберете, че ние нямаме право да грешим.

Той ме победи с тези думи. Беше прав, но също така вярно беше, че не успя да угаси вътрешния огън, който ме изгаряше. Трябваше да бъда търпелив и все пак се надявах, че в бъдеще ни очакват големи събития. Не стана нужда да чакам много.

Арсениев и Лао Чу се завърнаха в хеликоптера, натоварени с късове кристали. Из пътя до космократора не разменихме нито дума. Едва в камерата на шлюзовете, когато помещението се изпълни с кислород, астрономът сне от глава черната каска и каза:

— След един час ще имаме съвещание. Моля да присъствате на него.

В общата кабина масата беше покрита с фотографски карти и чертежи, с филмови ленти, проби от минерали и радиоактивни тела, затворени в оловни касетки. Метални насекоми нямаше: физиците не бяха успели да ги намерят.

— Приятели — започна Арсениев. — След два дни ще се мръкне и ще настъпи нощ, първата ни нощ на планетата. Наредено е по това време да се намираме на палубата на ракетата. От друга страна, остават ни петнадесет часа време, а предварителните изследвания са на привършване. И така аз смятам, че не е лошо да навлезем по-нататък в терена. Нашата цел е да влезем във връзка с жителите на планетата. От всичко, което досега открихме, смятам за най-важно изкуственото съоръжение, подобно на тръба. Това е метален проводник, който представлява някакъв силен кабел, доколкото може да се съди въз основа на изследванията с помощта на сеизмичните вълни и радиовълните. Наистина този кабел изглежда, че не работи, защото в продължение на около десетина часа от нашия престой в езерото по него не премина ни най-малко количество енергия. Въпреки това той заслужава внимание. Единият му край се намира под желязната обвивка на брега. Да помислим, че заслужава ли да потърсим другия му край…

Рано сутринта капаците се отвориха и хеликоптерът, който с широко раздалечените си „крака“ приличаше на разкрачен щурец, се придвижи на гърба на ракетата. Седнахме четирима в покритата от всички страни със стъкла кабина, голямата трикрила перка се завъртя, превърна се в прозрачен диск и машината, забръмчала като бръмбар, се издигна във въздуха. Раздухваните от свежия вятър мъгли се дигаха от езерото. Видимостта ставаше по-добра. Като летях десетина метра над черната вода, насочвах машината към железния бряг. Под силния напор на вятъра пластовете ръжда димяха и придаваха на мъглата ръждив цвят. Под хеликоптера беше закачен чувствителен индукционен уред, който реагираше от присъствие на метал и беше свързан чрез проводник с моите слушалки. Над железния бряг слушалките се изпълниха с ужасно бръмчене и свирене. Като орел, който търси плячка, започнах да описвам все по-широки кръгове, докато чух една характерна пресеклива тънка нотка. Това беше електрическо ехо от металната тръба. Щом намерихме сигурна следа, тръгнахме по нея първо над езерото, после над порутените скали, все по права линия. Никакъв, дори най-малък признак върху повърхността на почвата не издаваше подземното присъствие на тръбата, но аз карах сигурно, защото чувах звук, който звънтеше в слушалките с еднаква сила. Близо до пролома хеликоптерът попадна в силно въздушно течение. От двете страни се издигаха високи, отвесни скали, които достигаха облаците с тъмните си огромни силуети. Облаците се сгъстяваха на бяло валмо под гребена на скалите, като разпенени вълни при вълнолом. По-нататък проломът се разширяваше и хеликоптерът, шибан от вятъра, излетя над равнината. Докато се борех с въздушното течение, загубих акустичната следа и трябваше да лавирам няколко минути, докато успея да я намеря. Когато описвах кръг, още веднъж през отвора на пролома се показа далечната повърхност на езерото с надвиснали над него облаци. Вълните се пенеха и блъскаха о брега. След това скална преграда закри гледката. Повече от час летяхме над вълнообразни хълмове. Тъй като трябваше да следя електрическото ехо, радиовръзката с космократора се поддържаше от Солтик; от време на време той ми даваше знак, че всичко е в ред. Арсениев правеше снимки с телеобективна камера, а Райнер наблюдаваше уредите, които показваха силата на космичните лъчи. Светлият диск на перката стоеше над нас малко напречно, привидно неподвижен, само монотонното му бръмчене ту отслабваше, тя се засилваше. Отначало летяхме по посока на Мъртвата гора, но сетне тръбата възви и описа голям полукръг към северозапад. Почвата се повдигаше бавно, но непрестанно. Разпръснатите тук-таме остри, с чудновати форми скали се свързваха в ръбести масиви. Все по-често загубвах следата и трябваше да се въртя, за да я намеря. Под прозорците минаваха каменни склонове, осеяни със скали, пукнатини и долове. Акустичната следа водеше надлъж по полегатия планински склон към едно широко плато, застлано с пухкави облаци. Понякога млечните мъгли обгръщаха цялата кабина, друг път в тях потъваше само перката и тогава прозрачният и диск потъмняваше.

Изведнъж облаците се разнесоха. Под нас зееше черна пропаст, кратер — сякаш пробит в скалите гигантски пестник. Хеликоптерът се спускаше към черния стъкловиден и покрит с мрежа от пукнатини ръб на стръмнина. По-нататък, зад надвисналите базалтови плочи, имаше празнина. По нея плуваха леки мъгли, кацаха по бреговете на пропастта и подаваха надолу по стените дълги разлюлени пипала. Тъкмо там изчезваше следата. Обърнах се към Солтик. Той поклати глава и посочи апарата. Радиото беше вече отдавна млъкнало, защото между нас и космократора се простираше Мъртвата гора. Бяхме предоставени само на себе си. Натиснах кормилния лост. Хеликоптерът увисна над бездната. Облаците бяха току над нас, образуваният от перката вятър им придаваше бавно въртеливо движение. Машината се люлееше като тапа, хвърлена върху неспокойна вода. Перката се въртеше все по-бързо, понеже не намираше съпротива във въздушните ями. Изведнъж полетяхме надолу. Зад прозорците танцуваха и се разкъсваха разрези на геологическите пластове. Засиленият с пълен газ мотор издаваше ужасен вой. С мъка задържах внезапните удари, които ми нанасяше разигралият се лост. Постепенно почнахме пак да се издигаме. Зад прозорците бягаха и слизаха надолу остри скални ребра, отрупани с кълба от пара. Човек не можеше да гледа всичко това, без да му се замае главата. Тук нямаше нищо от пейзажа на планините, стотици години омекотяван от действието на водата и на вятъра. Сред облаците се издигаха стени, гладки като блокове от черен лед. Погледът, който въпреки волята се насочваше напред, се хлъзгаше по тия страшни места. Издигахме се и описвахме големи кръгове като планински орел, а долу остана целият кратер — черен котел, изпълнен с мъгли.

— Загубих следата — казах на Арсениев. — Това вулкан ли е? Може би тръбата завършва тъкмо тук?

— Не изглежда на вулкан. Долу не можем да се спуснем, нали?

— Не.

Той ми подаде карта, на която беше обозначил с червена линия изминатия досега път.

— Тръбата влиза в пропастта отстрани, почти по допирателната. Трябва да я търсим от другата страна, където се намират онези малки скали като остри копни над облаците, виждате ли ги?

Кимнах с глава. Хеликоптерът тръгна и летеше над пропастта към посоченото място. Черни скални конуси се подаваха от облака, който беше толкова бял, та приличаше на замръзнал сняг. Колкото повече се доближавахме до него стените на кратера като че ли се разтваряха. Появиха се все нови ниши, кътчета, коридори. Изведнъж в слушалките се чу далечен тон, а в същото време между двете скали, които образуваха сякаш огромна разрушена порта с издадените си над пропастта тънки носове, се отвори голяма теснина. Звукът в слушалките беше съвсем различен от онзи, който загубихме: мембраната звучеше басово.

Спогледахме се с астронома: и той чуваше звука. Той кимна глава в знак да продължавам поетата вече посока. Опитах да се издигна малко, но веднага потънахме в такъв гъст облак, че контурите на скалите се изгубиха и в радароскопа. Затова преместих кормилния лост, слязохме между бреговете на теснината и летяхме няколко метра по-долу от тях. Затвореното пространство усилваше шума на мотора. От дясната страна склонът беше увиснал като чудовищен балдахин, полуотцепен от скалата. Отгоре падна върху нас студена неподвижна сянка. Когато отминах опасното място, бръмченето се промени. В него се появи нов тон, като че ли безкрайно отдалечен тътен. На стотина метра пред нас теснината възвиваше остро; надвисналите склонове затваряха по-нататъшната гледка.

— Дали бихте могли да кацнете тук, на дъното? — попита Арсениев. Той наблюдаваше с напрегнато внимание стрелката на индукционния уред. — Тук, струва ми се, има нещо интересно.

— Ще се опитам — отговорих аз. Моторът стихна. Спускахме се бавно надолу. Дъното на теснината, потънало в мрачни сенки, се подаде от завоите и чупките на скалите и се придвижваше лениво под нас като в бавнодвижещ се филм. То беше застлано с полегати застъпили се плочи с остри краища, покрити с тъмен сипей. Пред самия голям завой на теснината забелязах ивица от доста равна гола скала, по която нямаше дребни камъни. Изглеждаше като че ли някой нарочно ги е отхвърлил настрани, та се е разчистило празно пространство, обградено наоколо с купища черен чакъл. В този миг не се замислях над това чудно явление, а само бях доволен, че ще мога да кацна. Изключих мотора. Перката заработи като парашут. Хеликоптерът пореше с пронизително съскане въздуха, слезе долу и кацна до една купчина черни камъни. Бръмченето в слушалките стана така непоносимо, че ги снех от ушите си. Арсениев пръв успя да си сложи каската и изскочи от кабината. Солтик, Райнер и аз го последвахме.

— Магнетит — каза Райнер, щом вдигна един камък. — Желязна руда и при това високо процентна.

— Аха, значи затова апаратът така бръмчеше! — казах аз. Арсениев се наведе, влезе под широко разтворените крака на хеликоптера, откачи индукционния апарат и тикна края на проводника в гнездото на своя скафандър. След това вдигна уреда и започна да описва кръгове с тънкия му край. Като намери следа, той тръгна нагоре из теснината. Връщаше се по пътя, по който бяхме дошли. С големи крачки преминаваше леко от камък на камък. Тръгнах след него. От двете страни се издигаха диви урви. Облаци кацаха по бреговете на пропастта, закриваха нейните ръбове и изпълваха теснината с чудно разпръснато сияние.

— Това бръмчене беше причинено от рудата, следователно ние сме на погрешен път — казах на Арсениев, като го настигнах.

— Тук има и друго нещо освен проклетия магнетит — добави той и изведнъж промени посоката. Започна да се катери по един голям камък, който препречваше пътя. По-нататък се спускаше отвесен праг.

— Там няма проход — казах аз, но Арсениев продължи да върви. Направих крачка напред и забелязах в сянката на скалата, която ни закри половината от небето, нещо като тясна поличка. Щом стъпих на нея, усетих, че там е по-топло. Още няколко крачки — и се показа един вид вход на огромен тунел. Че е кръгъл, можехме само да се досещаме, защото не се виждаше под купищата зловещо натрупани скали. Тук цареше полумрак. Арсениев извади ръчен фенер и светна. В пролуките между камъните нещо заискри. Подхванах най-близкия камък, а когато той се поддаде, почнах да отмествам настрани и други, докато хванах един разкъсан и смачкан къс от нагъната ламарина. Арсениев премести фенера в лявата си ръка, а с дясната взе индукционния апарат и го приближи към каменната преграда.

— Тук би трябвало да дойдем със специални оръдия, за да отместим камъните — забеляза Солтик.

— Да не би това да е път… техен път? — попитах аз.

— Това не е път — обади се астрономът. Той се покатери нагоре по грохотливите камъни и освети пролуките между тях.

— Това е тръбата…

— Тръбата ли?

— Да. Разкъсана от някакъв катаклизъм. Разрушена.

— Разрушена ли? — повторих замаян. Стоях между хаотично натрупаните скали. Очертанието на тунела се беше изгубило. Едва като се върнах няколко крачки, отново го видях. Той се подаваше изпод остроръбестите парчета с прекъсната кръгла линия. Арсениев слезе при нас с преметнат през рамо апарат.

— Тръбата, по чиито следи летяхме, завършва някъде в стената на кратера, там — посочи той с ръка страната, откъдето дойдохме. — Тя е съвсем глуха… мъртва. През нея не е минавал ни най-слаб ток. Това, което чувахме при летенето — акустичната следа, то е било само електрическо ехо, отразено от металната и обвивка. А тази част — той посочи каменната барикада — работи. Искате ли да чуете? — той ми подаде края на проводника, като едновременно насочи апарата към входа на тунела.

— Ами че това са… — извиках, но Арсениев ме прекъсна:

— Недейте довършва.

Подаде проводника на Солтик, за да чуе и той долитащите от дълбочината отгласи.

— Хайде, кажете сега какво напомня това.

— Лампи с напрежение! — обадихме се едновременно, като че ли бяхме се наговорили. За миг се спогледахме. Светлината на фенера хвърляше върху мрачния скален свод нашите сенки като прегърбени силуети на великани с триъгълни глави и играеше по металните каски.

— Да — каза астрономът. — Това е звук, какъвто издават катодните лампи, когато през тях преминава ток.

— Че какво търсят тук лампи и къде са те? В тръбата ли?

Арсениев сви рамене. Аз приклекнах и повдигнах няколко от плоските камъни, на които бяхме застанали. Долната им част бе потънала в тъмна тиня. Докоснах я с ръка; пръстите ми набараха лепкава маса. Изпитах отвращение и исках вече да стана, когато ръката ми залови някакъв объл и твърд предмет. Дръпнах и изтръгнах изпод камъка нещо, което изглеждаше като отчупен клон. Всъщност то не беше никакъв клон. Това беше къс и доста дебел цилиндър, от който излизаха три по-тънки, от тях пък всеки също се разклоняваше и така най-после се образуваше сноп от тънки твърди пръчки. Цялото тежеше може би петнайсет килограма, беше метър дълго, а най-дебелият цилиндър имаше в основата си редица концентрични пластове от ту сив, ту жълт метал.

— Някакъв алуминиев храст — казах аз. — Погледнете, професоре.

Арсениев разглеждаше находката с най-голям интерес. Хващаше с пръст всяко клонче и доближаваше към него електрометъра, но без резултат. После се огледа наоколо.

— Да полетим по-нататък през долината, по следите на тръбата.

— Този дяволски магнетит ще ни обърква много — забелязах аз.

— Нищо от това, нали пък тръбата се обажда сега със собствения си глас.

Върнахме се при хеликоптера. Тук Арсениев се спря и се покатери на един висок камък.

— Почакайте, трябва да проверя това…

Той включи апарата и започна да обикаля мястото на кацването.

— Тръбата се намира тук съвсем плитко… това свободно пространство… Не зная защо, но цялата история не ми харесва… не разбирам… — говореше той с откъслечни фрази като че ли на себе си. Изведнъж се обърна към Райнер:

— Докторе, как смятате, онази пропаст може ли да бъде изгаснал вулкан.

— На Земята щях да кажа — изключено е, ако се съди по скалите… също и земетресение с пропадане на почвата дава съвсем друга картина… Но тук мога да кажа сама едно: не зная.

— Защо тръбата се подава? Дали това е само случайност?

— Струва ми се, че разбирам какво мислите — каза Солтик. — Тръбата би трябвало да преминава по-дълбоко, нали? Ако аз като инженер трябваше да инсталирам такъв голям силов проводник, щях да го поставя на дълбочина най-малко шест метра.

— Мислех и за друго — отвърна Арсениев, — но и това действително е загадъчно… Загадъчно… — повтори той. — Неволно ми идва мисълта, че първо е била поставена тръбата, а след това… релефът на терена се е променил…

— Искате да кажете, че тръбата е била поставена, когато е нямало още този кратер, нито теснината — попитах аз.

— Да, тъкмо това. Знаете ли какво, хайде да идем зад оня голям завой, може би оттам нещо да разберем.

Спуснахме се няколкостотин крачки по черния камък. Аз вървях по-бързо от другите и пръв стигнах до стесненото каменно гърло. По-долу, на разстояние може би двеста метра, теснината свършваше. В рамката на тъмния отвор светеше просторна долина. По средата и имаше езеро. Черната неподвижна повърхност на водата с издадени на значително разстояние от брега скални зъбери се простираше надалече, забулена с лека и тънка като пушек мъглица. От всички страни се спускаха сипеи и заобикаляха езерото като грамадна стръмна фуния. Сред скалните отломъци стърчаха групи от неправилни и остри като игли зъбери. Надясно едно бяло кръгче изпъкваше върху мрачния фон на урвите. Някой дойде при мене така близо, че докосна рамото ми, но аз не обърнах внимание. Почти едновременно с него вдигнахме биноклите към очи. Това беше Арсениев.

Няколко пъти примигнах, защото ми се стори, че ми се е привидяло нещо. Но не, яснотата беше великолепна и бинокълът беше в ред…

Над пустия камънак се издигаше бяло кълбо. То приличаше на гладка купола, която се подаваше между скалите с математически точна линия, равна, сключена, без никаква грапавина. Очертаваше се необикновено ярко от хаоса на околните каменни отломъци.

— Ще успеете ли да кацнете там с вашата машина? — попита астрономът.

Не отговорих веднага, а само измервах с бинокъла разстоянието. Навсякъде скали върху скали подават острите си краища, навсякъде се простират безкрайни сипеи, които се спущат като сиви езици във вдлъбнатините. Тук-таме се крепяха отделни едри камъни, опрени на други и увиснали в такова необикновено положение, та отдръпне ли човек погледа си от тях, те сякаш губеха равновесие, готови да се съборят.

— Кацването ще бъде опасно… — казах аз. — Ако скалите се свлекат, машината ще се катурне. Перката може да се изкриви. Но ние може да слезем пеша, това не е далече, не повече от три километра…

— Не зная дали не ще е по-добре да се върнем в ракетата — каза бавно Арсениев. — Жалко, че нямаме хидропланово шаси… щяхме да кацнем в езерото.

Той имаше предвид гумените кълба, които се напомпват с въздух, и хеликоптерът може да кацне с тях върху водата. Бяхме ги оставили в ракетата, за да намалим тежестта на машината.

— Професоре, сега да се върнем ли?! — извиках аз. — Сега, когато сме вече така близо до разрешаването на загадката?

— Разрешаването на загадката съвсем не ми изглежда толкова близко…

Другарите бяха застанали до нас на скалния праг и гледаха с биноклите към просторната пустош. Арсениев наведе индукционния апарат към земята и въртя известно време наоколо отвора му.

— Изглежда, че тръбата наистина се спуска надолу към това кълбо… — каза той. — Но приемането е много лошо, този магнетит.

От долината се свличаха високи купчини желязна руда и покриваха склона като заострен надолу клин. По-нататък камъните имаха по-светъл тен, същия както и в цялата долина. Арсениев метна апарата на гръб и го окачи на широкия раменен ремък.

— Е, какво, да вървим… водите ни вие, пилоте…

Колкото по-надолу се спускахме из камънаците, толкова по-дива ставаше околността. Изпод обувките ни се търкаляха камъни, които повличаха след себе си и други. Когато по едно време погледнах назад, хеликоптерът вече не се виждаше. Скрил се беше в дълбочината на долината.

Стръмнината се увеличаваше и ходенето ставаше все по-мъчно. Камъните се свличаха при най-малкото докосване, а веднъж цял пласт тръгна заедно с мене и се засили надолу. Отскочих настрани, върху една плоча, опряна в реброто на склона. Уморителният поход се удължаваше. Бяхме вече задминали долната граница на магнетита и цялата повърхност на камънаците трептеше пред погледа от дребните кварцови искрици, като че ли се люлееше.

— Спрете за малко — каза ми Арсениев и насочи апарата отвесно към земята.

— Тръбата е наблизо, но… — без да довърши, той се приближи и ми подаде проводника. Включих го и трепнах — толкова близо и силно беше отмереното боботене. Арсениев погледна нагоре, като че ли преценяваше разстоянието, което ни делеше от теснината, и тръгна напред. Бялото кълбо бавно се приближаваше. Мъчно беше да се оцени неговата височина. От лявата страна се подаваха зад него четири скални зъбера, отдясно се издигаха гъсто наредени островърхи обелиски, заобиколени с разядени от ерозията камъни. Между нас и кълбото тъмнееше тесен залив. Водите на езерото прорязваха тук почвата като черен език, обграден със стръмни сипеи. Насрещният бряг беше покрит с порутени камъни и мрачно блестящи настръхнали плочи. Изведнъж астрономът спря.

— Бялото кълбо предава… — обади се той глухо. Индукционният апарат стана излишен; радиоприемникът в каската бучеше с басов и все по-силен звук. Побързах след Арсениев. Той сръчно прескачаше скалите, достигна пръв залива и без колебание нагази във водата. Той навлизаше все по-дълбоко, но водата не надмина гърдите му. Бърже прегазихме залива и си помагахме при изкачването на другия бряг, постлан с полегати плочи. От върха на издутината пак видяхме бялото кълбо. Неговите куполовидни страни хвърляха лека сянка върху повърхността на камънаците. Наклонът водеше към полуразсипаните зъбери. Зад последния имаше равно място, осеяно с по-дребни камъни. Погледът не обхващаше вече бялото кълбо. То се издигаше пред нас като изпъкнала гладка стена. Приближихме се. Докоснах бялата стена. Сърцето ми биеше силно. Повдигнах глава. Кълбото се издигаше с мълчаливата си неподвижна огромност. Опрях се о него гърбом. Хеликоптерът не се виждаше; далече над брега на сипея, по който слязохме, зееше сред отворените скали гърлото на теснината.

— Боботенето става все по-силно — каза Райнер. — Не е ли по-добре да се отдалечим?

Арсениев погледна индикатора на радиоактивността.

— Няма никакво излъчване, но смятам, че…

Той не довърши. Черният отвор на теснината, в който тъкмо гледах, се озари от внезапен блясък. Оттам долетя продължителен гръм, още веднъж се светна и загърмя, а после от теснината почна да излиза дим на гъсти кълба. Той плуваше лениво над камънаците.

Никой от нас не се обади. Останахме така може би минута, вгледани в димящия отвор на теснината. Най-после астрономът метна апарата през рамо и ни изгледа.

— Смятам, че… ще нощуваме извън ракетата… — каза той и тръгна към залива.

Връщането ни отне почти два часа. С разтуптени сърца, задъхани, облени в пот, почти бегом се втурнахме в теснината, която ни посрещна с глухо мълчание. Тук беше далече по-хладно, отколкото в долината. Катерехме се един след друг по скалите, тичахме по разлюлените плочи, скачахме от камък на камък, докато се показа мястото на кацването.

Скалата беше окадена, по нея още тлееха овъглени остатъци, части от конструкцията, капки от метал, разтопен от ужасната горещина. До обувката ми нещо светна със сребърен блясък: подпората на шасито заедно със съединителния винт, разкъсана като хартия.

Арсениев едва погледна тая картина на унищожение. Наведе индукционния си апарат и продължително време се ослушваше.

— Това е наказание за нашата глупост — каза той, прехвърли апарата през рамо, обърна се и започна да слиза долу. Вървяхме по стръмни скали, без да се обаждаме. Крачките ни кънтяха в околната тишина, нарушавана само от шума на свличащия се чакъл.

Близо до изхода на теснината Арсениев пристъпи към една голяма гладка плоча, опряна върху остриетата на няколко едри камъни, така че образуваше нещо като естествена маса.

— Петнайсет минути почивка и съвещание — каза той. — Давате ли си сметка за това, което стана?

При тези думи той разгърна върху каменната плоча картата, която извади от вътрешния джоб на скафандъра си. Що се отнася до мене, аз не разбирах нищо. В главата ми беше пълен хаос. Знаех само едно; стана катастрофа, последствията на която бяха неизмерими. Загубихме хеликоптера, апаратите и храната. Останаха ни само по една нищожна порция консерви, малко количество вода и запас от кислорода, колкото се побираше в бутилката на скафандъра. Освен това Солтик носеше закрепен на гърба ръчен лъчеметач, а аз — навито въже. Това беше всичко.

— Нали вие не допускате, професоре, че това е било… нападение! — попита бавно Солтик.

— Не. Смятам, че до голяма степен ние самите сме виновни.

— Но защо, по какъв начин?! — извиках аз. Арсениев не отговори.

— Избухнало е горивото в резервоарите — гласно мислеше Райнер. — Но това е било само началото. Ако свържем катастрофата с боботенето, което се чуваше под кълбото… да, да, тръбата!

— Значи магнитни полета? — попита Солтик.

— И то с огромна сила… За част от секундата трябва да са действували милиони гауси!

Нещо започна да ми се прояснява, но все още не можех да свържа в цялост чутите откъслечни фрази.

— Тези камъни… магнетит… Професори, дали това е във връзка с празното място, на което кацнахме?

— Именно! — каза Арсениев и въпреки трагичното ни положение в гласа му прозвуча победоносна нотка на учен, който намира разрешение на важен въпрос.

— Празното място!

Той придържаше краищата на листа, който се повдигаше от вятъра, и посочи изминатия път чак до мястото на катастрофата.

— Работата е проста, толкова проста, че и дете би могло да я разбере, а ние постъпихме като глупаци! Тръбата, която навсякъде се намира на дълбочина повече от десетина метра, тук излиза и минава под самата повърхност на скалата. От едната страна над нея има разчистено пространство, а от другата — купища камъни. Това не са обикновени камъни, а магнетит, желязна руда! Когато минава ток, около тръбата се образува магнитно поле. Докато силата на тока е постоянна, то е неподвижно. При засилване на тока полето започва да се върти според правилото на Ерстед.

— Тю, дявол да го вземе! — извиках аз. — Правилото на тирбушона!

— Да. То гласи, че когато токът тече в сочената от острието посока, полето се върти като извивки на тирбушон. При лабораторните опити за проводник се употребява медна жица, а като тела, които полето трябва да раздвижи — железни стърготини. Тук имаше подземен проводник и магнетитни камъни. Когато токът достигне голямо напрежение, магнитното поле прехвърля камъните от едната страна на тръбата на другата. Така се е образувало откъм запад разчистено пространство, а откъм изток — купища камъни.

— Но нали по-нагоре тръбата е прекъсната — забелязах аз.

— Това няма значение. Тя е просто съединена със земята и токът слиза в скалата. Недейте забравя, че там има „желязна почва“, която почти не му оказва съпротивление.

— А, вярно! Тогава и хеликоптерът също така е бил хвърлен върху тези камънаци?

— Да.

— И е станала експлозия на горивото? Но нали аз бях изключил запалването.

— Вследствие на индукцията в металните части трябва да са възникнали въртящи се токове с толкова грамадна сила, че металът за миг е почнал да се топи — поясни инженерът.

Наведох глава и казах сломен:

— Ама че кацнах… Хубаво се надянах… това разчистено равно място е било клопка… но кой можеше да предполага?

— Всеки! — отговори остро Арсениев. — Ние имахме всички данни: знаехме, че тази част от тръбата се намира под напрежение — наистина слабо, когато бяхме там, но все пак напрежение, което може всеки миг да се засили. Освен това ние разбрахме, че камъните са от желязна руда. Видяхме, че около разчистеното място има цели купища магнетит… защо? Кой ги е разчистил оттам и с каква цел? За наше удобство ли? Трябваше да мислим! Да мислим!

— Имате право — каза Солтик. — Но стига по тоя въпрос. Да оставим това. Трябва да помислим какво да правим сега.

Четири каски се наведоха над картата.

— По въздушна линия от ракетата ни делят около деветдесет-сто километра… много тежък терен. Струва ми се, че не преувеличавам. Водата ни е малко, храната също, а кислородът… — тук Арсениев погледна манометъра на кислородния апарат.

— Ще стигне за около четиридесет часа — казах аз.

— Дори за по-малко време, ако бъдем принудени да правим големи физически усилия. Знаете как сме се уговорили с другарите. Ако не се върнем в осем часа вечерта, Осватич ще излети със самолета по акустичната следа. Ако не я изгуби по-рано, ще стигне до кратера… там, където следата се прекъсва.

Астрономът ме погледна.

— Може ли да се кара самолет в теснината?

Притворих клепки. Пред очите ми се появиха черни порутени скални стени.

— Да се вкара може — казах аз, — но…

— Но?

— Но да се обърне е невъзможно. Самолетът не може да увисне неподвижно като хеликоптера.

— С други думи, всеки опит би завършил с катастрофа?

— Всеки.

— Да се надяваме, че Осватич ще бъде… разумен каза сухо астрономът. — Добре. Следователно в най-добрия случай той ще може да хвърли хранителни припаси на брега на урвата.

Това, за което говореше астрономът, беше част от спасителния план, изработен преди нашето тръгване. В случай че не ни намери, Осватич щеше да хвърли с парашут хранителни припаси и бутилки с кислород, снабдени със специални радиоапарати, които предават автоматично сигнали, за да улеснят търсенето им.

— През теснината бихме могли да преминем за няколко часа — продължи Арсениев, — но стените на кратера са непроходими. Независимо от това, кой път ще изберем, изключено е да стигнем до ракетата преди мръкването, което ще започне след около двайсет и шест, двайсет и осем часа. Помните ли онези котловини и пукнатини, над които прелитахме? Аз само ги екипирах, защото разчитах на снимките, които пропаднаха. Какво предлагате?

Настъпи мълчание, само вятърът съскаше по ръбовете на скалите и краят на картата неспокойно трептеше, притискан от ръкавицата на астронома.

— Ако вървим четири до пет километра в час без никакво спиране, теоретически бихме могли да преминем пътя до космократора за едно денонощие — каза Солтик. — Но това изчисление не е никаква гаранция, защото не се знае колко дълго ще ни задържат пукнатините… и дали изобщо ще можем да ги преминем, или заобиколим. Затова предлагам да тръгнем не на югозапад по посока на ракетата, а на изток под прав ъгъл към пътя, по който долетяхме…

Гледах инженера с дълбоко учудване, а той спокойно продължаваше:

— Обсегът на нашите радиоапарати е голям, но изпращаната вълна протича само по права линия. Следователно ние бихме могли да влезем във връзка с нашите другари само ако се изкачим на такава височина, та между нас и ракетата да няма никакви пречки в терена. Не е достатъчно да възлезем на платото от страната, от която долетяхме, защото там между тях и нас е Мъртвата гора с йонизирана зона, която отблъсква вълните като огледало. Но ако тръгнем тук — той придвижи пръста си по картата — зад източния бряг на долината и ако се покатерим на един от тези върхове — може би ще успеем да установим връзка…

— Възможно е — подчерта Райнер.

— Друг изход аз не виждам.

— Разбира се, не можем да бъдем напълно уверени!

— Трудно е да се определи разстоянието, но до скалите надали има повече от пет-шест километра. Да кажем още осем… След девет, та дори десет часа катерене ще се озовем на мястото, което се издига над цялата околност.

— Но езерото, на което лежи ракетата, е заобиколено със скали — забелязах аз. — Взехте ли това под внимание?

— Да. Проходът сочи право към североизток, т.е. тъкмо към тая група върхове.

— Този проект ми допада — продумах аз. — Ако успеем да влезем във връзка, ракетата ще прелети до нас… и не ще трябва да нощуваме…

— Идеята е добра — каза Арсениев. — Ако и да не е лесна за изпълнение. Одобрявате ли я всички?

Ние потвърдихме.

— Сега, когато сме лишени от техническата помощ, с която ни снабди Земята, ще се разбере колко струваме — заключи Арсениев. После стана и се обърна към мене:

— В катеренето по планините вие сте най-опитен. Разчитаме на вас.

— Веднага ли ще тръгваме? — попитах аз.

— Мисля, че не е зле да проверим водата в езерото — може би е добра за пиене.

— Идете тогава там — казах им, — а в това време аз ще разгледам наоколо и ще потърся път. Дайте ми вашия бинокъл — помолих Арсениев, — защото лещите му са по-силни от моите.

Другарите ми заслизаха надолу, а аз се запътих към групата тънки скални кулички. Още през време на съвещанието си избрах две, които стояха така близо една до друга, че изглеждаха като разцепен надве каменен обелиск. Вмъкнах се в пукнатината и като работех ту с гръб, ту с крака и се опирах на ръце, бързо се катерех нагоре. Известно време чувах още отделни думи от разговора между Солтик и Арсениев, а после, когато те се скриха зад скалите, гласът в слушалките ми притихна.

Върхът на зъбера не беше много остър; там можеше свободно да се седне с отпуснати крака към пропастта. Погледнах през бинокъла. Над урвата, която се очертаваше ясно в кръглото зрително поле, се издигаха два върха. Рядката мъгла, която висеше във въздуха, им придаваше оловен цвят и заличаваше подробностите на релефа. Открих един скален гребен, който се издигаше от сипеите чак до главния масив. По едно време ми се стори, че белезникавият облак, който пълзеше надолу по един от забелязаните върхове, ненадейно изчезна. Това можеше да означава, че между тоя връх и нас се намира още една долина. Гледах внимателно, но не видях нищо, което да разсее моите съмнения. Реших да не споменавам за това на другарите си. Скоро в слушалките се чуха техните гласове.

— Е, каква е водата? — попитах и прибрах бинокъла в калъфа. После увих двойно нагънатото въже около издатината на скалата.

— За жалост това е по-скоро формалинов разтвор — каза Арсениев.

Гласът му достигаше до мене чрез радиоприемника и звучеше ясно, което беше в необикновен контраст с виждания образ: другарите се приближаваха до подножието на зъбера, на който седях, и от височина, равна на много етажи, приличаха на сиви мравки с големи глави.

Отскочих силно с крака и полетях надолу, като енергично притисках въжето, което се подаваше изпод лявата ми ръка. След трийсетина секунди се намерих при другарите си и дръпнах края на въжето, което падна отгоре с отпусната примка.

— Надявам се, че сте избрали не толкова въздушен път — каза Райнер и погледна малко подозрително как увивам въжето през рамото си. Досетих се, че катеренето го плаши — от всички ни той най-малко беше ходил из планините…

— Ще вървим чудесно — утеших го аз и изложих своя план. — Най-напред ще минем през сипеите по границата на магнетичния пояс, ще стигнем до стената, после малко преход наляво, а след това по гребена нагоре. Струва ми се, че на едно място има дол… или пак ще се прехвърлим, или ще заобиколим от друга страна…

— Как така „или-или“ — попита Райнер. — Не можем ли да се приближим повече.

— По неволя ще се приближим, защото по-добър път няма…

Тръгнахме в определената посока. Над езерото имаше такива порутени и стръмни скали, та често трябваше да пълзим на четири, но след това се появиха дълги грапави плочи, по които се вървеше доста добре.

— Едно нещо не мога да разбера — казах на Арсениев, който вървеше до мене, — защо в тръбата се появи ток тъкмо тогава, когато бяхме кацнали? Дали това наистина беше една случайност, съвсем несвързана с нашето присъствие?

— Че защо не. Тръбата навярно е част от голяма енергийна мрежа, в която периодично се появява грамаден електрически ток… Това започва с бавно нарастване на напрежението… Помните ли оня звук, който определихме като „лампи под напрежение“? После идват все по-мощни вълни… То беше онова бумтене под кълбото… а най-после настъпва върхът на напрежението. Такова явление може да се повтаря веднъж в няколко часа или веднъж през деня.

— А камъните от това място са били отхвърлени от предишните удари на тока, нали?

— Разбира се.

Все по-голямата стръмнина на склона затрудняваше разговора. Ние млъкнахме. Под обущата ни скърцаше гол камък. Приближавахме се до билото на възвишението, което заобикаляше долината. Обърнах се да погледна за последен път надолу.

Скалната глъбина, която се спущаше към мрачните води на езерото, лежеше мъртва и пуста под понесените лениво на изток облаци. Бялото кълбо се превърна в малка точка, едва забележима върху сивия фон на сипеите.

Аз трепнах. Някой сложи ръка на рамото ми. Това беше Арсениев. И той като мене гледаше мястото на нашето поражение. Ние мълчахме, слепите ни очи силно пулсираха, от височината долиташе притъпеният шум на вятъра, който се промъкваше през ръбовете на скалите.

— Ние пак ще се върнем тук! — каза глухо Арсениев. Той постоя малко, после тръгна напред. Скафандърът му изчезваше понякога, сливаше се със сиво-кафявия цвят на скалата и само металната каска проблясваше между големите камъни. Високо нагоре се издигаше забуленият в облаци връх, който беше нашата цел.

[1] Да не измисляме хипотези (лат.). Б.пр. ↑

ЧЕРНАТА РЕКА

Моето предположение за жалост се оказа вярно. Като се изкачихме на планинския гребен, видяхме пред себе си втора долина. Тя беше изпълнена с море от развълнувани мъгли. Разположена по-високо от долината на бялото кълбо, тя представляваше скална котловина, оградена с черни зъбести стени. След кратко съвещание решихме да обиколим южната долина, полегато наклонена към стръмната скала, която преминаваше на югоизток във висок връх. Подвижните облаци от мъгла се кълбяха, разстилаха се като пелена и бавно, но непрестанно се трупаха и заливаха целия склон. Превързани с въжето, ние се движехме по билото на скалата, от двете страни заляна с млечна мъгла. Понякога, подухван от вятъра, лек облак се издигаше нагоре, задяваше скалата и преплуваше между нас. Тогава виждах само черната увеличена сянка на Арсениев, който крачеше отпред. Умората заливаше с кръв лицата и очите и хвърляше върху екрана мъгливи светли петна като очертания на звездни призраци, но достатъчно беше да притвориш няколко пъти очи и всичко изчезваше — оставаше само мъглата.

Погледнах часовника си. Ние вървяхме вече девет часа. Понеже дълго време не бяхме се тренирали, усещахме силна умора. По тялото се събираше обилна пот, стичаше се по шията, по гърба и от челото по лицето.

Върхът, неподвижен над кръстосаните ивици от пара, стоеше все еднакво отдалечен. Той подаваше към нас огромните си нагънати склонове, прорязани с пукнатини. Скалата се снишаваше. Черната и повърхност изчезваше в сгъстените облаци. Това място изглеждаше като дълъг тънък полуостров, облян от всички страни с бял океан. Когато стигнахме до края му, предложих да си починем. Другарите бяха много уморени, Райнер се препъваше дори по сравнително лесни места. Разположихме се под изгърбената скала. За щастие тук нямаше един от главните врагове на планинските екскурзии на Земята — студа. Скалата беше топла, сякаш нагряна от слънцето. Чух как химикът говори нещо за шоколад.

— Мислех да взема едно блокче и забравих… Сега щеше да ни свърши работа…

— Не се ядосвайте, колега — измънка Арсениев. — Колко време ще почиваме? — обърна се той към мене.

— Който може, нека се опита да спи — казах аз. — Това е най-доброто, което можем да направим сега. Четири часа ни стигат. Аз ще ви събудя, мога да се вдигна от сън, когато си искам.

— Ценна способност — каза някой. Тези думи долетяха до мене като че ли от голямо разстояние. Потънах в блажен покой.

Зад мене вървяха множество сребърни мравки. Не се страхувах от тях, напротив — нашите отношения бяха напълно дружелюбни. По едно време забелязах, че една от тях седи на ръката ми и вика: тя искаше незабавно да хвръкна във въздуха и да полетя към ракетата, защото другарите ни се безпокоят за нас. Другите, които стояха на земята, и пригласяха с общ писък. Напразни бяха моите обяснения, че не мога да летя. Най-после ядосан размахах ръка и полетях във въздуха. Пърпорех над самата земя тежко като кокошка, когато изведнъж нещо ме дръпна надолу, и то така здраво, че се събудих. Седях на земята и към мене се приближаваше конусообразна метална каска с огромно стъклено око. В първия миг помислих, че това е сънен кошмар, но след малко познах каската на Арсениев.

— Нали щяхте да ни събудите?

Погледнах часовника си. Спал съм почти пет часа. Смутен скочих на крака.

— Навярно, защото съм на чужда планета — измънках аз. Арсениев събуди Солтик и Райнер. След като изядохме последните таблетки от витаминовия концентрат, поехме пак на път. Въздухът беше спокоен и мъглата лежеше неподвижна. Там, където скалата се снишаваше, ние газехме до колене в млечните изпарения, а понякога съвсем изчезвахме в тях. Всяка крачка беше опасна. Движехме се съвсем бавно; минаха цели часове, докато под обущата ни заскърцаха дребни камъни от сипеите. Достигнахме до изхода на един голям дол, който навлизаше дълбоко в склона на избрания от нас връх. Приближаването не беше трудно, но много уморително. Скафандърът тежеше все повече. Идеше ми да хвърля каската от глава, за да поема поне веднъж свеж въздух. Въпреки волята си все се оглеждах назад. На другарите, които бяха по-малко свикнали да ходят из планините, навярно беше още по-тежко. Приведени, те вървяха бавно в мъглата, която пълзеше нагоре по склона на ниски валма. Върхът вече отдавна беше изчезнал от погледа ни; планината се разтвори от двете страни с напукани плочи, сякаш тук беше минало някакво чудовищно рало. Дъното на дола беше покрито с белезникав сух чакъл, високо над краищата на урвите се мяркаха жълтеникави, сиви и кафяви чукари. От техните застрашително надвиснали стръмнини се свличаха заострени сипеи. В осем часа сутринта, седемнайсет часа от момента на катастрофата, ние се изкачихме на върха по големи, разядени от ерозията скали.

Планинската верига се спускаше към изток с мъртви замръзнали вълни. Под нас се простираше безкрайно море от мъгли, набраздено с тънки линии от сянка, която изглеждаше отдалече ту кафява, ту лилава. Докъдето око стига, в кръгозора нямаше нищо друго освен мъгла, нарязана на тънки ивици. Склонът на нашия връх се спускаше в нея с мощните очертания на полите си. По средата имаше скален процеп като огромна порта. През този отвор пълзяха облаците, а под тях прозираше повърхността на по-долните скали.

Арсениев разгъна картата върху един камък, определи, доколкото беше възможно при тези условия, точната посока на космократора и ни нареди по на двадесет-тридесет метра един от друг по най-високите точки. Викахме другарите си по радиото. Сред далечните шумове, които сякаш едновременно долитаха от цялото пространство в слушалките, се чуваха отмерени сигнали. Това беше автоматичният предавател на ракетата, който се обаждаше всеки петнайсет секунди с два прекъсвани звука. Ние чувахме ракетата, но тя не отговаряше на нашите призиви. По всяка вероятност разстоянието беше прекалено голямо или от Мъртвата гора се носеха из пространството радиоактивни облаци, които задушаваха слабата вълна на нашите апарати. Както и да е, след час се събрахме при Арсениев с мрачно мълчание. Астрономът разгърна отново картата и се замисли над нея.

— И все пак ще ни се наложи да нощуваме отвън — каза той. — Настъпването на нощта ще започне днес след осем до девет часа. Трябва да го посрещнем в добро скривалище… Трябва да очакваме, че ще налети страхотна буря.

Той погледна в мъглата, разстлана на няколкостотин метра по-долу, и каза:

— Ние не можем да изберем път, затова ще тръгнем така.

Той начерта на картата права като стрела линия по посока към ракетата.

— Трябва обаче да се спрем тук — казах аз — най-малко половин час. Слизането, както е известно…

— Слизането ще бъде по-лесно от катеренето — отвърна бързо Арсениев, а когато го погледнах учудено, той сложи ръката си на рамото ми с многозначителен жест. Аз млъкнах. Когато след малко Райнер се отдалечи, професорът доближи каската си до моята. При допир на две метални каски гласът можеше да се чува без помощта на радиото. Арсениев изключи апарата си и ми пошепна:

— Не трябва да се казва всичко.

— Заради Райнер ли?

Той кимна с глава. Понеже химикът се приближи, ние не разменихме нито дума повече. Опрени гърбом на грапавите скали, поглеждахме затъмнените пропасти с полузагаснали от умора очи. След известно време горе започна да става нещо. Облаците се сгъстяваха като рубин клей в кипяща вода, разтичаха се пръстеновидно, свиваха се все по-тънки, по-прозрачни, докато внезапно в тях се показа прозорче. То бързо изчезна, но отстрани се откри друго. В него светна небето. Вятърът раздухваше пухкавите кълбета все по-широко.

— Дявол да го вземе!

— Защо се сърдите? — попита астрономът.

— Небето, професоре, небето!

Небето беше зелено, то имаше багра на прозрачен, нежен смарагд, сякаш размита в стъкла зеленина на първите треви, през които прозира слънцето. Там плуваха много високо перести и съвсем златни облачета.

— Навярно това е въглероден двуокис… — забеляза Райнер. Аз се зарадвах, че той се обади. Не беше го още обхванала пълна апатия.

В това време тук-таме започваше да проблясва долу мъглата, върху която падаха лъчите. Изведнъж краищата на големия облак буйно запламтяха. Иззад него се подаде огромен огнен диск, вече доста наведен на запад. В същия миг настъпи страшна горещина. Повърхността на мъглите светна като заляна с разтопен метал. По следите на сянката, която бягаше с шеметна бързина в дълбочината на кръгозора, избухваха цели снопове от светлини. Из глъбината се подаваха планини от разтопена мед, кървави бездни, пещери и ями с подвижни стени, а слънцето ги пронизваше с блясъка си и пробиваше златни галерии в подвижната и като че ли жива магма. Целият този океан от мълчаливи пламъци дишаше. Над него се носеха теменужки и розови мъгли, в които блестяха множество пояси от седмоцветни дъги, докато пак някакъв облак закри лицето и равнината от облаци угасна и за миг се заля от безкрайна сивота.

— Скъпо платихме, за да видим това зрелище — каза кисело Райнер. Превързах се с въжето и подадох другия му край на Солтик. Той го закачи за бримката на пояса си и тръгна към наклона. Арсениев вървеше пръв, след него аз, по-нататък Солтик; Райнер, който тежко влачеше краката си, вървеше последен. Така започна завръщането.

Дълго слизахме из мъглата. Понякога тя ставаше така гъста, че в нея изчезваше силуетът на вървящия отпред астроном. Погледът потъваше в сивите изпарения; заличаваха се контурите на пътя, на най-близките скали, дори очертанията на протегнатата ръка. Имах впечатлението, че се разтапям в мъглата. Това беше чувство от някакъв кошмарен сън, в който човек губи съзнание за реалното си съществуване. Тогава се обаждах на другарите си: техните гласове разсейваха за миг мъчителното чувство на самота.

Известно време скалата се обаждаше звучно под остриетата на подкованите бастуни, после скриптяха камъни по сипеите, а след тричасов поход крачките ни стихнаха и краката ни започнаха да потъват в мека почва. Не знаехме дали това е вече равнина, или само сводесто възвишение, защото не можехме да разчитаме на показанията на анероидите.

От доста време техните стрелки се движеха неспокойно. Атмосферното налягане се увеличаваше по-бавно, отколкото можеше да се очаква при такъв темп на похода; очевидно налягането спадаше във връзка с настъпването на нощта.

Наскоро равният терен започна отново да се спуща. Слизахме все по-надолу и по-надолу. Доколкото можеше да се съди в непрогледната мъгла, намирахме се в плитка долина, като че ли корито на пресъхнала река, и слизахме надолу по всичките и завои. Изведнъж усетихме под краката си твърда скала. По нея се вървеше като по градски тротоар — толкова равна и гладка беше тя.

Огледах се учуден, но не можах да видя нищо.

Солтик, който ни предвождаше по компаса, спря.

— Там има нещо — каза той и посочи едно голямо петно, което тъмнееше в сивите мъгли.

Наведох се и прокарах ръка по скалите.

— Слушайте… — казах аз — може би греша, но това са квадратни плочи. Усещам техните спойки под пръстите си… — Това е истински тротоар!

— Тротоар ли? Тогава може би ще има някъде и ресторант? — попита Райнер. По време на похода той неведнъж вече беше пущал горчиви шеги. Арсениев насочи индукционния апарат към петното. То беше овално и се мяркаше неясно на близко разстояние.

— Не разполагаме с много време — каза астрономът, — но… кой от вас ще дойде там с мене?

Обадихме се със Солтик, а и химикът се присъедини след минутно колебание. Гладката повърхност, която бях нарекъл тротоар, завиваше и се издигаше не много стръмно. Като изминахме двайсетина крачки, ние се озовахме пред черен отвор. Тук мъглата беше по-рядка. Като светли стълбове се кръстосваха в нея лъчите на нашите фенери. В светлината се показа обширна пещера. Навътре до стената стоеше нещо валчесто. Изтичах към него по сипкав дребен чакъл. Това беше метален цилиндър, закопан отчасти в земята и затворен с изпъкнал диск. Натиснах го с рамото си. Между диска и цилиндъра се появи тънка черна цепнатина, която бързо се увеличаваше. Похлупакът полетя с трясък нагоре. Вътрешността беше празна.

— Резервоар! — извиках аз. Другарите слизаха по сипея. Направих няколко крачки настрана. Пещерата беше с чудно правилни форми. Тя беше продълговата, с леко наведени стени и вдлъбнат свод. В дълбочината от него се спускаха някакви черни дрипи като огромни паяжини. Доближих се, та хванах в ръка част от тях и се убедих, че това е стрит, като че ли изгорен метал. Ръждивочервен и смачкан, той беше покрит със сажди, които за миг ме обсипаха на дебели пластове. Светлината на фенера описваше бели кръгове по оплетени метални висулки, който хвърляха трепетни сенки. Изведнъж там се мярна нещо червеникаво. Насочих фенера. На стената се виждаше някаква рисунка, много стара, защото червената боя се беше изтрила и излющила на няколко места. Тя представяше концентрични кръгове.

Обърнах се, за да извикам другарите си, и тогава забелязах, че това, върху което стоя, не е чакъл.

Тази вибрираща в светлината маса от лъскави камъчета беше пласт от сребърни животинки. Но те не бяха вече сребърни. Матови, потъмнели като калаени топчета, те приличаха на малкия ми затворник само по формата си. Неволно отскочих назад, но те се намираха навсякъде. Шумоляха при допир и покриваха цялото дъно на пещерата. Докоснатите преди малко метални дрипи се люлееха бавно във въздуха. Сега видях, че зад тях има нещо като голяма пчелна пита. Тя беше отчасти закрита от нависналите метални фестони, сгърчени като износена и обгорена кожа. Стената приличаше на пчелна пита, защото по нея имаше симетрично подредени отвори. Те образуваха един вид многоъгълна мозайка. В тях се намираха сивите, а понякога сребърни животинки. Под стената се издигаше цял куп от тях.

— Гледайте! — казах аз със сподавен глас. — Гледайте!

Другарите ме заобиколиха. Повдигнаха нагоре остатъците от нависналите мрежи и вземаха в ръце леките, почти лишени от тежина животинки, които шумоляха и звънтяха тихо като метални люспи. При всяка крачка пукаха стотици мачкани телца. Развълнувани като мене, всички мълчаха. Припомних си рисунката, вдигнах фенера и я осветих.

— Нещо от рода на хелиоцентричната система… — прошепна Райнер. — По средата Слънцето… после орбитата на Венера… а по-нататък… Земята… това е нашата планетна система.

— Но там има още нещо, виждате ли?

От изображението на Венера вървеше пунктирана с дупчици небоядисана линия право към Земята. Тя съединяваше двете планети. Непознат страх сви сърцето ми. Огледах се бързо, но пещерата беше празна. Само металните дрипи се люлееха бавно и ронеха малки частици сажди.

— Тук е имало хора — прошепнах аз. Не смеех да говоря високо.

— Не, това не е създадено от човешка ръка — обади се Арсениев.

— Какъв особен блясък има скалата — казах след малко, — като глазура…

Мрежа от дребни, лъскави като стъкло синкави жилки покриваше повърхността на стената.

— Какво може да бъде това, доктор Райнер?

— Не зная, никога не съм виждал такова нещо… Като че ли авантюрит… но отчасти стопен при необикновено висока температура… Не зная — повтори той. Арсениев сложи шепа метални зърна в джоба на скафандъра си.

— Приятели… в този момент ние не можем да оценим значението на нашето откритие. Трябва да продължим пътя си, и то бързо. След четири часа ще се мръкне.

Напуснахме пещерата, без да изречем нито дума. Вън мъглата беше незначително потъмняла. Тя придобиваше синкав тон, но заедно с това ставаше по-рядка. Когато слизахме по лекия наклон, аз можех без усилие да забележа и последния другар.

Преминахме с бърза крачка най-малко десет километра сравнително равен терен. След това почвата като че ли се повдигаше, но това можеше да бъде илюзия, защото нищо не се изпречваше пред погледа. Изведнъж от мъглата пред мене се чу сподавен вик и глух отглас. Подскочих напред.

Арсениев лежеше, опрян с ръце в земята.

— Спрете, спрете! — извика той и повдигна бастуна си.

Пристъпих още крачка. До самия него зееше мрачна пукнатина. Дъното и потъваше в мъглата. Дори с помощта на радароскопите не можехме да видим другия и бряг. Райнер изказа предположение, че той може би изобщо не съществува и че ние стоим над урва, от която платото се спуща към равнината.

— С други думи, от ракетата ни делят само тридесет километра — каза Арсениев; като се мъчеше да се ориентира върху картата, за жалост много бегла, която вече няколко пъти ни беше обърквала през време на похода.

— Ще се опитаме да слезем, колкото по-долу бъдем, толкова по-добре, а може би ще успеем да намерим някакво скривалище.

Няколкостотин крачки по-нататък урвата не беше така стръмна; в екраните на радароскопите се мяркаше зеленикавият образ на наклонени спусъци, които ни предразполагаха да слезем по тях. Тръгнах пръв. Наоколо се виеха леки кълба от пара. Мракът се сгъстяваше, мъглата придобиваше синкави, сиви и най-после лилави тонове. На някои места трябваше да си помагаме с ръце, защото окованите носове на обущата се плъзгаха по гладките плочи. Не мина и без падане. По-долу стръмнината намаля. Скалата прорязваха дълбоки кръстосани улеи. Това беше много опасно, защото при погрешна стъпка човек можеше да си счупи крак.

Някой ме изпревари — изглежда, че беше Арсениев. Видях бялата, заобиколена с няколко дъги светлина на неговия фенер. Блясъкът се губеше в парата. Лъчите на фенера се люлееха известно време в такта на хода, изведнъж се снишиха и спряха. Бях се загледал в светлината, която ме заслепяваше, та не можах да видя една широка пукнатина и паднах в нея почти до колене. Разтегнатото сухожилие ме заболя; седнах да прегледам крака си. Моето въже се търкаше известно време по камъните и се дръпна.

— Ало, професоре! Стойте там! — извиках аз.

Никой не отговори. Станах и като накуцвах леко, тръгнах по посока на светлината, в която се движеха неясни сенки. Погледнах нагоре и между стените на дълбокия дол видях небето като широка река от светлина. Така изглежда повърхността на водата, когато водолазът я гледа от дъното.

Светлината на фенера изведнъж угасна.

— Какво да се прави, ще влизаме там — казваше Райнер.

— Почакайте.

Това беше гласът на Арсениев. Фенерът пак светна и се отрази с разноцветен блясък в трептящия ореол на парата. Забелязах, че и двамата бяха наведени. Под краката им почвата свършваше изведнъж, а по-нататък се простираше тъмна ивица мъгла.

В същия миг под матовите електрически лъчи светна каската на Солтик, който се подаваше от глъбината. Райнер му помогна да се покатери на брега.

— Може да се слезе — каза инженерът, — наклонът намалява, но става все по-горещо.

— Повишава ли се температурата? Нима ще слизаме така до недрата на планетата? — забеляза Райнер.

Неволно се събрахме накуп. Фенерът осветляваше четирима черни великани с изпомачкани комбинезони. Синкави искри трептяха в стъклата на каските.

— Трябва да жертваме един магнезиев патрон — каза Арсениев и извади от джоба си плосък пълнител. Това бяха патрони за ракетния пистолет, който бе останал в хеликоптера и изгорял.

— Дали някой от вас има случайно носна кърпа във външния си джоб?

Обади се Райнер. Астрономът изряза с нож дупка в средата на кърпата, а за ъглите завърза с няколко конеца патрона. Стана ми ясно: професорът умееше да се справя и без сигнален пистолет. С дръжката на ножа той удари силно един-два пъти капсулата на патрона, а когато се чу шум, хвърли пакетчето в дълбочината.

Наведохме глави над пропастта. Ослепителната светлина на магнезия проряза мъглата. Показаха се склонове: този, върху който стояхме, и отсрещният, отдалечен може би шестдесет метра, после облак от пара скри пламтящия патрон. Това не продължи дълго време. Светлите кълба се разпръснаха и изпод гъбата на импровизирания парашут избухна нова светлина, която бързо отслабваше. Светлината трепереше измамливо и се преливаше в булото на парата. В дълбочината под нея се очерта черна продълговата маса, която заблестя като вълна от вкаменена лава. Когато светлината намаля, стори ми се, че масата се разшири, а после се сви като тяло на смок, който поглъща голям къс храна.

След това всичко изчезна.

Когато се отдръпнахме бавно от урвата, Арсениев сложи ръце на кръста си.

— Тук винаги е така: тъкмо ти се стори, че всички съмнения са вече разпръснати, възникват десетки нови… Какво ще кажете за онова там? — той посочи долу.

— Аз забелязах движение — започна предпазливо Райнер, — не зная, може би така ми се е сторило, но…

— Не, не ви се е сторило — прекъсна го астрономът.

— Можем да жертваме още един патрон, но няма смисъл.

Той отиде на брега на скалата и насочи надолу сноп светлина от фенера. Тя изчезна в мъглата. — Какво е това, дявол да го вземе?

— Да не е поток от лава? — гадаеше предпазливо Райнер. — Останах с впечатление, че тече.

— Температурата е много ниска, за да бъде течна лава. — А може би някакъв канал?

— Канали на Венера?

— До дъното няма повече от тридесет метра — намесих се аз.

— При такава светлина много мъчно може да се определи. Е какво, все пак трябва да слезем. Хайде след мене.

Арсениев пръв се спусна по стръмното. Мълчаливо слизахме надолу, отначало с лице към склона, после му обърнахме гръб и тръгнахме по-бързо. По скалата, която напомняше базалт, имаше каменни ръбове с остри краища. Изведнъж Солтик извика:

— Внимание, ето го.

Фенерът застана неподвижен. В кръга на светлината се появи висока издатина, двете страни на която се губеха извън обсега на лъчите. Тя светеше с мазен и черен блясък като гръб на кит. Тази маса, която изпълваше плиткото скално корито, се издигаше над каменните брегове, отдалечени десетина метра един от друг. Повърхността и се вълнуваше леко, а отделните гърчове прииждаха от дясна страна и изчезваха наляво.

— Перисталтика — прошепна някой.

Арсениев вървеше към черната маса по един дълъг камък като мост. Той застана на самия край, та можеше да я докосне с крак. Една лепкава пръска отхвръкна на обувката му. Около докоснатото място се образуваха кръгове. Отмереният ритъм, с който се движеше досега цялата маса, се наруши. Въздухът затрептя. Надлъж покрай бреговете лъхна вятър, а лъскавата полутечна маса почна бавно да се надига, да се напластява, от време на време се втвърдяваше, най-после проточи широк разлян език до края на плоския камък, на който стоеше Арсениев.

— Внимавайте, професоре! — извиках аз.

Той неподвижно очакваше прииждането. Черната тиня докосна обувките му, дръпна се назад и изведнъж с един подскок го заобиколи, а от мъглата се подаде голяма гърбица като вълна, устремена към брега. Сега някой друг, струва ми се Райнер, светна с фенера си. Професорът извика и се дръпна назад. Черната кал го заля почти до колене. Нов могъщ гърч премина през масата.

— Бягайте, професоре, бягайте! — виках аз. Не можех да разбера защо стои като прикован на камъка. Той се сви, гърбът му потрепваше, сякаш повдигаше товар. Солтик, който стоеше най-близо до него, се втурна и го дръпна, но се спъна, падна от камъка и потъна в черната тиня почти до пояс. Той нададе сподавен вик.

Хванах въжето с две ръце и го потеглих с всички сили. Райнер го прихвана по-долу. Големи пръски отхвърчаха и пляскаха върху камъка. В светлината на фенера видях лицето на Солтик — то беше конвулсивно изкривено. Черната река настъпваше в широк фронт срещу брега, но ние бяхме по-бързи от нея. Хванах Солтик за ръката, с другата ръка прегърнах Арсениев, а Райнер ми помогна да се покатеря по склона. И двамата спасени почти не движеха краката си и се опираха върху ми с цялата си тежест. Единият от тях дишаше тежко и стенеше.

— Ранени ли сте? — попитах аз, уплашен от това, че те все мълчат.

— По-нататък, по-нататък, нагоре! — викаше Райнер. Продължих да вървя, като влачех и двамата другари. Те едва пристъпваха, сякаш краката им се бяха вдървили. Най-после Арсениев пръв проговори:

— Удар… електрически… — изпъшка той с притиснато гърло.

Покатерихме се още няколко метра. Арсениев беше загубил фенера си. Извадих моя, насочих отвора на металния цилиндър надолу и натиснах копчето.

Това, което видях, приличаше на изригнала тиня, но в черната маса нямаше пасивно движение, подчинено на притегателната сила. Тя се надуваше в чудовищни мехури и набъбваше, а от дълбочината напираха все нови вълни и заливаха брега.

— Всички назад! — извика изведнъж мощен глас.

Тая сцена и сега е пред очите ми. Арсениев се откъсна от ръката ми. С широко разкрачени крака той посегна към калъфа на Солтик, извади лъчеметача и го пусна в действие.

Бяла мълния изгърмя със заплашително съскане и полетя надолу. Ужасна горещина ни блъсна в гърдите. Арсениев натисна втори път спусъка и втора мълния като отломък от слънце попадна точно в средата на прииждащата черна маса. После настъпи мрак. Знаех, че не бива да се гледа отворът на лъчеметача, когато той е в действие, но не можах да се овладея. Сега пред очите ми се въртяха златни и черни кръгове. Известно време не виждах нищо, макар че конвулсивно натисках копчето на фенера. Най-после разиграните петна, изчезнаха.

Скалното корито беше празно. В обсега на лъчите потрепваха и догаряха остатъци от тинята, грудки от сгурия и купчини лепкава пепел. Кафяви кълба дим се смесваха с мъглата. От камъните се стичаше мътна, като че ли размесена с тиня вода. Някъде още скимтяха противно недогорели остатъци. Спуснахме се долу и като навлязохме в коритото, осветихме го от двете страни. Черната маса беше изчезнала. Покатерихме се на отсрещния склон. Арсениев оглеждаше краката си. По крачолите на комбинезона светеха слизести петна, а обувките му бяха станали сиво-черни.

— Професоре, вие споменахте за електрически удар? — побързах да запитам аз. — Той ли ви парализира? Също и вас ли, инженере? Какво ли беше това?

— Напред, напред — отговори астрономът, като изтърсваше от скафандъра си остатъците от лепкавото вещество. — Трябва да вървим, после ще разговаряме. Отсрещният бряг на черната теснина беше по-малко стръмен. Изкачихме го за половин час и се озовахме в една равнина, покрита с неспокойно развълнувани мъгли. Сега можехме да вървим и да говорим.

— Имали сме щастие, че скафандрите ни са добри изолатори — каза Арсениев, — иначе щеше да бъде лошо и за мене, и за вас, Солтик.

— Нещо ме сгърчи и не можех да отворя уста — призна инженерът. — А преди това, когато паднах вътре, получих такъв удар, че той почти ме парализира. Мислех, че ще се задуша. Всички мускули ми се вдървиха.

— За щастие това същество не е имало работа с добре изработена синтетична тъкан — подхвърли Райнер.

— Как така същество, да не смятате, че тази черна тиня е жива? — извиках дълбоко учуден.

— Смятам, че това е река от живи протоплазми. Та нали видяхте как се движеше и как реагираше при допир и се мъчеше да погълне онова, което я е раздвижило. Без малко тя щеше да успее.

— Значи вие смятате, че този… че това… — аз не можех да намеря подходящо местоимение — че това е някакво животно. Нещо като електрическа риба?

— Електрически риби има на Земята, а ние сме на Венера. Нито животно, нито растение, а просто жива плазма.

— Главата ми не побира, че това може да е живо — казах аз. — Та нали и водата в реката се движи, а никой не я нарича жива.

— Залавяте се за думите — забеляза Арсениев. — Тая маса притежава известни свойства на живо вещество, но не ми изглежда да има… чакайте, какво е това съскане?

Мръкваше се все по-бързо. Притъмняваше, От няколко минути все ми се струваше, че става нещо чудно, но едва след думите на Арсениев чух съскането, чийто източник навярно се намираше наблизо. Погледнах ръката си и дъхът ми заседна в гърлото. На лявата си ръка носех магнитен компас, но не го употребявах, защото си служех с много по-сигурния жирокомпас на Спера. Като погледнах магнитния компас, забелязах, че стрелката му, която обикновено светеше като фосфорна пръчка, се е превърнала в светло кръгче, защото се въртеше извънредно бързо и издаваше тихо, но остро бръмчене.

— Погледнете, професоре…

По небето се появиха бързи блясъци. В мрачината облаците висяха сребристи и отпуснати като кореми на умрели риби. Зловещ блясък без определен източник падна върху почвата. Цялата околност като че ли се топеше и разтапяше. Атмосферата придоби чудноват изглед: горе израстваха надиплени драперии и разлюлени стълбове, които излъчваха на свой ред мътно сребърно сияние. Най-после цялата околност започна да святка: ту по-високите, ту по-ниските пластове на парата проблясваха безшумно и в тоя трепет на сиви сенки и бисерен блясък тук-таме се въртяха огнени метлички и кълба, които бавно потъваха в позлата от теменужни искри. Без да искаме, намалихме темпа на похода. Чувах как Арсениев каза на Райнер, че това е вид електромагнитна буря.

— Обърнете внимание как ритмично угасва блясъкът.

Така беше в действителност. Въртенето на компасната стрелка стана още по-бързо, но на всеки няколко минути то променяше посоката си, а при преходите от едно въртене в друго зловещият блясък гаснеше. Прииждаха високи облаци, които се виждаха през мъглата — толкова силна беше тяхната светлина. Безпокоеше ме възцарилата се пълна тишина. Тя като че ли предвещаваше нещо лошо. Арсениев престана да говори с Райнер за йонизацията, за фотоните и за електронните орбити. Спряхме под разсеяната светлина, която бавно гаснеше, а едновременно като че ли се снишаваше и падаше на земята, докато във високите пластове на атмосферата прииждаше все по-силен мрак.

Околният въздух беше все още мъртво неподвижен, но някъде от голяма височина започна да се чува отначало много далечен глух шум, който премина в нисък вой.

— Опасявам се, че ще трябва да се върнем в теснината — каза Арсениев.

Ние стояхме, без да можем да решим какво да правим. Изведнъж из въздуха се разнесе силен вой като от пикиращи самолети. Мъглата се залюля и заплува. Изчезнаха последните разсеяни огнища на електрическото сияние. От тъмнината налетя буен вятър. Едва успяхме да се задържим, като се хванахме за ръце. Някой запали фенер. В снопа светлина мъглата вече не се кълбеше, а нахлуваше бързо като поток мътна вода, разкъсала бента.

Никой от нас не продума. Тръгнахме назад и тласкани от ужасния вихър, тичахме, спъвахме се и залитахме към теснината. Вихърът пищеше пронизително в антените на каските; набъбнал и твърд като надуто корабно платно, вятърът шибаше гърбовете ни и краищата на комбинезоните плющяха. Не зная колко дълго тичахме така, докато в мрака се очерта един привидно неподвижен облак, който се въртеше на едно място с шеметна бързина. Това беше въртоп от сгъстена мъгла, възникнал между бреговете на теснината. Колкото по-надолу слизахме, толкова напорът на вятъра ставаше по-слаб. Неговите невидими напъни издаваха над теснината шум като корабно платно, раздухвано внезапно от вятъра. Движехме се слепешката, докато се събрахме под един скален навес. В белия сноп от светлина, която запали един от другарите, мъглата клокочеше като кипнала вода. Над нас, из потъналата в мрак равнина, се чуваше пронизителен вой, писък, стонове и кикот. Като че ли там се бореха цели стада хиени и чакали. Изведнъж мракът проблесна за миг, сякаш мъглата се изпълни с пламнал живак. Загърмя. Гърмежът ни захлупи като похлупак. В същото време усетих леки ситни удари по раменете и ръцете си, а в лъчите на фенера заблестяха капки, които падаха под наклон.

Дъжд!

Боботенето се засили. Вятърът горе вече не виеше, а оглушително ревеше. Дъждът идваше на вълни, които пореха въздуха. Прилепихме се плътно до скалата.

Водата се стичаше по каските и скафандрите и светеше в блясъка на фенера. Наоколо започна да се образува от дъжда разпенена локва. Изведнъж скалата забумтя като барабан. В същото време чух звучни удари по каската си. Валеше град.

„Само това ни липсваше“ — помислих си аз.

Едра като бобови зърна градушка биеше каските ни, без да ни засяга, само ни заслепяваше с ледените си пръски.

— Елате тук при мене! — извика Арсениев.

И наистина на няколко крачки по-далече, в една плитка вдлъбнатина на стената, градът биеше по-слабо. Водата се стичаше по наклоните на дола с все по-голям шум. В лъчите на фенера, които астрономът беше окачил на гърдите си, всичко наоколо светеше с мътния блясък на натрошен лед.

Склонът ни предпазваше отгоре, но аз усещах как по краката ме удрят като стотици дребни иглички зърна град и се разчупват о камъните.

Сред непрестанния вой на урагана се чуваха продължителни гръмотевици. Светкавиците осветяваха буйно кипналите мъгли, дъждовните струи и залените от водата скали. С голямо усилие успяхме да домъкнем и да наредим в скалната ниша няколко плоски камъни, на които седнахме. Водата ни шибаше и обливаше прозорчетата на каските. Така седяхме неподвижни; времето течеше бавно, час след час, а бурята не отслабваше. Градушката спря, но в ивицата от светлина почнаха да прехвърчат бели снежинки. Седяхме неподвижни; спокойното дишане на другарите ми показваше, че те заспиват. Самият аз, ако и да бях уморен, не можах да заспя. Разбрах, че трябва да се съберат сили за по-нататъшния път, и стисках клепачите си с желание да се оградя колкото може по-плътно от виенето и от шума на бурята. Но под завесата на мрака се въртеше непрекъснато в паметта ми калейдоскоп от образи. Ту напираше към нас стръмен сипей, облян с черна потръпваща тиня, ту обхванатия от пламъци хеликоптер бълваше дим, ту пък светеше тайнствената пещера в светлината на фенерите. Имаше моменти, когато ми се привиждаше планински пейзаж с остри назъбени върхове и изпълнени с мъгла долини, където високо на зеленото като дебело стъкло небе гореше огромно слънце. Мускулите трепереха от умора, от скалата вееше пронизителен студ, но не смеех да включа електрическия нагревател, защото трябваше да се пести батерията, която подхранва радиоапарата. Като не можах да заспя, вслушан в дълбокото близко дишане, аз се опитвах да обсъдя последните случки. Дали наистина катастрофата е била една случайност? Може би наоколо ни бдят някакви неизвестни сили и ни наблюдават, а ние си въобразяваме, че сме свободни в действията си. Напразно се мъчех да създам образ, който да обгърне всичко станало. Ако жителите на планетата бяха ония метални създания, тогава какво означаваше реката от черната протоплазма? А пещерата — не беше ли тя нещо като необикновени гробища? Как е бил образуван огромният кратер и защо подземната тръба е разкъсана на две части?

Сам не зная кога съм заспал тежък, дълбок сън. Отворих очи съвсем вкочанясал. Часовникът показваше шест. На Земята по нашия край утрото вече преминаваше в бял ден, но тук цареше такъв непрогледен мрак, та не можех да различа дори стъкленото прозорче на металната ми каска. Бледният, през деня едва забележим екран на радароскопа изпълваше вътрешността на каската със зеленикав фосфорен блясък. Виенето на вятъра беше отслабнало, дъжд също не се чуваше. Внимателно се измъкнах измежду потъналите в сън другари. Материята на комбинезона беше покрита с тънък леден скреж, който се пукаше като стъкло при всяко движение. Светнах за миг с фенера. Видях неподвижните, свити под скалата фигури. Бавно се носеше рядка мъгла, гонена от студения вятър.

Започнах енергична гимнастика, като се удрях с ръце по бедрата и раменете. Шумът, който вдигнах, събуди Солтик. След малко станаха и другите и започнаха да се оплакват от студа.

Скоро тръгнахме на път. В равнината духаше силен вятър. Усещахме неговия студен полъх през всички изолационни пластове на скафандрите. Под обущата ни хрущеше тънкият скреж на локвите; понякога ледът се пукаше и краката ни потъваха в лепкава кал. По едно време се обърнах и осветих с фенера вървящите след мене силуети. Видях изпотените стъкла на каските, а зад тях — зачервени очи и небръснати от два дни лица. От техния вид можех добре да си представя и своя собствен. Още когато беше започнало да се мръква, до брега на теснината бяхме чули радиосигналите на ракетата, но по-сетне електрическата буря ги заглуши и едва сега те се чуха пак в слушалката. Благодарение на тях ние вървяхме направо през най-големия мрак, без да се страхуваме, че ще се изгубим. Една след друга оставаха назад веригите от малки могили. Райнер вървеше след Арсениев приведен, като че ли смален с цяла глава. Той едва влачеше краката си. По едно време изведнъж седна. Астрономът се обърна и му каза като на малко дете:

— Хайде, Хайнрих, стани!

Райнер не отговори. Беше полулегнал и дишаше тежко. Приближих се да му помогна, но Арсениев ме спря с движение.

— Не, той сам…

И химикът се повдигна, като се опираше на ръце о камъните, изправи се много бавно, сякаш вдигаше огромен товар, и пак тръгна след нас.

От по-нататъшния път помня твърде малко. Имах впечатлението, че мозъкът ми беше се вдървил; по всяка вероятност съм вървял дремешком и час по час се събуждах. Налягането в кислородните бутилки беше спаднало до тридесет атмосфери и затова трябваше да вървим, непрекъснато да вървим, за да стигнем, преди да се изпразнят резервоарите. Тътрехме се с последни сили. Започна да ме преследва неопределено чувство, че някой ни дебне. Най-чудното е, че то се предаде и на другите; Райнер, който вървеше последен, падна няколко пъти, защото непрестанно се озърташе. Често се сменяваше онзи, който водеше групата, защото оглеждането на пътя в тъмнината уморяваше.

По едно време, както вървях пръв, съзрях високо в облаците бял мъглист стълб. Теренът се повишаваше. От каменливата почва се надигаха грапави плочи. Белият стълб се движеше лениво сред облаците. Отначало ми мина през ум, че това е пак някакво тайнствено явление, но викът на астронома ме изведе от заблуждението. Под обувките ни заскърцаха камъни; още няколко крачки напред — и ние застанахме в отвора на прохода. Далече долу светеше морето от мъгла. От вътрешността му биеше в небето бял стълб светлина. Това беше прожекторът на ракетата.

ЕКСПЕРИМЕНТЪТ

Лао Чу поддържал връзка с хеликоптера до момента, когато Мъртвата гора преградила пътя на радиовълните. През целия ден другарите били заети с изследване дъното на езерото. Когато изтекъл часът, в който трябваше да се върнем, Осватич излетял, намерил акустичната следа и тръгнал да ни търси. Самолетът не могъл да лети така бавно и ниско като хеликоптера. Осватич многократно губел следата и два часа се лутал из облаците, докато намерил кратера. Няколко пъти се опитвал да вкара машината вътре, но всичко било напразно и без малко щяло да свърши с катастрофа, защото го теглили надолу коварни въздушни течения. После описвал кръгове в облаците, като непрестанно ни викал по радиото, а понеже и това не дало никакъв резултат, той хвърлил на склона на кратера торби с храна и отлетял обратно. В резервоарите си имал толкова малко гориво, че едва успял да долети при езерото. През следното денонощие другарите ни се обезпокоили още повече. Те обмисляли дали не трябва да излетят с космократора, макар че това не влизаше в плана, изработен преди нашето отлитане. В това време започнало да се мръква и те трябвало да закотвят ракетата, защото предвиждали, че ще има буря. Привързали носа и за крайбрежните скали със стоманени въжета. Ураганът избухнал внезапно. Сгъстените в скалния проход въздушни маси нахлули в котловината с бързина към триста и петдесет километра в час. Космократорът, дърпан от буйните вълни, опъвал яростно въжетата. За да противодейства на ужасния въздушен и воден напор, Осватич пуснал двигателите и задържал ракетата с нос срещу вятъра. Ненадейно едното въже се скъсало и ракетата се донесла към брега. Може би единственият изход е бил да се напусне езерото, но другарите не искали да направят това, защото имало вероятност ние да се намираме някъде наблизо и ураганът да ни е попречил да се завърнем в ракетата.

Космократорът разбивал непрестанно водата с изхвърляните газове и намалявал в продължение на шест часа напора върху останалите въжета. Когато най-голямата сила на урагана преминала, другарите ни запалили голям прожектор, чиято светлина, възправена като бяла колона над ниската мъгла, ни посочи пътя.

На другия ден станах късно. Всичките ми мускули бяха пропити с чувство на умора, което бавно намаляваше. Когато влязох в централата, там нямаше никой. Погледнах аерометричните уреди. Налягането се увеличаваше и температурата беше спаднала до девет градуса под нулата. Корпусът на ракетата се повдигаше едва забележимо и се отпускаше като гърди на заспал великан. От време на време се чуваше скърцане на ледените буци, които се триеха о бронята на космократора. Седнах пред главния екран. Той беше изпълнен с черна беззвездна нощ. Отпуснах глава. Почивах си в блажен покой, с полузатворени очи, като че ли очаквах да завърши прекъснатият от пробуждането сън. Някой влезе. Беше Чандрасекар.

— Е, какво — попита той, като застана пред мене, — задоволихте ли вече големия си глад?

— Не — отговорих аз. — Гладът ми за знание само се увеличи, а гладът за приключения… него едва ли някога ще задоволя…

Предишния ден бяхме така уморени, че само с няколко думи разказахме на другарите си за нашите премеждия. Сега започнах да разказвам всичко и не зная дали причина беше настроението на сутрешните часове — защото синкавата светлина на лампите напомняше небето преди разсъмване, — дали усмивката на Чандрасекар, но аз говорех така, като че ли доверявах на приятел. Накрая добавих:

— Работата не мина без някои грешки… но струва ми се, че никой не е виновен за това. Арсениев обаче отстъпи от своите провъзгласени принципи, когато спря там, в пещерата на металните същества. Разсъдъкът ни заповядваше да продължим пътя, защото имахме малко кислород, но ние невинаги се ръководим от разсъдъка и така е добре. Открихме нещо, което може да има голямо значение: Арсениев донесе шепа от тези метални насекоми… видяхте ли ги, професоре.

— Да, те са в лабораторията. Арсениев молеше да почакаме с тяхното изследване, докато той дойде. Да се върнем към предишната тема… Давате ли си сметка, че тези няколко литра кислород, които изразходвахте за дишане в пещерата, можеха да не ви достигнат през последния етап от завръщането.

— Това беше възможно.

— Каква стойност щеше да има тогава вашето откритие?

— Но ние не знаехме ще ли ни стигне кислородът, или не и мисля, че тъкмо затова Арсениев постъпи така, както… аз в Мъртвата гора.

— Така ли смятате?

— Да. Ако бях уверен, че не влезем ли в пещерата, ще успеем да стигнем до космократора — аз пръв щях да се противопоставя на професора. Цялата работа е в това, че аз нямах тази увереност.

— Така смятате… — изрече тихо Чандрасекар. Той гледаше с наведена глава лъскавите тъмни плочи на предиктора, сякаш търсеше в тях собственото си отражение. Аз чаках с любопитство какво ще каже той, но тъкмо тогава в централата влезе Солтик и разговорът взе друга насока.

— Таз подземна тръба, металният клон, който намери Смит, и най-после бялото кълбо трябва да имат някаква връзка! Ами променливото магнитно поле! — казваше инженерът. — Ако знаех как те произвеждат електричество, щях да зная всичко!

— Вие грешите — отвърна Чандрасекар. — Ако в залата на някоя земна филхармония влезеше марсианец, каква полза би имал той от най-точното геометрическо изследване на сградата, от химическия анализ на тухлите и мазилката, на позлатените части и от проучването на физическите свойства на цигулките и пианата? Той и след това не би имал ни най-малка представа за целта, с която е създадена сградата. Не би имал познания за най-важното нещо.

— За музиката, нали? — попита Солтик.

— Не, за историята на човешкия род. По-важно от конструкцията на машините е да познаем съществата, които са ги създали.

— Аз съм убеден, че стопани на планетата са металните мравки — казах аз. — Отначало ми се струваше чудно такива малки животинки да построят огромна енергетична мрежа, но нима земните строежи не надхвърлят нашите размери стотици и хиляди пъти? Да вземем например океанските бентове или крайполюсния атомен пръстен.

— Не зная какво представляват така наричаните от вас „метални мравки“ — отговори математикът, — но аз съм убеден, че тук трябва да се намират същества, които много повече приличат на нас.

— Откъде можете да знаете това?

— От всичко, което ми разказахте — отговори спокойно Чандрасекар. — Вие сте намерили в пещерата надпис или по-скоро рисунка върху стената, нали?

— Е, да, но…

— И за какво е трябвало да я създават тези така наречени мравки, които, доколкото видях, изобщо нямат очи.

— Дявол да го вземе, вие сте прав! — извика Солтик.

Аз се забърках.

— Наистина, но… почакайте, професоре, а може би те са направили рисунката случайно… т.е. не рисунки, а…

— А какво?

— В този момент аз не зная, те може би имат някакъв електрически усет…

Чандрасекар се усмихна.

— Внимавайте! Виждам, че вие искате на всяка цена да спасите славата си като „откривател на металните мравки“. Моля, не нагаждайте фактите към хипотезата, няма нищо по-лошо от това.

Той изведнъж намръщи вежди.

— Извинявайте. Хрумна ми една идея…

Той мина между мене и Солтик така бързо, че известно време и двамата се вглеждахме във вратата, през която, изчезна.

До обед нямах всъщност никаква работа. Планът не предвиждаше никакви занимания извън ракетата. Учените се бяха затворили в лабораторията, откъдето долиташе силното бучене на трансформатора. В централата до предиктора седеше Осватич. Ракетата престана да се люлее, стегната от леда, който с все по-дебел пласт покриваше езерото. Студът се засилваше. Надзърнах в книгата, която четеше Осватич: това бяха „Елементи“ от Евклид. Отчаян, излязох в коридора. Вратата на лабораторията се отвори.

— Край на легендата за разумните метални същества! — извика Арсениев, като ме видя. Беше с дълга престилка с подвити ръкави и повдигната на челото лупа с две стъкла. — Съжалявам ви, защото вие сте неин автор, пилоте, но фактите решават — впрочем действителността е може би още по-загадъчна.

В лабораторията всеки свободен кът беше запълнен с апарати. Големите индукционни бобини бяха дори закрепени на потона. От маса на маса минаваха увиснали снопове от разноцветни проводници. Под един голям прожектор седяха Тарланд, Райнер и Лао Чу и гледаха с увеличителни стъкла нещо, което аз не можех да видя от вратата. Приближих се. Като се наведох, видях на фона на тъмната плоча някакви дребни искрици. До празна метална черупка лежаха няколко микроскопични спиралки, по-тънка от косъм жичка и не по-голямо от главичката на топлийка късче материя, прозрачна като капка опушено стъкло.

— Ето вътрешностите на „металната мравка“ — каза Арсениев. — Тя е нещо като миниатюрен радиопредавател, който работи на вълна от няколко сантиметра, но предавател с много особен строеж. Виждате ли това кристалче? — той повдигна с пинцета лъскавата капчица. — Това е конгломерат от няколко елемента, кристализиран по такъв начин, че представя като че ли „пакетче“ от втвърдени електрически трептения. Раздразниш ли го, той ги пресъздава като грамофонна плоча.

— Какво говорите? Чакайте, чакайте… професоре — извиках аз, — не е възможно, аз сам видях как това нещо реагираше на моето присъствие, как се движеше и се правеше на умряло, а дори съвсем ясно се обаждаше, когато се доближавах до него…

— Точно така — отговори със задоволство астрономът. — Моля ви се, веднага ще ви съживим една „мравка“…

Физикът сложи „животинчето“ на една ебонитова плоча под екрана на голям радаров апарат, започна да манипулира с дръжките и насочи върху него сноп от невидими вълни.

— Бяха доста ръждясали — казваше в това време Арсениев, — явили са се разни спойки и съединения, отначало не искаха да действуват, но когато ги изчистихме, обадиха се почти всички… Ето погледнете.

Той каза това съвсем спокойно, а аз се вдървих.

„Мравката“ трепна и се раздвижи, като подаде напред тъничката жичка. Физикът въртеше радаровия екран, повдигаше го, спускаше го надолу, описваше с него кръгове, а „мравката“ послушно повтаряше всичките движения и обръщаше заострения си край с жичката към екрана.

— Всяко такова уредче притежава, както ви казах, кристалче със серия от складирани трептения — обясняваше Арсениев. — Докато не е събудено, то остава неподвижно. А да се събуди може с помощта на радиовълните, и то тъкмо с обсег от няколко сантиметра, с какъвто работят нашите радари. Когато там, в Мъртвата гора, вие сте се доближили до своята метална „мравка“, излъчваните от екрана на вашата каска вълни са я събудили. „Мравката е оживяла“ и започнала да предава. А когато вие сте се отдалечавали от нея или сте извръщали главата си, вълните не са я улучвали и уредчето се е изключвало. То притежава проста уредба, основана на принципа на вариометъра, благодарение на което се нарежда точно в посоката на снопчето вълни, които го възбуждат. Ясно ли ви е това?

Кимнах мълчаливо с глава. Последната ми хипотеза се разби на пух и прах. Реших отсега нататък да се откажа окончателно да създавам хипотези.

— Излиза, че това не е „същество“… — продумах след малко.

— Разбира се, че не е.

— А какво може да бъде тогава?

— Това не знаем. Другарят Лао Чу смята, че по този начин жителите на Венера записват различни неща…

— Аха, значи то е нещо като книга?

— Или грамофонна плоча, или филм, или може би писмо… Във всеки случай нещо като документ, чието съдържание можем да възпроизведем, когато ни потрябва.

— А дали тези трептения… вярно, нали и „докладът“, прочутият „доклад“ също беше записан с трептения… може би и тези са същи…

— Както виждате, професор Чандрасекар не е тук. Вече от два часа той се мъчи с помощта на маракс да отговори на тоя въпрос. Засега трябва да се въоръжим с търпение.

Когато се връщах в централата, минах покрай кабината с маракс. Исках да надзърна вътре, но ме спря голям червен надпис „тишина“, който гореше над вратата. В централата все още седеше Осватич със своя Евклид. Затова отидох горе, в станцията на шлюзовете, облякох скафандъра си и се покачих на гърба на ракетата. Нощта беше черна и мразовита.

Светнах с ръчен фенер и се убедих, че мъглата беше изчезнала. Бялото кръгче от светлина се плъзна по леда, събуди лъскави отражения и се загуби всред неясните предмети, покрити с тънък пласт сняг.

Угасих фенера и седнах върху корпуса. Известно време не виждах нищо. Трябваше да изключа радара, защото неговият екран, който издаваше зеленикава светлина във вътрешността на каската, ме заслепяваше. Очите бавно започнаха да свикват с мрака. Тъмнината не беше навсякъде еднаква; най-тъмно беше ниско над хоризонта, където се досещах, че се намират планините. Небето представяше черно пространство, но малко, едва забележимо по-бледо. По него нямаше дори и такова сияние, каквото хвърлят на Земята облаците, осветени отгоре от Луната. Отдолу, от ледената повърхност, долиташе леко хрущене. Ледът надебеляваше и изтласкваше нагоре корпуса на ракетата. Досега гледах на север към прохода. Като се извърнах на юг, забелязах мъждива сива виделина. Отначало мислех, че ми се е привидяло, но като напрегнах погледа си, успях да различа върховете на планините върху бледия неясен фон. Там имаше малко светлина, но толкова малко, че като гледах прекалено дълго време, почнах да се съмнявам дали изобщо виждам нещо. Трябваше да притворя за малко клепачи, после ги отворих изведнъж и се убедих, че това не е илюзия, че там мъждука много слаба, но истинска сивота.

Върнах се вътре в ракетата, оставих скафандъра в камерата с шлюзовете и слязох в долния коридор. Червената светлина над кабината с маракс вече не гореше. Открехнах вратата. До пръстеновидната маса на една количка имаше апарати, в които познах каскадни усилватели и обикновен високоговорител. В кабината имаше четирима учени. Физикът седеше наведен при апарата, астрономът малко по-далече, обърнат гърбом към мене в такава поза, като че гледаше нещо в мрака между открехнатите изолационни стени на маракс. Чандрасекар бе застанал в ъгъла. До него Райнер, опрян върху тръбата на конструкцията, закриваше лицето си с ръце.

Всички мълчаха. Тяхната неподвижност беше тъй чудновата, та не се осмелих да проговоря. Лао Чу, който ме забеляза пръв, се раздвижи. Арсениев повдигна глава и примига като заслепен.

— Вие ли сте?

Стоях все до вратата.

— Влезте — каза Арсениев, Стори ми се, че китаецът ме гледа някак особено, но това беше само светлина, която се отразяваше в очилата му.

— Успяхте ли…? Открихте ли нещо? А? — попитах аз.

Лао Чу кимна отрицателно с глава.

— Не, но… Професор Чандрасекар направи един опит… Един експеримент, който даде… чуден резултат.

Той изрече това така бавно, та ме побиха тръпки.

— Какво значи това?

— Може ли още веднъж? — попита китаецът. Никой не се обади. Той завъртя ключа на усилвателя, който се намираше на количката. Чу се глух шум, пукот, а после няколко неприятни, рязко понижаващи се съскания. Изведнъж от високоговорителя прозвуча мелодия. Мрачна, съсредоточена, бурна и пълна с тревога. Тя не събуждаше страх, тя самата беше страх; в нея имаше ужас, като в огромните скелети на влечугите от юрската ера, замръзнали в чудовищни гърчове, както ги е сварил потокът от гореща лава и навеки ги е вковал в поза, пълна с неизказана болка и смъртна уплаха. Тя беше като грамадните кости, които са престанали вече да бъдат гръбначни стълбове и ребра, вече не принадлежат на живота, а все още не са се превърнали във варовита скала, в част от мъртвия свят. Като тях мелодията беше едновременно чудновата, отвратителна и близка, понеже на някои места внезапно предизвикваше почти човешко впечатление. Идеше ми да извикам: „Стига, стига, спрете това!“ — но не можех да отворя уста, слушах като парализиран, сякаш гледах през стъкло конвулсии на някакво дълбокоморско чудовище с чудновати неразбираеми форми, за което не зная нищо освен това, че то загива.

Разкъсаният хор прозвуча още веднъж и утихна. Само високоговорителят още шумеше от равномерния ток.

Мълчах и другарите мълчаха. Някъде долу се чуваше тихият шум на механизъм в движение. Измина дълго време, докато се осмелих да попитам:

— Какво беше това?

— Така звучи кристалът… на едно от тези уредчета… — каза Чандрасекар и се приближи до апарата. Той извади от жабките едно метално зрънце.

— Дойде ми наум да превърна тези електрически трептения в звукове. Съвсем не се знае дали такова е предназначението на това чудно създание… Фактът, че преведени на звукове, трептенията дават мелодия, е може би само една случайност…

— А другите? — попитах аз, като посочих разпръснатите сребърни зърна.

— Нищо, пълен хаос от звукове, който раздира слуха — отговори математикът.

— Сам аз не зная защо направих това. — добави той след малко, — не смятам, че то е музика, може би и онези също…

— Какво ти е, Лао? — каза Арсениев. Физикът стана от апарата. Повдигна малко лицето си с такъв израз, като че ли се бе вгледал в далечна светлина. Той не чу въпроса на Арсениев. Бавно наведе глава. Докосна няколко пъти с пръсти стъклената плоча, сякаш я милваше, после се обърна към Райнер:

— Докторе… от колко отдавна съществува според вас тоя железен залеж на брега? Нали правихте анализ?…

— Да, направих го още преди фаталната експедиция. Като се вземе под внимание малкият процент на кислород във въздуха… макар че, от друга страна, присъствието на вода действува като катализатор… смятам, че това желязо съществува в тая форма от около сто и петдесет, хайде да кажем, сто и шестдесет години.

— А може би… от деветдесет?

— Надали. Освен, ако температурата значително се е повишила… А вие какво мислите, професоре?

— Ако температурата значително се е повишила… — повтори много бавно китаецът и седна.

— За какво мислите? — обърна се към него Райнер, но Арсениев го спря с движение.

— Не му пречете. Той сега не ни чува.

Тази история ми направи толкова силно впечатление, та забравих за далечното сияние, чийто отблясък видях в мрака, когато стоях на гърба на ракетата. На другия ден, а и през следващите дни небето святкаше от тихи електрически изпразвания и далечният блясък не можеше да се съзре.

ГОЛЯМОТО ПЕТНО

Шестнайсет дена траеха проучванията на високите атмосферни пластове. При все че долината тънеше в мрак, казвам дни, защото нашите организми бяха запазили двадесет и четири часовия ритъм на сън и будност. Заедно с физиците нареждах върху гърба на ракетата радаровите уреди и прожектори с ултравиолетови лъчи. Пуснахме и няколко балони-сонди, които регистрираха напрежението на йонизацията, а поставените в тях автоматически предаватели ни предаваха резултатите от измерването. Райнер се навърташе в лабораторията и правеше анализ на събраните в Мъртвата гора материали. Чандрасекар пък прекарваше в кабината с маракса, задълбочен в някакви сложни изчисления. С нетърпение очаквах съмването, за което бяха отложени по-сериозните мероприятия. Времето беше все студено. Ледът се простираше върху езерото с идеално гладка повърхност. Това се дължеше на пълното затишие. В тъмнината между облаците мъждукаха подвижни блясъци, които напомняха гледано през мъгла северно сияние. През двайсетото денонощие над долината премина силна електрическа буря. Ледът пращеше и се пукаше под напора на вълните, стените на ракетата трепереха, едър град чукаше по страните и гърба и, но и най-слабо въздушно течение не нахлу в заслонената и вътрешност. На другия ден всичко утихна, студът намаля — живакът в термометъра се покачи до четири градуса под нулата — и барометърът започна да спада. Наближаваше съмване и заедно с него нова силна буря. Арсениев нареди да излетим. Когато за последен път стояхме на гърба на ракетата, небето се изпълваше с тежка оловна сивота. Мътен отблясък падна върху ледовете, които сковаваха езерото. После капаците се затвориха и двигателите забумтяха. Ледът се чупеше с гръмовит трясък и се разпадаше на късове, които подскачаха високо над носа на космократора. Ракетата разбълника с пламъците си водата, остави зад себе си бяла следа от разпенени вълни и се издигна стръмно във въздуха. В разкъсания от изхвърлените пламъци мрак се подадоха като призраци силуетите на планините и изпълнените с тъмносини сенки пропасти. Издигахме се витлообразно все по-високо през дебелите пластове от облаци. Изведнъж всички, които бяха в централата, закриха лицата си с ръце: в телевизорите запламтя бял разпален диск, потънал ниско в облаците. В полета си към изток ние срещнахме слънцето, няколко часа преди то да изгрее над долината.

Космократорът се насочи към Земята, сякаш искаше да поеме в бездната между двете планети, но навигаторите го въведоха само в струята от радиовълни, които ни носеха вести от близките ни. Няколко часа летяхме в празно пространство, под черното небе, изпълнено със звезди, които толкова отдавна не бяхме виждали. След това космократорът се гмурна в облаците като плувец, който търси дъно. От време на време се разкриваха малки отворчета, през които спускахме с дълги кабели радарни антени. Индукционните апарати търсеха през мъглата метални залежи. В двете лаборатории анализаторите на трептенията регистрираха и разлагаха вълните, които се отразяваха от невидимата повърхност на почвата. От инструкцията, която получих при поемане на навигационното дежурство, се ориентирах, че ние се насочваме към долината на бялото кълбо. В единадесет часа в централата се появи Арсениев. Той беше някак разсеян, отговаряше на въпросите със закъснение, сякаш мислеше за нещо друго. Прегледа уредите и ми поръча най-внимателно да следя показанията на гравиметъра.

— Ако настъпят някакви промени, съобщете ми незабавно — каза той.

— Надали ще настъпят, професоре — отговорих аз, — защото няма да се движим със скорост, по-голяма от три четвърти километър в секунда.

— Това няма нищо общо с нашата скорост.

Учуден, аз не можах да се въздържа да не забележа:

— Как така? Та нали гравиметърът показва силата на гравитацията, а силата, с която ни притегля Венера, е винаги същата.

— Тук не се касае за притеглянето на планетата — отговори Арсениев нетърпеливо. — Моля, изпълнете нареждането ми.

Повдигнах рамене и погледнах гравиметъра. Стрелката стоеше неподвижно. Аз обаче знаех, че Арсениев никога не говори на вятъра и макар че не можах да разбера как би се увеличила силата на притеглянето, от време на време поглеждах циферблата на уреда. Половин час преди завършване на дежурството си получих по вътрешния телефон заповед да се издигнем на осемдесет километра. Като съдех по компаса и радароскопите, долината на бялото кълбо трябваше да е вече близо. Двигателите започнаха да работят по-шумно и след няколко минути космократорът се издигна над облаците. Изпъкналостта на планетата се виждаше добре; до хоризонта се простираха вълнисти облаци, набраздени на дълги лехи като изорани ниви под сняг. Чу се високо дрънкане — един от предпазителите на мрежата, която засилваше втората лаборатория, беше изгорял по вина на един от учените. Отново включих тока, който бе автоматически прекъснат, и се върнах при предиктора. Като доближих екраните, забелязах, че тяхната светлина малко потъмня. И облаците се помрачиха. Те бяха големи, с плоски основи и кълбести сребристи върхове. Те плуваха раздвижени в същата посока, в която летеше космократорът. Още миг и сред тях се отвори голяма фуния. Огромна и гладка, тя достигаше сякаш вътрешността на планетата. Пухкавостта на облаците се разтапяше в нейното лакомо гърло. Отвърнах очи, защото от гледането на разлюляния хоризонт ми се зави свят. Редките пухкави облачета, които плуваха на височина на космократора, изчезваха едно след друго. Те падаха долу с такава бързина, като че ли ги удряше невидим пестник. Долу облаците, споени в маса, гладка като течен метал, с главоломна скорост изчезваха в пропастта. Усещах как теглото на тялото ми се увеличава; същевременно шумът на двигателите преминаваше във все по-висок и по-напрегнат напев. Това беше предикторът, който се противопоставяше на привличането отдолу и увеличаваше двигателната сила. Космократорът все още летеше право по допирателната на исполински кръг. Неговият диаметър според мене възлизаше на около сто и петдесет километра. Гравиметърът показваше все по-силно притегляне. Не съобщих това на Арсениев, защото и без уред той трябва да е усетил как ръцете и краката сякаш се пълнят с олово и извършването на най-простото движение изисква големи усилия. Летяхме над мрачния отвор на фунията. Ракетата не се отклони нито на косъм от правата линия: само двигателите издаваха остър резлив звук като стегнати със спирачка при голяма скорост. В централата влезе Арсениев, придружен от Солтик и Райнер.

— Гледайте — каза той, — това е Голямото петно!

— Голямото петно ли?

— Да. Нали помните, че наскоро преди кацването ние забелязахме върху диска на Венера едно петно, което после изчезна. Сега то пак се появи, само че го виждаме от несравнимо по-малко разстояние.

— Някъде наблизо трябва да се намира долината на бялото кълбо — забелязах аз.

— Не наблизо, а под нас — там — астрономът посочи вдлъбнатата и погълната в мрак част от фунията, която беше останала вече зад ракетата и сега изглеждаше като огромен черен отвор. Като пенести вълни там прелитаха облаци от всички страни на хоризонта.

— Кой е сега дежурен? — попита Арсениев.

— Аз тъкмо свършвам моето дежурство — отговорих аз, — а сега е ред на инженер Солтик.

— Добре. Сега се отдалечаваме от центъра на притеглянето. Когато гравитацията спадне до две „д“, ще почнем да обикаляме долината.

Той откъсна поглед от екрана и ни погледна.

— Моля всички с изключение на дежурния да дойдат при маракс.

Трябваше да предам на Солтик дежурството, което ми отне няколко минути. Когато влязох в кабината с маракс, всички другари бяха вече там. Изправен до масата, зад която седеше Лао Чу, Арсениев разглеждаше някакъв чертеж. Райнер се навърташе до големия проекционен апарат.

— Ние сега обикаляме около Голямото петно — каза астрономът. Той сложи книжата настрана. — То се образува от въртежа на облаци, всмуквани от изкуствено гравитационно поле. Моля, колега Райнер, започнете.

Светлините по потона угаснаха. В тъмнината просветна четириъгълният екран на стената. На него се показа зеленикава картина. Тя напомняше спици на колело, събрани в центъра. Някои от тях бяха леко нагънати.

— Това е мрежа от подземни тръби, които снабдяват бялото кълбо с енергия — обади се от мрака гласът на астронома. — По подобие на магнитния полюс бихме могли да я наречем гравитационен полюс, защото тя създава изкуствено притегателно поле. Това, което виждаме, е нещо като рентгенова снимка. Направихме я преди четвърт час от височина осемдесет километра през кората на планетата.

Погледът постепенно свикваше с фосфоресциращия блясък на екрана. Линиите на тръбите не се очертаваха навсякъде с еднаква яснота. Причина за това беше нееднаквият отпор, който почвата е давала в различни места на рентгеновите лъчи. Като неподвижни ивици тъмнееха планинските вериги, които заобикаляха котловината. Езерото почти не се виждаше, човек можеше само да се досеща за него, защото по средата екранът светеше малко по-слабо. В кръстоската на тръбите бялото кълбо се очертаваше като тъмна, почти черна точка.

— Ние предполагаме — продължи астрономът, — че това огромно енергетично съоръжение се намира в тясна връзка с въпроса за опасността, която застрашава Земята. Сега няма да говоря подробно за това, а ще се занимаем изключително с техническата страна на изследванията, които ни очакват. Ще кажа само няколко уводни думи. Когато се приближавахме до Венера, ние забелязахме върху нейната повърхност едно тъмно петно. То съществуваше няколко часа и бавно се разнесе. По-сетне, преди три седмици, когато бяхме в долината, бялото кълбо се намираше в покой. Наистина то причини катастрофата на хеликоптера, но в сравнение с максималното му действие тогавашното напрежение на токовете може да бъде наречено покой. Сега действието му пак се засили. Вероятно то преминава или вече е преминало върха на напрежението си. Както виждаме от съпоставката на тези три факта, напрежението на силовото поле, което бялото кълбо образува, се променя. За нас е много важно да разберем дали тези промени имат периодичен характер, т.е. дали колебанията между минимума и максимума на напрежението дават затворен, постоянен цикъл, или са безразборни. От решаването на тоя въпрос зависят всичките ни по-нататъшни проучвания. Ще чакаме във въздуха, докато дейността на бялото кълбо значително отслабне. Тогава ще кацнем на езерото и ще инсталираме на брега измервателните апарати. Както виждате, при бялото кълбо се кръстосват единайсет тръби. През тях преминават токове, които се събират под бялото кълбо и дават енергия за образуване на поле. Тези токове могат взаимно да се усилват или да се унищожават в зависимост от честотата на импулсите, от преместването на фазите на напрежението и т.н. Тръбите, както ви е известно, се намират в почвата. Над всяка ние ще поставим осцилограф, който ще регистрира пулсирането на тока. Анализът на така получените записи ще ни даде възможност да разрешим задачата, която си поставихме. Можете вече да запалите лампите, докторе.

Екранът угасна и в същото време лампите светнаха. Ние попримижахме, а астрономът се приближи до масата и продължи:

— Задачата не е трудна, но е опасна. Всеки миг може да ни изненада засилената дейност на кълбото. При това не знаем какво влияние оказват на човешкия организъм бързо променливите гравитационни полета. Възможно е при преминаването на някои зони полето да се окаже пагубно за човека поради внезапния скок на силата. Освен това скоковете на гравитационния потенциал могат да предизвикат различни неизвестни на нас явления, като загряване на почвата, промени в движението на въздуха, различно пречупване на светлината и т.н. В такива условия човек лесно може да загуби ориентация, особено в тежкия планински терен край бялото кълбо. За да се предпазим, ще работим по трима. Двама души ще обикалят апарата, а един ще наблюдава двамата от известно разстояние и ще държи връзка с ракетата.

Арсениев ни раздаде напечатани листове.

— Това е план за работата с разпределение по трима. Първи ще тръгнат Осватич, Солтик и Смит, за да подготвят.

Зазвъня вътрешен телефон. Физикът вдигна слушалката.

— Напрежението на полето намалява, и то бързо — обърна се той към Арсениев. — Солтик казва, че се трупат буреносни облаци.

Арсениев събра книжата от масата.

— Това е в съгласие с предвижданията… Намаляването на гравитацията трябва да бъде придружено с електрическа буря. Имате ли някакви въпроси?

— Да — казах аз. — Да се приготвя ли за разузнавателен полет?

— Не, това не е нужно. Ще кацнем направо върху езерото. Има ли още нещо?

— Бялото кълбо е построено от жителите на планетата — каза Осватич. — Няма ли вероятност да ги срещнем тук?

— На тоя въпрос не мога да отговоря. Наистина бялото кълбо изглежда, че се управлява отдалече, но това не изключва и такава възможност. Жителите на планетата… са несъмнено високоинтелигентни същества. Освен това нищо друго не знаем за тях, ето защо трудно е да се каже какво трябва да правим, ако ги срещнем. Аз мога да припомня само принципа, който се задължихме да спазваме преди отлитането ни: задачата да се споразумеем с жителите на планетата и да премахнем заплахата спрямо Земята е много по-важна от въпроса за личната ни сигурност. С други думи, не бива не само да атакуваме, но и да се отбраняваме с внезапно действуващи средства. Не бива също така да унищожаваме каквито и да било технически съоръжения. Това е всичко.

Райнер и Осватич излязоха. Тарланд ме попита нещо; докато отговарях, чух как Чандрасекар казваше на Арсениев:

— Вие не биваше да ми отказвате.

— Не бих ви отказал, ако имах право за това — отговори астрономът. — Някой трябва да работи при маракс, а никой не може да работи с него по-добре от вас.

— Вие го наричате мой слуга — каза Чандрасекар, — а излиза, че аз съм негов роб.

В кабината нямаше вече никого. Трябваше да изляза, но останах. Двамата учени като че ли не забелязваха присъствието ми.

Чандрасекар седна до масата. Арсениев тръгна към вратата, но изведнъж се спря.

— А относно това, че аз трябва да остана…

Той не довърши и излезе. Чандрасекар седеше, сложил ръце върху клавишите на маракс, с леко наведена глава, като че ли се вслушваше в долитащия от дълбочината на кораба глас на двигателите.

— Той има право — каза Чандрасекар с нисък глас, — но и аз имам право.

Без да ме погледне, разбрах, че той на мене говори. — Искахте… и вие да отидете на брега, професоре?

— Да. И двамата имаме право… Така се случва в живота… И затова той е по-труден от математиката.

Той докосна един клавиш, после друг. Зеленикави змии се появиха по екрана, започнаха да трептят, да се разклоняват и да се въртят. Излязох колкото се може по-тихо. В кабината се чуваше все по-ясно глухият шум на токовете.

Кацнахме върху езерото три часа след бурята. Скалите край водата бяха потъмнели от влагата, още ръмеше ситен дъжд и множество потоци се стичаха сред сипеите и падаха от отвесните прагове, които се бяха превърнали във водопади. Космократорът кацна доста далече от брега. Бялото кълбо не се виждаше; дори когато вятърът издухваше мъглата, закриваше го гора от кремъчни зъбери, които стърчаха от водата и от крайбрежния сипей. Планините ту се появяваха, ту изчезваха сред облаците като размивани от парата, която се появяваше във въздуха на бели стълбове. Моторната лодка сновеше между космократора и залива. Пренасяхме апарати, акумулатори, макари с кабели и стоманени части на конструкции, от които сглобявахме на брега неголямо пристанище. То трябваше да улесни разтоварването на тежестите.

Когато подготовката завърши, Осватич тръгна заедно с мене да обикаляме бялото кълбо и да търсим подземните проводници. Ние си служехме с индукционни апарати. Електрическото ехо на първата тръба се долавяше под голямото скално ребро над залива. Това беше същата тръба, която преминаваше на югоизток през теснината, кратера и платото и достигаше до долината на езерото с железния бряг. Обозначихме мястото с набързо издигнат куп камъни и продължихме пътя си. Аз забелязах, че каменистият терен беше сух, макар че все още ръмеше ситен дъжд. Капките се изпаряваха при допир със скалата, толкова гореща беше тя. Всички пукнатини на почвата бяха изпълнени с докаран от вятъра пясък. Той беше твърд, едрозърнест, разпръскваше се и се надигаше изпод обущата на малки облачета, а когато задухаше вятър, той покриваше камънаците с пепеляв прах. Като слязохме от възвишението край залива, ние изгубихме от очи бялото кълбо. Скриха го щръкналите един до друг кремъчни зъбери. Някои достигаха тридесет метра височина. Техните дебели и гладки колони стърчаха сред измамните каменни блокове, които въпреки огромните си размери бяха неустойчиви и неведнъж се подхлъзваха под краката ни като клопки. Ние определихме поред местата, дето ще поставим осцилографи над другите тръби. Дъждът престана и в облаците се появиха тук-таме зелени прозорци. Мъглата ставаше все по-гъста, но горе въздухът се избистряше. Най-после вятърът помете падналата над водата мъгла и се показаха склоновете на долината. На по-малко от километър от брега се виждаше като зелено петно сред камънаците палатката на наблюдателния пункт. Лао Чу наблюдаваше оттам вървежа на нашата работа. Като натрупахме последния куп камъни на мястото, където под скалите преминаваше единайсетата тръба, ние се върнахме в ракетата. На брега отидоха Солтик и Райнер. Времето се оправяше; съвсем бели облаци плуваха по чисто зеленото небе. На всеки няколко минути се появяваше слънцето и пространството като че ли растеше от неговия блясък. В позлатените скали се очертаваха като синкави ивици пукнатините и вдлъбнатите места; светлината беше толкова силна, че с просто око можеха да се преброят камъните на отсрещния бряг на езерото. С един голям бинокъл на триножник наблюдавахме от гърба на космократора как Солтик и Райнер стигат до залива и се доближават до възвишението. До скалното ребро Лао Чу ги задържа, като същевременно съобщи и на нас, че гравиметърът показва колебания в силата на полето. В същия миг въздухът край брега започва да играе като еластично стъкло. В него увиснаха разноцветни плоски дъги, които бавно изплуваха към повърхността на водата, а очертанията на далечните скали трептяха като разлюлени пламъци, заобиколени със светла позлата. След известно време всичко се успокои и другарите можеха да пристъпят към работа. Ту един, ту друг слизаше на пристанището и натоварени с тежки осцилографи се катереха нагоре и изчезваха; в лабиринта от порутени скали. След четири часа Райнер зае мястото в наблюдателния пост, а към района за работа тръгнаха Лао Чу и Тарланд, Солтик дойде с моторната лодка и съобщи, че наблизо до бялото кълбо силното боботене на токове пречи на радиовръзката. Всички, които работеха на брега, бяха снабдени със сигнални ракети, за да се споразумяват с наблюдателя при гравиметъра, ако радиото изневери. В шест часа следобед апаратите бяха наредени. Те заобикаляха бялото кълбо с почти един и половина километров кръг. На всеки два часа трябваше да ги обикаляме, да изваждаме употребените филми за регистриране и да слагаме нови. В осем часа донесохме първите филми със записани върху тях токове; те незабавно бяха пратени в кабината с маракс. След два часа отидоха на брега Райнер и Солтик; те изпълниха задачите си без пречки и донесоха втора партида филми. Арсениев стоеше с Чандрасекар при маракс или излизаше на борда да провери показанията на главния гравиметър. Наближаваше десет часа от земната нощ; слънцето прозираше през тънките пухкави облаци, а водата на езерото стоеше така неподвижна, та вътре в ракетата не се усещаше ни най-малко полюляване. Когато пак дойде ред на мене и Осватич, във въздуха по върховете на кремъчните зъбери и над бялото кълбо, което не се виждаше от езерото, се оформи разлюлян мътен облак като ураганен стълб. Лао Чу, който беше на наблюдателния пункт, изстреля три червени и една димна ракета и ни спря на брега. Изглежда, че бялото кълбо се събуждаше: откъм езерото все по-бурно напираше вятърът, а температурата на крайбрежните скали се повиши за няколко минути с двайсет градуса. В същото време боботенето на тока направи невъзможна радиовръзката на разстояние повече от няколко метра. Напрежението на полето нарасна с няколко дребни скокове, но след това се установи на постоянно равнище. Физикът ни сигнализира, че можем да тръгнем. Покатерихме се по скалния склон. Точно под върха му стоеше първият апарат, покрит с малка брезентова палатка; след като сменихме филмите, което ни отне няколко минути, продължихме пътя си. От върха на възвишението се простираше широко открита гледка. Въздухът беше много прозрачен и лека мъгла обвиваше само най-далечните планински върхове. Изведнъж се спрях. Оръфаната и надиплена повърхност на камъните под краката ни, от която се подаваха зъбери, купчини пясък и попукани плочи, беше празна.

— Осватич, гледай! — извиках аз. — Бялото кълбо изчезна!

Той погледна напред.

— Каква е тази работа, дявол да го вземе!

— Чакай, чакай… — казах аз — помня, че голямата плоча под трите зъбера беше от дясната страна на кълбото, а тези конусчета там — от лявата. Сега пък плочата е до самите конусчета… Там няма дори място… къде тогава е било по-рано кълбото? Дори ако то е потънало в земята, трябваше да остане дупка или празно място!? Ние се оглеждахме безпомощно.

— Какво да правим? — попитах аз.

Запътихме се към далечния склон, където върху сивия фон се зеленееше палатката на гравиметъра, не по-голяма от кибритена главичка. Опитах се да извикам физика по радиото, но чувах само пукотевици, чести като картечни серии. Затова пуснах една бяла и две димни ракети, което според уговорения ключ означаваше: „Можем ли да вървим по-нататък“. Изтече доста време, докато в далечината се повдигна зелена звездичка, полетя нагоре, увисна и бавно падна долу, тласкана от вятъра към езерото.

— Всичко е в ред — каза Осватич. Обърнахме се и едновременно издадохме вик на учудване. Бялото кълбо се издигаше сред камънаците с огромния си светъл свод, заобиколено от широк пояс празно пространство.

— Това беше някакъв мираж — казах най-после, без да вярвам напълно на думите си, и тръгнах надолу. Понеже всички осцилографи бяха свързани помежду си с тънък кабел, който синхронизираше техните показания, ние вървяхме по следата на белия проводник, като ту се катерехме по купищата камъни, ту слизахме от тях. При всеки апарат се спирахме за момент, аз изваждах ролката с употребения вече филм, а Осватич слагаше нова от запаса, който носеше в раницата си. За по-малко от час обиколихме девет апарата. Към десетия пътят водеше по билото на една каменна издатина. От лявата страна над кремъчните върхове се издигаше краят на бялото кълбо, отдясно сипеят беше вдлъбнат като корито; вдлъбнатината беше изпълнена с купища камъни. Тя изглеждаше като напусната каменна кариера. По едно време погледнах натам и се спрях. Долу, на разстояние стотина метра, някой седеше на един голям камък. Това беше тъмен, едър силует, съвсем неподвижен. Осватич, който вървеше пред мене, беше се отдалечил на двайсетина крачки. Извиках го. Той се обърна и също се спря. Изглежда, че и той се колебаеше какво да прави. Без да разсъждавам повече, спуснах се надолу, като прескачах натрупаните камъни. За миг изгубих от очи силуета. Когато се доближих толкова, че можех да го видя подробно, убедих се, че това не е човек. Върху плосък камък се опираше дълга, голяма и неправилна по форма буца. Светлината блестеше силно в кафявите и извивки. Чудно ми стана, че тя е могла отдалече да напомня човешки силует. Само в горната си част приличаше донейде на наведен бюст.

— Това е блок от лава! — извиках аз. Осватич, който стоеше на възвишението, продължаваше да гледа към мене; той сигурно не беше ме чул, защото електрическите смущения бяха много силни. Затова му направих знак с ръка, че няма нищо особено, че съм се измамил. Той се обърна и тръгна напред. Наблизо иззад каменната пирамида се показваше върхът на палатката, която покриваше осцилографа.

— Почакай! — извиках аз и изтичах нагоре по склона. Осватич забави крачките си, но продължи да върви. Тъмният му силует се очертаваше върху светлия фон от върха на бялото кълбо.

— Почакай! — извиках пак. Изведнъж цялото пространство пред мене се сви и сниши, сякаш го гледах отразено в огледален лист ламарина, който някой неочаквано е огънал. После всичко се развълнува и пак се възвърна към предишното състояние. Застанах като вдървен. Осватич изчезна. Допреди миг виждах подвижния му гръб и лъскавата каска; той се беше възкачил на една голяма плоча от сребрист камък. Направи една-две крачки напред и изчезна, сякаш се стопи във въздуха. Стоях няколко секунди като вкован, после се спуснах с всички сили към онова място.

— Осватич! — виках аз. — Осватич!

Нямаше отговор.

Като внимавах да не изгубя от очи характерната по форма и цвят плоча, аз се прехвърлих през натрупаните под билото камъни. Най-после се намерих горе. Голямата плоча, наведена към мене, сякаш беше покрита със слана и затова блестеше така. По нея имаше дребни лъскави кристалчета. На едно място забелязах на повърхността и дълга белезникава следа. Камъкът беше доста мек и гвоздей от обувката го е одраскал. Помислих, че Осватич е скочил на другата страна. Там имаше вдлъбнатина, образувана от опрени един до друг скални отломъци. Тя беше много добре осветена. Постилаше я дребен чакъл и няколко големи като хлябове, съвсем черни камъни.

— Осватич! — извиках, но не много силно.

Бях го видял преди минута. Той стоеше върху плочата. Не е отишъл напред, но не е могъл и да се скрие в нишата. Пътят водеше към един от околните високи камъни и затова непременно щях да видя как се катери по него. Не бях изпуснал нито за момент от погледа си това място — бях напълно уверен. И все пак него го нямаше. Оглеждах се наоколо с отпуснати ръце. Просто нямаше къде да го търся! Въпреки това тичах из околните камъни и виках. Отговаряше ми шумът на електрическите изпразвания. Върнах се на върха на възвишението, за да пусна ракета. Когато повдигнах пистолета, забелязах, че бялото кълбо е изчезнало. Изчезна както по-рано, когато стояхме с Осватич край залива. Преди малко то закриваше гледката към склоновете, в които зееше големият дол, сега ждрелото се виждаше много добре. Аз се чувствувах като боксьор, който се повдига от подиума след силен удар в челюстта. Исках да тичам в помощ на Осватич, да търся опасността, която го заплашваше, но нямаше нищо: нито Осватич, нито видима опасност. Изстрелях червени ракети в знак, че се е случило нещастие, после седнах върху ръба на сребристия камък, провесих крака надолу и гледах как в сипеите се появиха две тъмни, бавно пълзящи петна. Това бяха двама души със скафандри. Те бързаха нагоре, където беше възможно, преминаваха бегом и изчезваха зад кремъчните зъбери. Най-после след четиридесет минути се намериха при мене. Бяха Лао Чу и Солтик. Като чу какво се е случило, инженерът скочи на ръба на скалата и започна да вика:

— Осватич! Яне! Яне!

— Няма смисъл — казах аз. — Той никъде не е отишъл, тук има следа от гвоздей на обувката му по камъка.

Солтик се наведе и огледа скалата. По лъскавата повърхност минаваше полегата белезникава черта. Нищо повече.

— Той е стъпил по-здраво — обясних аз — и е издраскал скалата. Не може да бъде другояче.

— Къде се дяна тогава!?

Видях, че Солтик изпада в ярост. Повдигнах рамене. Лао Чу стоеше по-горе на камъка. Без да откъсва бинокъла от прозорчето на каската си, той попита:

— Кой от вас носеше употребените филми?

— Аз.

— В раницата ви ли са?

— Да.

— Извадихте ли филма от десетия апарат?

— Не. Тъкмо Осватич отиваше там, когато…

— Добре.

Физикът слезе от камъка и тръгна към палатката, която се зеленееше десетина крачки по-долу. В това време Солтик се мушна в нишата.

— Боже мой — мърмореше той, като се оглеждаше наоколо; — какво означава това… Значи тук е стоял? — попита той още веднъж. Тука.

— Елате! — извика той. — Ще претърсим това проклето място!

Аз надзърнах — той повдигаше кръглите черни камъни. Това щеше да бъде смешно, ако положението не беше толкова трагично. Лао Чу ме извика. Отидох при него. Забелязах, че китаецът стои някак чудновато — наведен напреки, като че ли губеше равновесие, и все пак не падаше. Исках вече да попитам какво означава това, когато забелязах, че и аз съвсем несъзнателно стоя по същия начин.

— Професоре — извиках аз, — погледнете как вървим… Какво е това?!

— Не е време сега за обяснение — отговори той. Подаде ми ролката с филма, извадена от апарата, и затвори капачката.

— Остана още едно, зад оная скала. Моля подръжте — той ми подаде електрометъра.

Дойде Солтик. Спря и ни наблюдаваше известно време.

— Професоре… — обади се най-после с разтреперан глас — сега ли…? Какво правите? Сега ли се занимавате с филмите!?

Лао Чу не отговори. И той, и аз разбирахме много добре, че от Солтик не можем да искаме помощ. Стоях на мястото си и гледах ту отдалечаващия се професор, ту Солтик. Остър вятър дърпаше възширокия комбинезон на инженера. Той се вглеждаше като вдървен в плочата, върху която бях видял за последен път Осватич. Физикът се върна след няколко минути и ми подаде касетката.

— Идете колкото се може по-бързо на брега и се прехвърлете с моторната лодка в ракетата. Професор Чандрасекар чака филмите. Работата е много бърза.

— А… вие? — попитах аз.

— Ние оставаме.

— Ще го търсите ли?

— Моля, тръгвайте! — каза Лао Чу и неговият обикновено кротък глас зазвуча твърдо като стомана. Спуснах се да тичам, като се мъчех да не забавям темпа по местата, където камъните едва се крепяха и при допир се смъкваха надолу. Във въздуха се носеше неопределен далечен шум. Усещах през комбинезона горещите повеи на вятъра. Иззад дългата верига на сипеите се подаде езерото. Облаци пара се издигаха лениво от повърхността му.

Като тичах постоянно, чух чудно прашене. Погледнах краката си: подметките на обущата ми димяха. Почвата се сгорещяваше, сякаш в нея гореше невидим огън. Спрях се. Какво да правя? Да се върна ли за онези? Огледах се. Ставаше все по-тъмно от парата, която на гъсти кълба се носеше откъм езерото. Подухванията на вятъра пареха, като че излизаха от голяма пещ. Трябваше да занеса тези проклети филми. Продължих да тичам, скачах от камък на камък, задъхан, облян в пот, най-после достигнах до моторната лодка и се метнах в нея със замах, та чак се залюля и загреба малко вода. Заплувах към космократора, чийто прожектор светеше в мъглата с оранжевия си блясък. На гърба на ракетата се разхождаше човек със скафандър, с ръце, скръстени отзад. Хрумна ми безумната мисъл, че това е Осватич. Скочих от моторницата и след миг се намерих горе. Беше Арсениев. Зад него светеше една дъгова лампа, която озаряваше нашите силуети с лъскава позлата и хвърляше в мъглата големи разлени сенки.

— Къде са другите? — попита той.

— Те останаха… — казах аз. — Осватич… изчезна.

— Как така изчезна? — попита Арсениев сърдито. — Пропадна ли някъде?

— Не. Не пропадна. Видях как стоеше на един голям камък — това беше при десетия апарат. Въздухът затрептя, а когато дотърчах, вече го нямаше. Там няма никаква пукнатина, само гладка плоча, а от другата страна плитка дупка между скалите.

— А бялото кълбо?

— Какво?

— Питам дали видяхте бялото кълбо!

— Не. То също изчезна.

— Да… — каза астрономът. Той помълча и изведнъж повдигна главата си:

— Носите ли филмите?

— Нося. Професоре — избухнах аз, — трябва да отидем на брега. Те ще изгорят там! Когато се връщах, скалата ставаше все по-гореща, аз…

— Лао Чу там ли е?

— Да. И Солтик!

— Занесете филмите при маракс.

— А онези…?

— Ще се справят сами.

— Но аз мога веднага…

— На брега има още една моторна лодка. Там сега нямат нужда от вас. Моля, вървете.

Слязох по желязната стълба в камерата на шлюзовете и когато сгъстеният въздух издуха отровната атмосфера, отидох в кабината с маракс, без да снемам скафандъра, само свалих каската и предадох филмите. Застанал на прага, гледах как Чандрасекар нанизва ролките на хоризонтална дълга ос, как вмъква единия край на всяка лента в отворите на масата и движи ръчките на контактите. Филмите се развиваха и бързо изчезваха във вътрешността на апарата. Чандрасекар докосваше клавишите. Екраните пламваха един след друг като огромни светли очи, червените и сини контролни лампички замъждукаха, след това засветиха по-силно и най-после блеснаха с такъв блясък, че затъмниха зеленикавото сияние на екраните. Като омагьосан се вглеждах в пръстите на Чандрасекар, които се движеха бързо по клавишите. Кабината се изпълваше с напевно бръмчене. По екраните прелитаха зелени светкавици, чуваше се късо, но често щракане на контактите, стрелките на манометрите достигаха до границите на претоварването, а математикът все натискаше клавишите. От време на време забоботваше претовареният с пълен ток трансформатор или зад стената изсъскваше електрическа дъга, разкъсвана от остриета на ключовете. Чандрасекар стоя известно време неподвижен, с наведена глава и гледаше с притворени клепачи разтрепераните светлини. После се отстрани от масата. Още веднъж провери с поглед всички екрани и се обърна към мене.

— Сега маракс трябва да си покаже умението. Разбирате ли за какво се касае? Гравитационното поле възниква от настояването на отделните импулси от токове един върху друг. Като се прилага методът на Фурие, тези няколко десетки милиарди трептения, които осцилографите регистрират на филма…

Не можах да слушам повече.

— Оставете това! — извиках аз. — Осватич изчезна.

Чандрасекар трепна.

— Какво? Какво стана!?

Започнах да разказвам още веднъж. Чандрасекар слушаше и през цялото време се вглеждаше в екраните. Неволно проследявах погледа му. Светлите линии, които подскачаха по страничните екрани, бавно избледняваха и се сливаха с фосфоресциращия фон. Но на средния екран се очертаваше все по-силно светла ивица.

— Нали Лао Чу е там? — попита Чандрасекар, когато завърших. В тоя миг бученето на тока притихна. Контролните лампи изгаснаха, страничните екрани се изчистиха напълно, а върху централния се очерта неподвижно стръмна линия с две гърбици. Очите на Чандрасекар се присвиха. Погледът му пламтеше.

— И все пак периодическа — каза той. После по устните му премина бледна извинителна усмивка.

— Навярно ви се струва нечовешко, че в такъв момент…

Той замлъкна. Залюля се, дръпна се крачка назад и се опря върху лъскавата страна на масата. Светлината, която падаше отгоре, очерта вдлъбнатините на слепите му очи и бузите. В тоя момент аз си дадох сметка, че в последно време той изобщо не напускаше маракс. Червеният сигнал светеше над вратата на кабината денонощно.

Математикът затвори клепки и едва забележимо раздвижи рамене, като че ли искаше да отхвърли от тях невидим товар.

— Нищо — каза той. — Те ще се върнат, ако… Той не довърши.

— Къде е Арсениев?

— Горе.

— Можете ли да го извикате? Това е много важно. Намерих астронома на гърба на ракетата. Наведен, той наблюдаваше циферблата на гравиметъра. До него силната и широка като колона светлина на прожектора се губеше с червения си блясък всред мъглата.

— Засега напрежението не се увеличава… — обади се тихо Арсениев, сякаш не ме чуваше. Повторих, че Чандрасекар го вика долу. Той изведнъж скочи на крака.

— Какво, готово ли е вече! Е, каква е?

Не разбирах за какво пита, но изведнъж си припомних провикването на математика и отговорих наслуки:

— Периодическа.

Без да продума, Арсениев се затече към входа.

— Мога ли да отида на брега?! — извиках аз подир него. Той се спря.

— Не! Вие нищо няма да помогнете там! Наблюдавайте радара и прожектора. Ракетните пистолети са там, отстрани!

Той изчезна в дупката за спущане. Пространството беше изпълнено с горещи неподвижни изпарения. Корпусът на ракетата се чернееше сред тях като плаващо по вълните мъртво тяло на кит. До прожектора стоеше подвижен радароскоп с две елиптични антени, насочени към брега. Хванах с две ръце металния пръстен за насочване. В екрана се виждаше каменистият нос над залива, по който трябваше да се върнат другарите. Той беше пуст. Там се носеха само някакви по-тъмни от мъглата пушеци. Погледнах фотоелемента, поставен под екрана. Той показваше температурата на крайбрежните скали: двеста и шейсет градуса. Ръцете ми доволно се затегнаха около металната дръжка на радара. Двеста и шейсет градуса… Горещината на въздуха също се увеличаваше. Ставаше топло като в пещ: осемдесет, осемдесет и пет, деветдесет градуса… Колко време може човек да изтрае там дори с изолационен комбинезон. Минаваха минути, от които всяка беше като цяла вечност. Ясно се чуваше шумът и съскането на водата, която възвираше при допир с горещите камъни на брега. Премествах антената от една страна на друга. Щях вече да я отстраня, когато нещо се мярна в зрителното поле: там вървеше човек! До прожектора имаше вътрешен телефон. Без да вдигам слушалката, включих продължителния звънец и се върнах обратно към радара. Тъмното петно се придвижваше бавно сред скалите… изчезна за миг… пак се появи… внезапно се раздели на две по-малки, но чудно обезформени…

Изведнъж видях съвсем ясно: двама души носеха третия. Те се мъчеха да преминат по издадените над водата камъни към моторната лодка, но между последния камък и лодката тъмнееше ивица вода. Те спряха и очевидно се съветваха. Колко съжалявах, че не отидох на брега въпреки заповедта на астронома! Щях да им помогна. Виках, давах им съвети, без да се досещам, че те не могат да ме чуят. Ненадейно единият от изправените като че ли се смали. Разбрах: той се бе навел и се опитваше да изтегли моторницата, като дърпаше въжето, с което тя беше привързана. Аз знаех, че това е невъзможно, защото подводните камъни ще попречат. Те самите щяха лесно да прескочат разстоянието от метър и половина, но третият… По едно време исках да изтичам надолу, но изведнъж този, който дърпаше въжето, се отказа, обърна се към другаря си и му даде знак. И двамата хванаха неподвижното тяло и като го държаха високо с повдигнатите си ръце, влязоха в кипналата вода до брега. Потънали до пояс, заобиколени от кълба пара, те хвърлиха тялото в лодката и сами се качиха вътре. Минаха няколко безкрайно дълги секунди и моторът се обади. Лодката тръгна.

— Защо крещите така? Чувате ли, защо крещите така? — повтаряше ми от няколко секунди Арсениев. Зад него стояха още двама души със скафандри — Тарланд и Чандрасекар. Аз не знаех, че се смея и крещя от радост.

Когато моторницата пристигна до ракетата, ние изтичахме долу.

— Оставете мене… аз сам… — обади се Солтик с пресипнал глас, когато му протегнах ръка от последното стъпало.

— Аз сам… поемете професор Лао… скафандърът му е скъсан…

ПРОФЕСОР ЛАО ЧУ

Внесохме професора и Осватич в камерата на шлюзовете. И двамата бяха в безсъзнание. Аз останах на борда, за да прибера моторницата. Когато слязох в коридора, Райнер и Тарланд слагаха на носилки неподвижните тела, както ги бяха поели от лодката — със скафандри, само хвърлените на пода каски бяха открили восъчните, облени с пот лица. Исках да помогна, но Арсениев ми поръча да отида в централата. Той нареди незабавно да излетим. Възбуден от преживяванията на последните моменти, аз забравих да погледна какво става в долината. Върху телевизионните екрани имаше жълтеникави кълба като пушек от горяла сяра. Ракетата се издигаше и спущаше върху вълните. Цялата околност представяше мрачен котел, в който се носеха глухи шумове, съскания и тътнежи. Когато влязох в централата, в облаците проехтя първият гръм. Включих атомния реактор и без да чакам да достигне пълната си сила, поставих лостовете на предиктора за излитане с помощно гориво. Възпламенените газове удариха вълните. Сред глухото клокочене на кипналата вода космократорът трепна, за миг се плъзна встрани и издигна пред себе си огромна вълна, набра скорост и вече незасяган от дивите удари на вълните, излетя под остър ъгъл в пространството на буйните ветрове. Пейзажът на крайбрежните скали се свиваше и прегъваше. От страх да не се сблъскаме с тях аз постоянно увеличавах горенето в турбореакторите. Отдъхнах си едва тогава, когато движението беше поето от главните двигатели. Те се обадиха с такава сила, че заглушиха ударите на вълните и виенето на вятъра. В екраните прелитаха снежно сини ивици пара. После навлязохме в облак, мрачен като гъста гора. Аз бях неспокоен, защото за пръв път стоях сам пред предиктора в труден момент на излитане, но всичко мина добре. Въздухът свиреше в перките, двигателите работеха равномерно и бързината се увеличаваше. Между облаците постоянно прескачаха реки от виолетов огън, които се разпръскваха с продължителен гърмеж. В централата влезе Солтик. Без да откъсвам поглед от уредите, аз го отрупах с въпроси. Той не започна веднага разказа си. Както ми обясни, преди да влезе във водата, той надул комбинезона си с въздух и изолационният слой го предпазил от опарване. По-лошо било с професора. Той не можел да направи това, защото си бил скъсал скафандъра до самата каска. През целия път той стискал скъсаното място, но когато пренасяли Осватич през водата, трябвало да освободи и двете си ръце. Тези няколко мига били достатъчни да се смесят газовете на формалдехида и въглеродния двуокис с въздуха за дишане. Лао Чу се отровил и изгубил съзнание още в моторницата.

— А какво стана с Осватич? — попитах аз. — Къде го намерихте?

Солтик забави отговора си. Той стоеше пред таблото на спирачните манометри и ги разглеждаше с най-голямо внимание, макар че нищо не показваха, защото бяха изключени.

— Той получи топлинен удар — каза най-после. — Струва ми се, че не е в много лошо състояние. Все помръдваше, когато го носехме.

— Е добре, но къде беше той?

— Не зная.

— Какво говориш ти?

По екраните прелитаха черни облаци, разделени от светла развълнувана мъгла. Като че ли минавахме през архипелаг от планинисти острови.

— Професорът ми даде въже… вързах се на единия му край, а на другия се завърза той. Поръча ми да вървя срещу него и въжето да бъде опънато… Той вървеше напред. Така намери Осватич.

— Къде?

— Не знам. По едно време той изчезна.

— Професорът ли изчезна?

— Да. Изчезна като че ли потъна в земята, но аз чувствувах неговите движения, защото ни свързваше въжето. Разбираш ли? Не, това не може да се разбере. И така, казвам ти, че както ме виждаш тука, аз виждах въжето, което свършваше опънато във въздуха, а по-нататък нямаше нищо.

— Нищо ли?

— Разбира се, че имаше камъни, въздух, но нямаше нито следа нито от него, нито от Осватич… и след около минута въжето се дръпна — това беше уговореният знак. Започнах да тегля и ги извадих и двамата. Скафандърът на професора беше разкъсан.

— Паднал ли беше?

— Не знам. Може би е паднал.

— Тогава къде е бил?

— Казвам ти, че не знам.

— Как така, не попита ли?

— Не… И ти не би попитал. После…

Той изведнъж се обърна към мене е помрачено свито лице.

— Когато ти си отиде… аз се държах като хлапак! Скимтях, карах му се, че ходи наоколо с апарат, спокоен като в лабораторията… Та нали не знаех, не можех да зная за какво е това!

След малко добави по-спокойно:

— Някой беше казал още на Земята, че Лао Чу е като калено стъкло: уж прозрачен, гладък, не бие в очи, но който се опита да го захапе, ще си счупи зъбите… Исках да се оправдая. Отговори ми с някаква поговорка… Камъните горяха под краката ни, мислех, че ще се сварим, а той…

Знаеш ли какви бяха първите му думи, когато се свести сега в каютата? Попита Чандрасекар дали има вече резултати от изчисленията…

Космократорът беше достигнал пълна бързина на полета си. Отстъпих от екраните. Не гледах Солтик, така му беше по-леко. Аз разбирах, че не ще му помогнат утешителни думи. Лао Чу му даде урок по спокойствие, и то при какви условия! Припомних си моето приключение в Мъртвата гора…

— Можеш да идеш там при тях — каза Солтик. — Ще те заместя. Не мога да го погледна в очите.

Нямаше нужда да ми повтаря. Когато влязох в кабината, Тарланд тъкмо отместваше от леглото целофановата палатка, под която беше създадена изкуствена кислородна атмосфера. Осватич се беше вече заруменил и лежеше високо подпрян с възглавници. До масата седяха учените; какво беше моето учудване, когато между тях видях китаеца. Той не беше облечен с обикновените си тъмни дрехи. За пръв път го виждах с дълъг вишнев сутрешен халат, изпъстрен с приказни змейове. Той седеше завит до пояс с одеяло, изпод което се подаваха бяло бинтованите му стъпала. Беше спокоен както винаги, само малко по-бледен. Арсениев ми направи място. Седнах. Осватич тъкмо се канеше да разказва за своето приключение. Той описа с няколко думи нашето катерене около бялото кълбо и стигна до момента, когато аз се бях отдалечил от него, измамен от формата на черния камък. Казваше, че не бил чул моето викане и затова продължил да върви. Изведнъж всичко наоколо, му изчезнало.

— Мярнаха се един след друг цветовете на дъгата, от жълтия до виолетовия. Имах чувството, че нещо ме дърпа надолу. Загубих равновесие и се олюлях няколко крачки. Бликна такава светлина, че за известно време ослепях. Когато отворих очи, аз се намирах във вътрешността на огромно кълбо, изпълнено с бяла светлина. Съвсем гладки вдлъбнати стени ме заобикаляха от всички страни. Помислих си, че отворът, през който съм влязъл там, е зад мене. Озърнах се, но там нямаше нищо. Същата гладка стена. Почвата, на която стоях, беше твърда, постлана с камъни. Дали говоря ясно? Имах впечатление, че някой е отрязал от празно кълбо долната му част и ме е покрил с него като муха със стъклена чаша. Аз просто стоях под огромна кълбеста купола до самата стена. Тръгнах бавно и като проверявах с поглед всеки камък, отидох към средата.

Изведнъж стана нещо чудно. Извървях може би четири или пет крачки и вдлъбнатата стена, към която се доближих, се сви и отдръпна пред мене. Направих още две крачки — сега стоях пред отвесна, съвсем плоска стена. Обърнах се. Кълбото изчезна — зад мене беше непроницаем мрак. Тръгнах пак към оная светла стена, а тя при доближаването ми ставаше все по-изпъкнала, като че ли някой я издуваше от другата страна… а когато бях вече така близко, та можех да я докосна с ръка, стоях пред огромно кълбо, но сега бях извън него…

Заобиколих го тичешком. Беше голямо като бялото кълбо, съвсем гладко, без следи от пукнатини или отвори. Фактът, че зад мене имаше празно пространство, ме успокои. Допусках, че там има отвор, през който ще мога да изляза. Но когато тръгнах натам, към тъмнината, оставеното зад гърба ми кълбо започна да се променя: то се разтегли нагоре и настрани, нарасна и изведнъж ме покри, така че пак се намерих във вътрешността му. Започнах да тичам на всички страни. Колчем изтичвах към средата, стените се разтваряха пред мене, ставаха плоски и най-после се свиваха в обратна посока и аз достигах до изпъкналото кълбо, което лежеше пред мене, заобиколено от пълен мрак. Влезех ли в тоя мрак, кълбото зад гърба ми се разтваряше, най-напред ставаше по-плоско, после вдлъбнато и ме обхващаше от всички страни. Мислех, че това е някакъв механизъм, но един механизъм не би могъл да действува така. Опитах да се измъкна с няколко внезапни скока. Хвърлих се надясно и наляво, направо, но винаги достигах гладката стена.

Това е много страшно, за да може да се опише. Съвсем черен, непроницаем мрак. По средата — кълбо, което ту ме затваряше в себе си, ту ме изхвърляше. Веднъж бях вън от него, веднъж вътре, при все че по него нямаше нито следа от отвор. Където и да отидех, срещах гладка стена. Тези големи бели плоскости се движеха пред очите ми, завъртаха се, ограждаха ме или ме изхвърляха от себе си и все така непрекъснато. Не зная колко време продължи това. Може би час. След известно време започна да става горещо. Почвата под краката ми пареше. Имах впечатление, че каската ми се нажежава до червено. Беше ми все по-тежко да дишам, въздухът в скафандъра гореше като огън, разхладителният апарат не помагаше нищо, аз се задушавах. Паднах и струва ми се, че се ударих по главата. Не зная какво е станало по-нататък…

Осватич се поотпусна на постелята.

— Това е всичко. Нищо не разбирам. Тук няма нито следа от смисъл.

— Аз не мисля така — каза Арсениев.

— Да не смятате, че съм имал халюцинация?

— Съвсем не. А що се отнася до „безсмислеността“ на околната среда, същото би могла да каже една мравка, която е попаднала във вътрешността на пишеща машина… Светът не се върти около нас. Съвсем случайно ние сме попаднали в поле, където действуват чужди на нас сили.

— При все че не знаем още всичко — каза Лао Чу, — приключението на нашия другар е ясно. Аз мога да отговоря на въпроса, как е ставало това или онова. Безпокои ме само фактът, че не съм в състояние да отговоря на един друг въпрос: с каква цел става всичко това?

— Можете ли да ми обясните как съм влязъл във вътрешността на затвореното кълбо?

— Да.

— И как съм се намирал ту отвън, ту вътре в него?

— И това също.

— И откъде се вземаше светлина, когато наоколо беше пълен мрак?

— Да.

— Говорете тогава!

— Ключът на загадката е в две думи — каза физикът. — Вие сте били в сферичното пространство.

Той се приближи до масата.

— Как можем да видим някой предмет? Само когато отразените от него светлинни лъчи достигат до нашите очи.

А когато всички лъчи са затворени в ограничено пространство и трябва да се задържат в него, за застаналия отвън наблюдател цялото това пространство става невидимо, но не като че ли там се намира някакво черно петно. Светлинните лъчи от околността или отминават това място, или падат в него. И в двата случая сферичното пространство — защото тъкмо то е „светлинният капан“ — си остава невидимо. Наблюдателят има впечатление, че от пейзажа е изрязана една част, а краищата на изрезката са се съединили помежду си по невидим начин. Като сте стигнали при първия апарат върху възвишението, вие сте застанали и не сте знаели какво да правите, защото не сте можели да видите бялото кълбо. То е било изчезнало. Така ли беше?

И двамата с Осватич потвърдихме.

— А то си е било там, но невидимо за вас. Ето и обяснението. Когато бялото кълбо действува, то създава гравитационно поле, което изкривява пространството. Когато това изкривяване надмине известна граница, пространството сякаш „се свива“ и се затваря в себе си. Създаденото по този начин сферично пространство може да се раздува или да се свива като мехур в зависимост от силата на полето. Когато Осватич се е намерил при десетия апарат, настъпил е внезапен скок на гравитационния потенциал, сферичното пространство се е раздуло и е погълнало мястото, на което е стоял той. В следния миг гравитацията е намаляла и сферичното пространство се е свило, но в това време Осватич е успял вече да се доближи до бялото кълбо и затова Смит е видял само празното място. Това е решение на първата загадка — загадката на изчезването. По-нататък — вие сте видели разноцветна дъга — обърна се той към Осватич. — Това е много интересно. В онзи момент границата между сферичното и обикновеното пространство е минавала през мястото, на което сте стояли. Поради разпръскването на светлинните вълни и специфичните условия на пречупването бялата дневна светлина на границата между двата вида пространства се разлага като в призма. Откъде е дошла светлината, която ви е ослепила? Докато бялото кълбо действува с достатъчно напрежение, сферичното пространство около него е осветено както денем, така и нощем със светлина, която не пада отникъде, понеже светлинните лъчи го ограждат по кръгли орбити, затова хванатите през деня не могат вече да се измъкнат и се въртят затворени. Да продължим. Кълбото, в чиято вътрешност сте се озовали, е било, разбира се, бялото кълбо. През цялото време вие сте се намирали вън от него, а илюзията, че попадате вътре, е била причинена от перспективата на сферичното пространство, която е различна от линейната перспектива на обикалящия ни свят. Вие сте се държали като — моля да ме извините за сравнението, — като пияница, който тича около някоя кръгла будка и се оплаква, че са го затворили. Затварянето ви вътре в кълбото е било илюзорно.

— Това е невъзможно!

— Вие имате грешка. — Лао Чу взе лист хартия и започна да рисува, като продължи да говори:

— В обикновеното пространство, като гледаме едно кълбо, ние го виждаме по следния начин:

Така става, защото светлината протича по прави, най-къси линии от предмета до окото. В сферичното пространство светлината протича по криви линии. Като сте се намерили под бялото кълбо, вие сте го гледали по следния начин:

Както виждате, окото от точка А обхваща не само предната част на кълбото, която е срещу него, но и задната, в нормални условия невидима. А кога в нормални условия виждаме цялата повърхност на кълбото отведнъж? Само тогава, когато се намираме в неговата вътрешност. Затова на вас ви се е сторило, че сте вътре в кълбото. Човек вижда едно кълбо по описания тук начин, когато стои близо до вътрешната граница на сферичното пространство. С навлизането навътре в него той забелязва как кълбото се изменя, най-напред става плоско, а после изпъкнало. Тия илюзии се предизвикват от свойствата на сферичната перспектива. Когато в обикновеното пространство един предмет се отдалечава от нас, ние го виждаме все по-малък. Никой обаче не смята, че предметът наистина намалява, защото знаем, че това намаляване е причинено от законите на перспективата. От линейната перспектива, разбира се. В пространство, което обикаля бялото кълбо, където светлината се движи по крива линия, има сферична перспектива.

Предметът (в дадения случай кълбото), гледан отблизо, изглежда като изпъкнало тяло. От по-голямо разстояние — като безкрайна плоскост. От още по-голямо — като вдлъбната плоскост. Разбира се, лесно мога да ви докажа, че е така, ако конструирам за тая цел образи от сферичната перспектива със стереографска проекция на тангенсови светлинни конуси. Достатъчно е да знаем диаметъра на кръговете, които описват светлинните лъчи. Но предпочитам в този момент да ви обясня въпроса с едно сравнение. Като гледаме железопътни релси, ние виждаме, че те се събират далече в хоризонта. Въпреки това ние знаем много добре, че те си остават все успоредни, а тяхното събиране е само перспективна илюзия. Също така илюзия е било впечатлението, че кълбото става ту плоско, ту изпъкнало. Ако от самото раждане се намирахме в сферичното пространство, нямаше да смятаме вижданите образи за действителни промени на формите на предметите, а щяхме да се научим с тяхна помощ да определяме непосредствено разстоянията, също както от обикновеното пространство, в което живеем, ние сме придобили опит и знание, че при отдалечаване от нас предметите намаляват само привидно.

— А защо аз не можех да изляза оттам, ако съм се намирал извън кълбото, както твърдите вие? — попита Осватич.

Физикът се усмихна леко.

— Ако бяхте тръгнали изпод кълбото със затворени очи, може би сте щели да успеете да излезете извън границите на сферичното пространство, но вие сте се водили от зрението си, а зрението се е подчинявало на законите за разпространението на светлината по крива линия. Вие сте се движили по следния начин:

— А защо не можах да попадна в средата на това пространство, макар че претърсих навред цялата околност? — попитах аз.

— Защото и вие сте били обхванат от подобна илюзия като Осватич. Точката, в която е изчезнал Осватич, ще обознача с буквата О. Покажете ми в каква посока го търсихте.

— Насам и насам — казах аз и добавих стрелки към точката, които беше отбелязал физикът.

— Така ви се е струвало — каза физикът, но то е било илюзия. В действителност вие сте се движели така:

— Но защо така?

— Защото сте се ръководили от зрението, а зрението е слуга на светлината. Нейните лъчи извиват наблизо до границата на сферичното пространство, както сочат обозначените стрелки.

Вдигнах очи от чертежа и погледнах лицето на физика.

— Вие знаехте ли всичко това, когато дойдохте там, професоре?

— Не. Аз знаех само, че гравитацията се е засилила. Помните ли, че ние ходихме наведени настрана като че ли падаме?

— А, да! Наистина! Аз дори ви питах…

— Ние се навеждахме, защото към нормалното, насочено отвесно надолу притегляне се добави и притеглянето от бялото кълбо. То ми подсказа решението.

— И това беше достатъчно?

— Най-сетне… аз съм физик — каза Лао Чу.

— А как намерихте Осватич?

— За да вляза в сферичното пространство, трябваше да имам за водач не зрението, а нещо друго.

— Какво? Нищо не ми идва наум.

— А то е нещо много голямо… Целият ни труд беше посветен на това, не се ли сещате? Тръбата! С помощта на индукционния апарат намерих нейното ехо и тръгнах по следата му… която водеше право към бялото кълбо. Сферичното пространство извива само светлинните лъчи, но не и материалните предмети.

— Колко просто било това!

— Нали? Завързахме се с инженера с въжето… той остана отвън, а аз влязох и намерих Осватич. Това беше интересна гледка — добави Лао Чу след малко, — въжето се протягаше от мене и се прекъсваше изведнъж във въздуха по средата на пространството.

— Как така по средата?

— А къде според вас?

— На границата…

— Границата на сферичното пространство се отличава с това, че е невидима. Да нарисуваме още и какво виждахме ние двамата със Солтик, когато съединяващото ни въже прорязваше на определено място границата на сферичното пространство. В действителност беше така:

— А ето как виждахме това — той отвън, а аз отвътре:

— Изумително! — казах аз.

— Въпрос на навик. Това не е по-чудно от факта, че една лъжица, поставена в чаша с вода, изглежда като пречупена.

— Но защо се завързахте със Солтик с въже — попитах аз, — тръбата не можеше ли да ви изведе, както ви е въвела?

— Можеше — каза физикът с безразличен глас, — но аз се страхувах да не загубя съзнание. Температурата непрекъснато нарастваше.

— А как скъсахте скафандъра си? Професоре — избухнах изведнъж, — аз видях как влязохте във водата! О, това беше… — аз не намерих думи.

— Наистина тя беше гореща — каза Лао Чу. — И така ние разгледахме някои наблюдавани от нас явления. Аз ще си позволя да си послужа със сравнението на професор Арсениев. Той беше ни сравнил с мравка, която е попаднала във вътрешността на пишеща машина. Това, за което говорехме досега, беше само повърхностно обяснение на действието на самата машина, но то нищо не ни е казало по най-съществения въпрос, т.е. кой пише на машината и какво пише. Много бих желал професор Чандрасекар да бъде така добър и се изкаже на тази тема, защото той именно увенча делото… — Което вие започнахте — забеляза математикът.

— Което ние осъществихме заедно — обади се Арсениев, — защото всеки е изпълнил своя дълг.

Чандрасекар запрехвърля натрупаните пред него филми и книги, докато намери снимката на кривата с две гърбици, която видях преди няколко часа на екрана на маракс. Загледан в нея, той започна:

— В основата на бялото кълбо трябва да се намира вакуумен ускорител, в който атомите придобиват бързината почти равна на светлината. Съгласно закона на Айнщайн, за трансмутацията се създават огромни маси и тъкмо те са източник на гравитационното поле. За това са необходими количества енергия, възлизащи на милиарди киловата. Енергията идва в бялото кълбо през единайсетте тръби, всяка от които има свой собствен ритъм на тока. Споменавам това, за да подчертая, че без маракс не бихме могли да се справим с анализа на трептенията. Сега знаем, че един цикъл на действие на бялото кълбо трае двеста деветдесет и шест часа и се състои от две основни фази. В първата, положителната, създадената гравитация се прибавя към притегателната на планетата. Във втората, отрицателната фаза, гравитацията на кълбото унищожава притеглянето на Венера. Както виждате, всяка фаза се състои от редица по-малки степени… Ние пристигнахме по време, когато напрежението на полето е било положително, но вече значително отслабнало, а неприятностите, които ни сполетяха, бяха причинени от тази тук малка чупка на кривата…

Ние се наведохме над масата и гледахме мястото, което ни сочеше математикът, а той продължаваше да говори:

— Щеше да бъде по-лошо, ако бяхме кацнали в периода на отрицателната фаза… Когато човек се доближава до кълбото през тая фаза, планетата престава да го притегля и той може да се вдигне във въздуха като балон и да полети в междузвездното пространство… но да оставим това.

Всичко все още се върти около въпроса, как работи машината — според думите на колегата Лао. Най-важен е отговорът на въпроса, какво може да означава този сложен гравитационен цикъл от двеста деветдесет и шест часа, след което всичките скокове и колебания на потенциала се повтарят отначало? Какво може да бъде предназначението, какъв е смисълът на толкова силните изпразвания на енергията?

Математикът се спря. Като почукваше след всяка дума с пръст по масата, той каза:

— Сами по себе си предизвикваните от бялото кълбо явления не могат да уплашат или да учудят нас, изследователите и учените. Учудва ни и ни плаши нещо друго: това, че те нямат никакъв смисъл и изобщо не служат за нищо!

Чувствувах как сърцето ми се вледенява.

— Как… как вие разбирате това, професоре — попитах с неволно понижен глас.

— Така, както го казах. Не мога да прибавя към това нито дума.

— Но почакайте, моля ви се, нещо не ми е ясно — значи създаването на такъв гравитационен полюс няма според вас никакъв смисъл. При все че ние на Земята не сме строили такива, но…

— Това е недоразумение — забеляза физикът. — Ние знаем причината, поради която може да бъде създаден гравитационен полюс. Имам предвид изхвърлянето на междупланетни ракети.

— Значи бялото кълбо…?

— Позволете ми да довърша. Ние на Земята си служим с ракети, движени от атомна енергия. Възможно е жителите на Венера след катастрофата, която е сполетяла тяхната ракета, изпратена на Земята, да са предпочели да употребят друг метод: решили са да превъзмогват гравитацията с помощта пак на гравитация!

— По какъв начин?

— Обясненията ще ни отведат твърде далече. Достатъчно е да ви кажа, че се отнася до нещо, което бихме могли да наречем картинно „пробиване на дупка“ в гравитационното поле, което заобикаля планетата. Вие знаете, че един електрически пълнеж може да се неутрализира чрез друг пълнеж с противен знак.

— Естествено.

— И така те отстраняват на определено място притегателната сила на планетата с помощта на изкуствено създадената гравитация в обратна посока. Благодарение на това една минимална двигателна сила е достатъчна за излитане в междупланетен път.

— Ето виждате ли — каза Осватич, а аз добавих:

— Значи бялото кълбо е имало цел, и то съвсем ясна. Защо тогава професор Чандрасекар казва, че…

— Може би някога да е имало цел — каза математикът, като подчертаваше силно изричаните думи, — но сега то вече няма.

— Но защо, за бога!

— Аз мога да разбера един автомат, който премества стрелките и движи семафорите пред идващите влакове — каза Чандрасекар, като ме гледаше втренчено с тъмните си очи, — но не мога да разбера един автомат, който открива пътя пред никого и нищо…

— Какво… Как да разбираме това?

— Много просто. Кълбото създава от време на време гравитационно поле, което унищожава притеглянето на планетата… И нищо повече. Това не служи за нищо. Съвсем за нищо. Няма никакви междупланетни ракети или някаква поне най-малка следа, която да показва, че някой има намерение да ги праща… Има просто една мощна катапулта, която в определени промеждутъци от време с чудовищен тласък от енергия отваря пространството и… не изхвърля нищо!

— Това не е толкова просто — каза Осватич. Смръщил чело и стиснал устни, той се вглеждаше в пространството с очи, които не виждаха нищо.

— Това не е просто. Съгласен съм — каза Чандрасекар с лека въздишка.

— Аз се спирах на различни възможности. Кажете и вие нещо по този въпрос.

— Възможно е ракетата или ракетите да са вече изпратени и сега бялото кълбо работи, понеже очаква тяхното завръщане — забеляза Осватич. — Може би е по-лесно то да се поддържа в постоянно действие, отколкото да се пуска в действие само тогава, когато наистина отлита или пристига някакъв кораб…

Чандрасекар кимна с глава.

— Ние мислихме по това, но при физико-математичен анализ предположението ви отпада. Бялото кълбо може лесно да бъде пуснато в действие буквално за няколко секунди и прахосването на енергията, с която то сега работи, не може да не ни учудва дълбоко, при положение, че имаме насреща такива изумителни конструктори, каквито са жителите на планетата… Защото не е шега да построиш машина с мощност най-малко сто милиарда киловата!

— Да не би това да са опити… — подхвърлих аз.

— Опити!

Това каза Арсениев. Той стана и се опря с ръце върху масата.

— Това да са опити?! Опити, които траят с месеци? Та нали толкова време измина, откакто пристигнахме тук, а кълбото действува все по същия начин. Може ли това да са опити? Не вярвам. Освен чисто разсъдъчните предпоставки аз притежавам и инстинкт на физик и математик. Когато гледам чертежите на действието на бялото кълбо, всичко в мене се вълнува. Тези приливи и отливи, това лениво разливане на токовете, внезапните скокове и бягство на напрежението — какво означава всичко това?

Той удари по разхвърляните книжа.

— Аз седях над това цели три часа. То е някак си безредно, безсмислено, пияно. Просто пияно, разбирате ли! Впрочем… Какво означава разкъсаната тръба в теснината? А онзи кратер? И това ли са следи от „опити“?

Той махна с ръка и седна.

— Има още едно нещо… Може би и него трябва да вземем под внимание… — каза Осватич. Той говореше много тихо, сякаш неуверен дали това, което мисли, е вече готово да бъде изречено.

— Имам предвид плазмата на Черната река. Не е ли възможно тя… да е създала всичко и после да е дегенерирала, да се е изродила по някакъв начин…

— Ах, вие мислите, че плазмата е единственият жител на планетата!? — извиках аз. Тая картина ме порази със своята необикновеност. Дълбоко под повърхността на почвата тече мътно, слузесто вещество, тяло, което диша и е живо. То издълбава континенти, излива се на повърхността, пробива планините. Цялата планета за него е корито. Неподвижната мрежа от канали и тръби, изпълнена с одушевена сляпа материя, която създава катапулти за космични кораби и живи реки…

Лао Чу се наведе над масата.

— Това, разбира се, не е окончателното разрешаване на въпроса, но според мене плазмата не е „някой“, а само служи на „някого“. С други думи, тя е нещо като оръдие или продукт — както у нас маята или пеницилиновите гъбички. Мъчно ми беше за чудноватия образ, който предизвика у мене предположението на Осватич.

— А дали тя не може да притежава висока интелигентност — започнах аз, но китаецът кимна отрицателно с глава.

— Не, не може. Не може, защото нейната специализация е много ограничена. Тя умее само едно: да създава електричество.

— Но може би тъкмо това е доказателство за много напредналото развитие — казах аз, — а интелигентността…

— Това няма нищо общо с интелигентността — обясни китаецът. — Ще наречете ли Слънцето интелигентно само за това, че умее тъй пестеливо да стопанисва атомната енергия? Интелигентността означава не тясно специализиране, а неговата противоположност — най-висша, най-универсална всестранност.

— Тогава — извиках аз — къде са онези, истинските жители на планетата? Защо не можем да ги срещнем? Къде се крият?

— Опасявам се, че… никъде — каза китаецът. Той стана, уви се плътно с пъстрия си копринен халат и куцешком тръгна към вратата. Излезе от кабината, като ни остави потресени от предчувствие за непонятния ужас, който се криеше зад неговите думи.

ГРАДЪТ

Ние се сменихме със Солтик при кормилните лостове. Космократорът летеше на височина четиридесет километра и описваше големи кръгове. След него оставаше ивица от пара, която се сгъстяваше в разредената атмосфера около изхвърляните горещи газове. Образуваният по този начин мъгляв пръстен висеше неподвижно над облаците и блестеше с ослепителна дъга под ниското слънце, когато се завръщахме с кръгове по собствената си следа. Вече много часове се носехме така и всеки няколко минути по екраните се появяваше слънцето, хвърляше остра светлина върху стените на централата и изчезваше; двигателите пееха тихо, а долу се разстилаше непомътена от нищо бяла като от сняг равнина от облаци.

През свободното от дежурство време срещнах няколко пъти Арсениев. Той крачеше по централния коридор навъсен, с ръце скръстени отзад. Заговорих го, но той не отговори. Изчезна в кабината с маракс, над която светеше червена светлина. После видях Райнер, че носи от лабораторията касетка с филми. При разминаването той хвърли към мене поглед, без да ме види.

Когато минавах след около час край лабораторията, чух музика и надзърнах вътре. От високоговорителя се носеха величествените тонове на петата симфония на Бетховен. Чандрасекар стоеше неподвижно край апарата. Аз не мръднах от мястото, докато не стихна музиката. Математикът продължаваше да стои с леко повдигната глава, като че ли вслушан в тишината.

— Професоре… — обадих се аз. Едва сега той ме забеляза.

— Моля?

— Исках… мога ли да попитам какво правите?

— Играе си с нас като котка с мишка — измърмори Чандрасекар. Той мина край мене и се насочи към вратата.

— Кой, Арсениев ли? — попитах отново.

— Не той! Маракс!

Не научих нищо повече. Отидох в централата. Беше черна нощ, лампичките на всички манометри пулсираха и хвърляха по стените мъгляво сияние. Контролните уреди на маракс изпъкваха с ярки светлини, сякаш само той единствен бдеше във вътрешността на заспалия кораб. Това спокойствие беше привидно. На връщане в коридора чух как учените разпалено се препират за нещо. Забоботи баритонът на Арсениев, после Лао Чу отговаряше с тих, безстрастен глас. До дежурството имах още четири часа, но не ми се отиваше в каютата. Върнах се в централата. Солтик седеше край таблата на маракс и в силния блясък, който идваше от тях, разглеждаше един голям лист хартия. Струваше ми се, че това е план на някакъв град.

— Какво е това? — попитах аз.

— Варшава — отговори, без да повдига глава. Той прокарваше бавно пръста си по плана, объркваше и се връщаше на изгубената следа като във въображаема разходка по улиците на града.

— Това родният ти град ли е? Разкажи ми за него. Не съм го виждал никога.

Той ме погледна разсеяно, после се загледа пак в плана.

— Никога ли не си ходил във Варшава? — попита с такъв тон, като че ли казваше: „Не си ли виждал никога слънцето?“

Седнах на креслото и през рамото на Солтик зърнах цветните многоъгълници. Инженерът бавно свиваше картата.

— Когато мисля за Земята — обади се той, — винаги наум ми идва Варшава.

Замълча.

— Има множество по-големи градове… Той пак се поколеба.

— И по-великолепни, но тя е… много красива.

Това беше признание, колкото несмело, толкова и безпомощно. Ние млъкнахме и двамата. По някакъв необясним начин видях за миг бели високи стени над зеленина от дървета.

Чу се високият сигнал на звънеца. Трепнах.

Солтик погледна манометрите на маракс.

— Виждаш ли…? Спря… за пръв път от шестнайсет часа…

Той вдигна слушалката на телефона. Говореше Арсениев, който ми поръча да отида с инструменти в кабината, защото хладилните уреди на маракс са нещо повредени.

В кабината освен астронома беше Чандрасекар и Лао Чу. Във въздуха се носеше миризма на прегрети проводници. С дълги линии светеха червените сигнали на блокираните ключове. Арсениев се разхождаше напред-назад между открехнатите разпределителни табла.

Както се оказа, помпата на охладителната апаратура се е износила и температурата на лампите беше се увеличила извън границите на безопасността.

Въпреки това учените не изключиха маракс, докато не свършиха изчисленията. Близо четвърт час се въртях около тръбите сред огромните капацитрони, влизах в тесните шахти под пода на кабината, където се намират центробежните помпи, и там при нетърпима горещина и странна теснота между извитите кабели като подземни корени на дървета смених износените лагери. Когато повредата беше премахната и исках вече да напусна кабината, Арсениев прекъсна разходката си. Той се спря пред мене и ме попита:

— Знаете ли, че обикаляме над Мъртвата гора? Казах, че зная.

— Какво мислите за нейния произход?

— Не съм специалист по геология и затова…

— Нищо. Нали сте мислили нещо. Кажете сега.

— Мислех, че това вероятно е било морско дъно, което бавно е пресъхвало и разтворените във водата соли са кристализирали чудновато.

— Накратко казано, вие я смятате за геологична формация?

— Да.

— Да… — повтори замислено астрономът и пак започна да се разхожда из кабината. Стоях с инструментите в ръце.

— Естественото създаване на такива кристали е невъзможно.

— Тогава това е изкуствена формация.

— Изкуствена, но непреднамерена.

— Не разбирам.

— И ние също дълго време не можахме да разберем. Когато срещнем нещо, създадено от живи същества, ние винаги се стремим да отгатнем неговото предназначение. Мъртвата гора по време, когато е била създадена, не е била… мъртва. Това е развалина от гигантски акумулатор на лъчиста енергия, и то вероятно един от многото.

— Известно ли е за какво е служила тя?

— Много пъти сме поставяли този въпрос на маракс. Давахме му структурата, размерите и вида на материалите, от които се състои Мъртвата гора, а той, като получил задача инженер, се мъчеше да комбинира тия технически данни в логично цяло. Докато не познавахме подробностите, маракс имаше, така да се каже, много свобода в опитите си за синтеза… Той отговаряше, че това може да бъде огромен химически трансмутатор за регулиране състава на атмосферата или съоръжение за промяна на климата. Но наред с откриването на нови факти хипотезите отпадаха една след друга. Инсталираната мощност на Мъртвата гора надхвърля хиляди пъти нуждите на уредите, за които говорих. Тогава маракс взе да се насочва към известно решение, с което ние не искахме да се съгласим. Мъчехме се да насочим неговите разсъждения по други пътища и той създаваше много заплетени хипотези, изследваше дали те са възможни и всеки път отговаряше: не.

Арсениев спря пред загасналия катоден екран. Обърнат с гръб към мене, той продължи:

— Няма скоро да забравя тия часове. Маракс упорито се връщаше към една посока; имах впечатлението, че това е просто злоба на мъртъв механизъм, който ни отмъщава за досегашното си покорство. Както знаете, той отговаря не с думи, а с чертежи, но те бяха така ясни… — Арсениев не завърши и обърна глава към физика, който с помощта на малък апарат проверяваше протичането на кривата върху чертежа.

— Аз се учудвах на твоето спокойствие, Лао — каза той.

— Няма за какво да ми завиждаш, уверявам те — отвърна китаецът. — Изглежда, че пътят от ума до сърцето ми минава далече от моето лице… но от това не ми беше по-леко.

Арсениев гледаше в стъклената плоча на екрана като в огледало. Изведнъж той се обърна.

— Когато бяха изречени думите на пояснението, оказа се, че всички сме се досещали за тях от самото начало, но никой не е искал да ги каже пръв.

— А какви бяха тези думи, професоре!?

— Унищожаване живота на Земята — отговори просто астрономът, изчака един миг на пълно мълчание и продължи пак да се разхожда.

— Мъртвата гора е развалина от изхвъргач, който е трябвало да изстреля срещу Земята радиоактивен заряд.

Настъпи такава тишина, та чувах шума, с който се движеше по хартията колелцето на уреда в ръцете на физика. Крачките на Арсениев се чуваха равномерни, спокойни като тиктакане на часовник.

— Казах на Солтик да промени курса — добави той след малко с по-тих глас. — Сега летим там, откъдето се насочваха към Мъртвата гора командните тръби…

Нищо не се промени. Инструментите ми тежаха в ръцете, стоях неподвижно, само сърцето ми започна да бие бавно и тежко като пред борба.

— Професоре, дали те…

— Не ме питайте. Засега нищо повече не може да се каже. Елате да идем в централата, прелетяхме вече седемстотин километра. Целта трябва да е близо.

Минахме по коридора. Арсениев разгледа уредите на предиктора и се обърна към Солтик:

— Сега ще се спуснем на шест хиляди метра.

Той провери курса, който трябваше да поддържаме.

— Когато се появи светлина, извикайте ме.

— Каква светлина, професоре?

— Ще видите сам.

С тези думи той излезе подир китаеца. Солтик премести ръчките на предиктора. Ракетата започна да се снишава. Звездите изчезнаха и телевизорите потъмняха, изпълнени с непроницаем мрак. Включихме ги на радара. Екраните позеленяха, но тяхното сияние само объркваше. Известно време летяхме слепешката. После в непрогледния мрак се появи сивкав блясък, сякаш се зазоряваше, макар че нощта беше настъпила едва преди няколко часа. Съобщихме това на Арсениев и той ни поръча да снишим още повече полета. Ние губехме височина и слизахме на четири, три и най-после на два километра. На изток мъглите бяха изпълнени със сив блясък, под нас прелиташе голяма равнина, потънала в тъмнина.

Стоях до екраните между Арсениев и Солтик. Ние се спущахме, за да кацнем. Няколко минути космократорът снишаваше полета си под наклон като нож, полетял към земята. Изведнъж той се дръпна силно и пламъци разкъсаха мрака. Като бумтеше със спирачните двигатели, ракетата летеше току над самата повърхност на терена. Магнезиевите факли се пръскаха на всички страни и осветляваха безкрайната редица пясъчни могили, които сякаш се вълнуваха като вода в трепетливия блясък. Долните капаци на ракетата се разтвориха. Две редици широко разкрачени гъсенични колела режеха въздуха и съскаха. Още веднъж загърмяха носните душници и в избълвания огън ясно се очертаха редици от пясъчни хълмчета. Леко, но осезаемо трептене премина през целия корпус. Предната двойка гъсеници се допря за миг до върха на една пясъчна могила. Силно разтърсване ни подхвърли нагоре. Ракетата се движеше с ужасен шум. Все по-тежко се опираше тя върху шасито. Пясъкът шибаше бронята като камшик и се плъзгаше по нея с глухо скриптене. Подът трепереше и подскачаше по неравните места, като че ли ракетата искаше отново да излети във въздуха. Това движение ставаше все по-неспокойно. Още веднъж корпусът се наведе, изправи се и застана неподвижен. В тишината се чуваше само съскането на сгъстения въздух, който изпълваше цилиндрите на амортизаторите.

Не мина и половин час, когато долните клапи се отвориха и по спуснатата наклонена плоскост слезе гъсеничен автомобил. Аз заех мястото при кормилото, до мене седна Арсениев и нареди на разстояние една ръка от себе си индикаторите за лъчеизпускането. Солтик и Райнер седяха отзад. Опрени на отвесната колонка, която беше основата на лъчеметача, те можеха да наблюдават околността през горните стъкла, без да губят от поглед апаратите, закачени по стените.

Гъсеничният автомобил се измъкна от големия ров, който космократорът бе изровил в пластовете от подвижен пясък. Възвих на изток. В светлината на фаровете се разкриваше мрачен и еднообразен пейзаж. Докъдето стигаше поглед, теренът беше плосък, нашарен с ниски вълни от жълто-кафяв дребнозърнест пясък. Тук-таме се подаваха от него скални отломъци, най-устойчиви на ерозията, с гладки и лъскави като стъкло страни. Отзад духаше силен вятър. Той придвижваше напред леките пясъчни могили, издухваше от върховете им облаци прах и ги хвърляше по ламаринената покривка на нашия автомобил. Нарядко стърчаха самотни варовити скали, заобиколени от по-дребни камъни, грапави и разядени от ерозията. Под лъчите на фаровете те хвърляха дълги плоски сенки, които бягаха в противоположна страна на нашето движение.

След известно време почна да се приближава нисък дълъг рид, чиято посока все повече съвпадаше с нашата. Неговата изложена на вятъра страна беше твърдо отъпкана. Когато машината се изкачи горе, забелязах, че билото на рида е вдлъбнато и образува плитък улей. Той представляваше доста удобен път, понеже по дребните камъни, които постилаха дъното, смесени със суха тъмна тиня, се вървеше по-бързо, отколкото по пясъка.

Сиянието обхващаше вече половината от небето. То се издигаше право над нас, беше сребристо и достигаше облаците.

Ридът се снишаваше все повече, докато се изравни с околния терен. Още десет минути бързо пътуване и на хоризонта се появи белезникава ивица, ярко разпалена в самата основа. Над нея мъждееха светли възвишения. Когато се намерихме на върха на една от последните пясъчни могили, през най-близките ниски хълмчета се разкри гледка в далечината.

Чак до хоризонта се простираше море от синкави очертания. Разделени от лентите на полумрака, там светлееха чужди за погледа ни фигури като срички от неизвестно писмо. Това бяха високи до небето корпуси, съставени от много части, кули, подобни на сталагмити, ротонди с вдлъбнати наведени чела, терасовидни бастиони — и всичките издаваха синкаво сияние, което в крайната далечина се сливаше в мъгляви неподвижни силуети, оградили кръгозора като огромен сърп. В пространството се издигаха бели дъги и образуваха голяма мрежа с лъчисти сводове.

— Град… — прошепнах аз. Неволно ръката ми намали скоростта на мотора; автомобилът спря над склона на една могила. Пясъчните вълни извън обсега на фаровете бяха леко осветени от далечното призрачно сияние.

Погледнах астронома.

— Да продължаваме ли?

— Затова сме дошли от Земята — отговори Арсениев. Освободих спирачката. Колата се спусна тихо надолу, а моторът изръмжа и потегли. Дадох газ. Арсениев докосна ръката ми; даде ми знак да намаля скоростта. Аз се наведох към предното прозорче, за да обхвана с поглед колкото се може по-широко пространство. Сега пътувахме с не повече от двайсет километра в час. Моторът притихна, само гъсениците тракаха, скърцаха и час по час мачкаха със силен шум някакви чупливи черупки. Изведнъж нещо под нас задрънка, като че ли минавахме по огъващи се листа ламарина. Хвърлих сноп светлина от подвижния фар — автомобилът ни вървеше по дълга светла ивица, опъната право като стрела. Тя беше покрита с пясъчен пласт, от който се подаваха тъмни плоски чирепи.

От двете страни се появиха първите очертания. Отначало това бяха дълги блокове, които се разделяха змиеобразно, опрени на конусовидни подпори. Под светликавите им страни пълзяха до самата земя черни сенки. Когато минавахме наблизо, разпознах един разклонен сноп от тръби, които излизаха от един кладенец със светъл пръстен. По-нататък се издигаха сгради, едни на терасовидни етажи, други съвсем гладки, като поставени на редици книги, а трети със стени, разделени на тесни части, ту вдлъбнати, ту изпъкнали. Забелязах, че някои форми се повтарят. В паметта ми се запечатиха разположените на еднакво разстояние цокли, от които се подаваха на три страни стъклени светли перки накрая с извити като човки глави.

Пътят, започна да се разклонява. Отстрани се мяркаха сводести вътрешности на потънали в неясен полумрак тунели, които се спущаха надолу. Все по-често се явяваха отгоре втори и трети етажи на улицата, които се издигаха дъговидно над по-ниските постройки. Минахме през една голяма порта, горе по-широка, отколкото долу, като подкова с вълнообразни двураменни подпори. По-нататък, между три пилона, съединени със стреловидни ребра във вид на триъгълник, пътят се раздвояваше. Наляво той се издигаше със змиевидни завои и минаваше високо като въздушен мост, който се чернееше в синкавото сияние на небесния фон, надясно той възвиваше и образуваше широка алея сред отвесни светлини. Поех надясно. Сградите ставаха все по-високи и по-големи. Никъде нямаше следи от прозорци или врати, а навсякъде само светли стени, едни плоски, други вдлъбнати; пак се показаха огромни тръби; те излизаха от настилката, прехвърляха със стръмни дъги цялата ширина на улицата и изчезваха в кръгли зидани отвори. Беше все по-трудно да се пътува. Гъсениците бръмчаха, скърцаха, плъзгаха се, целият автомобил се тресеше и мачкаше чирепите, които отразяваха с червеникав блясък светлината на фаровете. Понякога минавахме по отломъци, които при чупенето си звънтяха като стъкло, ту пък стотици метра гъсениците потъваха в сипкав тежък пясък.

Алеята завърши. Ние излязохме на широко пространство, заобиколено от бели гиганти. Струваше ми се, че ги подпират дълги колонади, но когато приближихме, видях, че тези огромни колони не подпират техните ръбове, а висят със заострените си краища във въздуха като редици от чудовищни ледени висулки. Появи се кръстопът, покрит с купища тъмни развалини. Лявата гъсеница се заплете в някакви омотани като паяжина проводници, автомобилът се дръпна и моторът угасна. Няколко секунди цареше глуха тишина. Всички мълком доближихме каските си до прозорчетата. Наоколо се издигаха синкавите великани, долу се стелеше дълбока сянка, в която навлизаше на два жълти снопа светлината на нашите фарове. Те опираха в купчина развалини, които преграждаха пътя. Пуснах мотора и дадох заден ход. Колата се повърна с вой и слезе досам една грамадна отвесна стена. Излъчваната от нея светлина нахлу през прозорчетата вътре и известно време в нашите каски потрепваха синкави пламъчета. Аз възвих, излязох на открито пространство и поех другия път. По широка серпантина се издигнахме на горния етаж на улицата. Моторът работеше равномерно и тихо, само под гъсениците се чупеха и разпръсваха късове от стъкловидно вещество. Минахме десетина метра над долното равнище; от двете страни се виждаха яйцеобразни куполи или някой плосък, опрян върху големи стълбове диск, наведен на една страна като циферблат на загадъчен слънчев часовник, подковообразни прелези и пак сгради, едни подобни на книги, други с отвесни редици от полукълбести издатини, заобиколени със снопове от гладки тръби. Моторът шумеше, минавахме улица след улица, а картината беше все същата — безкраен, мълчалив град светеше в мрака, в глухата тишина само отломъците скърцаха под колелата, едни блокове се оттегляха и скриваха, а на тяхно място изплуваха нови, така грамадни и високи, че мъглата, която падаше от невидимото небе, понякога затъмняваше студения блясък на техните върхове.

На един кръстопът улицата, по която се движехме, се спускаше като лека спирала към един площад, заобиколен от широка кръгла колонада. От височината на горното равнище сградите бяха още по-монументални от предишните, а отблизо представяха заплашителна гледка. Те бяха покрити с тъмна мрежа от пукнатини. Тук-таме цели стени бяха смъкнати като нагрети от огън восъчни пити, а от страните им се спущаха дебели плетеници от стъкловидно вещество. Прекосихме площада и влязохме в тесен прелез между двете крила на огромна сграда, която едва ли не достигаше облаците. В дълбочината сияеха редици от високи и ниски светлини, а до нас се мяркаха постройки с все по-неясни очертания, едни чудновато изкривени, сякаш раздути, други с извити настрани и нагънати като тръби плочи от светла материя, която, макар и разбита на дребен прах, все още издаваше сияние. Започваха да светят дори бързо въртящите се гъсеници на нашия автомобил.

Имаше моменти през време на това безкрайно пътуване, когато ми се струваше, че отминаваните гледки са само чудновато натрупване на богато оформени минерални формации, че това са някакви напластени и израсли през дълги епохи купища от гигантски кристали, легнали едни върху други, стопени от вулканичен огън, напукани и подложени на ерозия под влияние на пустинните урагани… но после изпод развалините се подаваше плоча от гладка като стъкло улична настилка или се мяркаше на ъгъла останка от тръба с ясни следи от заварка върху изпъкналата част, несъмнено доказателство за работата на някакви същества… Тогава аз отварях по-широко очи и притисках каската си до стъклото, за да съзра най-после поне един жител на този така мълчалив, макар и силно осветен град.

Отминаваните форми ставаха все по-чудовищни и гротескови. Тук-таме между светлите плочи се тъмнееха плетеници като от накъсани пипала, змии или кабели… После, когато пътят беше пресечен горе от тъмния силует на един мост, стори ми се, че под подпорите му лежат огромни животински тела, от които светлината се отразява със сребърен блясък като от гърбовете на големи риби… Отблизо видях увиснали въздушни конструкции, а под тях — струпани накуп дълги сплескани пури като корпуси на ракети или самолети, препасани със спирални яки, намачкани и разцепени. Преминахме под развалините на моста, за миг потънахме в пълен мрак, който нашите фарове прорязваха като с два жълти коловоза, и излязохме от другата страна. Тук вече нямаше нито следа от настилка, а самите развалини се бяха стопили в някаква полустъклена, полусгурийна втвърдена маса, по която гъсениците се плъзгаха, чупеха тънката наслойка, попадаха на празно място и се въртяха с адски шум.

В далечината светеха масиви от гладки огромни подпорни стени, а наоколо се простираше неравен пуст терен, по който стояха като замръзнали в момента на топенето разкривени и оплетени блокове като хиляди пъти увеличени тънки висулки и гирлянди, в каквито се разтопява парафинова свещ.

Тук-таме стърчаха скелети на конструкции, от които бяха паднали стъкловидните стени. Разперени над развалините, разхвърляни, черни, те блестяха с ръждиви петна, когато лъчите на фаровете попадаха върху тях. Високите светлини по улиците отблъсваха нощната тъмнина нагоре, но тук тя се спущаше до самия терен. Когато автомобилът минаваше един плитък ров и ненадейно зави настрана, в светлите снопове на фаровете мръднаха свити силуети. Внезапно спрях, като натиснах педалите и върнах колата. Същевременно насочих фаровете към оная страна. Върху синкавото, потъмняло поле на стената се очертаваха силуетите на две джуджета. Засилих светлината — това бяха два отчупени стълба, които се подаваха до половина от развалините.

По-нататък сградите изчезнаха като изкоренена гора. Виждаха се само в далечината как светят неподвижно и опасват пространството като голям обръч. Тук, дето минавахме, цялата почва излъчваше мътен, сякаш прецеден през завеса блясък, защото фосфоресциращата стъкловидна материя беше смесена с пясък и с кафяви късчета, които не приличаха нито на камък, нито на метал. Ставаше все по-мъчно да се пътува: равното място преминаваше в неголям, но стръмен склон. Моторът се задушаваше от вой, опънатите гъсеници дрънкаха заплашително и потъваха от време на време почти до осите. Изведнъж засиленият мотор заръмжа. Бяхме достигнали върха на възвишението. Натиснах спирачките. Под нас зееше плитък кратер. Той излъчваше мътна, неясна светлина, пропита с мръсно виолетови, жълтеникави и зеленикави петна като изгнило дърво. Дъното беше гладко, вдлъбнато, празно, но в дълбочината на стъкловидната маса, която го образуваше, се мяркаха потопени като в кехлибар фигури, някакви жилести свити сенки, трупове, тела…

„Какво означава това… къде се намираме ние…“ — исках да попитам аз, но гласът не можа да премине през стиснатото ми гърло. Някой докосна рамото ми и даде знак да се връщаме. Кимнах мълчаливо с глава, пуснах мотора и бавно започнахме да слизаме по склона на възвишението, а зад прозорците се мяркаха черни, заровени в развалините очертания като корпуси на някакви огромни машини, разлети в безформени проточени буци. Най-после се спуснахме на долното равнище на улицата, където пътуването беше по-лесно.

Колата потрепваше леко по неравните места и преминаваше в подножието на огромните сгради. Стисках с ръце кормилото и вслушан в шума на мотора, гледах напред, а улиците се виеха и виеха до безкрай, от височината хвърляха блясък огромните гладки стени, закръглените ъгли, подпорите, стълбовете, над нас прелитаха черни сводове на другите етажи на улиците. Не можех да откъсна очи от редицата тъй величествени и неподвижни фигури, сякаш щяха да останат във вековете и да осветяват нощите винаги със същото синкаво сияние. От множеството образи бях като замаян, не можех да мисля, понякога забравях, че до мене седят другари, струваше ми се, че това пътуване в мрака трае вече не часове, но цели години, и когато по едно време се обърнах и забелязах как Райнер и Арсениев записват показанията на апаратите и сравняват движенията на стрелките в индукторите на лъчеизпускането, бях много учуден, че те още могат да мислят за каквото и да било друго освен за мълчаливите светлини, които минаваха зад прозорците. През последните петнайсет минути от пътуването астрономът докосваше от време на време рамото ми, като ми даваше знак да завивам ту наляво, ту надясно. Отначало не можах да разбера от какво се ръководи при избора на пътя, докато най-после забелязах, че той наблюдава циферблата на индукционния апарат.

Когато влязохме в по-широка улица, астрономът ми каза да спра. Загасих мотора. Инстинктивно стегнахме закопчалките на каските и излязохме през клапата. Настилката беше покрита с дребни стърготини, които светеха като че ли всяка стъклена трохичка беше попила сребърна искрица. Хрущенето на крачките се разнасяше шумно в околната пустота. Понякога вятърът гонеше по каменните плочи струи прах и съскаше някъде нагоре със звук на разкъсана ламарина. Над нас от празнините на стъклената конструкция се подаваше извит надолу сноп от дебели като ръка разкъсани проводници. По-нататък иззад един плосък блок стърчеше вдълбаната по средата сграда, която заемаше с лицето си завоя на улицата. Улицата се разделяше в далечината на три; двете разклонения се извиваха нагоре, а третото представяше тунел, който обръщаше към нас огромния си осветен отвор. Неговата вътрешност се стесняваше витлообразно като конусовидна охлювна черупка.

Арсениев гледа известно време индикатора, после взе от Райнер индукционния апарат, презрамчи го и ни извика. Събрахме се около него. Последен дойде Солтик. Той стоеше досега при машината и се мъчеше да насочи светлината на фара в дълбочината на витлообразния тунел.

— Ще ни са необходими инструменти — каза Арсениев. Откакто слязохме от автомобила, в слушалките ни се чуваха слаби, но досадни пукотевици и за да се споразумеем, трябваше да доближаваме каските си една до друга. — Ножичният крик, лостовете и фулгуритни заряди — това ни е най-необходимо в този момент — продължи астрономът. Той ни изгледа поред и най-после реши:

— Смит ще остане с мене, а вие ще се върнете в ракетата. Изпращам ви и двамата, защото Осватич още лежи, а и Лао Чу не се чувствува добре.

Той погледна часовника си.

— Пътят натам и обратно не трябва да трае повече от три часа, като добавим към това и времето за товарене на материалите.

— Да тръгвам ли вече? — попита Солтик и направи крачка към колата.

— Да.

Инженерът се качи пръв, а зад него се вмъкна вътре и Райнер и затвори клапата след себе си. Моторът заръмжа и колата тръгна с леко полюляване. Проследихме я с поглед — тя изчезна зад завоя, известно време още долиташе по-силен шум от мотора, който изглежда си пробиваше път през пясъчните купчини или развалините — после всичко затихна, само високо над нас фучеше вятърът.

— Професоре — обадих се аз. Той не ме чу. Лек, но неспирен пукот се чуваше в слушалките, сякаш някой сипваше по мембраната ситни зрънца на тънки струи.

— Професоре — повторих по-силно, — къде са… ония?

Той разбра и се приближи към мене. Прозорчето на неговата каска беше в сянка и главата му с разперените мрежи на радароскопите, които бях вече свикнал да гледам, в този миг ме ужасиха. Дойде ми наум безумното съмнение дали това наистина е Арсениев, моят другар, човекът?!

След миг видях през стъклото на каската светлите му очи.

— Загинали са… — каза той.

— Как? По какъв начин? Всички ли?

— Това не зная. Сега недейте пита нищо повече. Индукционният апарат показва, че наблизо минават подземни проводници…

— За това ли спряхме тука?

— Да. Търсех главния силов кабел. Може би ще успеем да намерим мястото, дето е започнало всичко…

Астрономът помълча известно време и продължи:

— Трябва да се разделим. Всеки от нас ще отстъпи на четиристотин крачки и ще се върне на същото място, където стоим сега, по спирална линия, като търси акустичното ехо. Който го открие пръв, ще съобщи на другия с червени ракети. На радиовръзката не можем да разчитаме. Ясно ли ви е всичко?

— Да.

Той се обърна и се отдалечи с леки, големи крачки. Стоях още миг, после погледнах циферблата на жирокомпаса и тръгнах в обратна посока.

Изключих тока на радиоапарата. Обувките ми кънтяха по каменните плочи, крачките отекваха в празното пространство с удвоена сила. Когато доближавах до стените, които светеха с хладен блясък, забелязах собствената си сянка: тя се движеше разлюляна по настилката. Вървях, както ми беше поръчал Арсениев, движех на двете страни отвора на апарата и броях стъпките. Когато стигнах четиристотин, обърнах се. Досега не бях открил нищо. Червеното око вътре в каската, което сочеше радиоактивността, гореше слабо и показваше неголеми следи от лъчеизпускане. То се усилваше, когато се доближавах до стените. Повдигнах глава — горе бастионите се прекъсваха под черното като катран небе. Вървях около минута, когато чух зад себе си крачки.

Арсениев се бе отдалечил в обратна посока. Нататък бе заминал и гъсеничният автомобил. Знаех, че зад мене не може да върви човек. И все пак чувах крачки. Те звучаха не много силно — трябва този някой да е на разстояние най-малко триста метра. Имах впечатление, че в гърба ми се забиват стотици дребни иглички. Трябваше да напрегна цялата си воля, за да не се обърна. Вървях, а отзад все се чуваше потропването — едно, две, едно, две — ту по-силно, когато настилката на улицата беше чиста, ту по-тихо, дето я покриваше нанесеният пясък. Хрумна ми мисълта, че това е ехо, и нарочно ударих силно крак, но стъпката на онзи, който вървеше зад мене, не прозвуча по-силно.

Това не беше ехо.

Пот обля лицето ми. Сега бях вече съвсем сигурен, че зад мене върви някой, но това не е човек. Изведнъж Спрях. Крачките стихнаха. Тръгнах напред. Пак се обадиха.

Разядосах се. Свалих от рамото си лъчеметача, заех позиция и наведен като за скок, се повърнах в дълбочината на улицата.

Тя беше празна. В дясната светлина виждах стеснената перспектива чак дотам, дето се сливаше с другите светлини. Известно време блуждаех с поглед наоколо. После метнах лъчеметача през рамо… Чух стъпки… Подхвърлих го… и се чу втора стъпка… Ах, ясно е вече! Отзвукът, който смятах за стъпки, се причиняваше от токата на ремъка при ритмичното и търкане о гънките на комбинезона, а аз смятах този близък, до самото ми ухо образуван шум за ехо на крачки.

Засрамен, се обърнах. Изведнъж над сградите светнаха един след друг три червени пламъка. Залюляха се и полетяха бавно надолу с проточени опашки от пурпурни искри. Ускорих крачките си и веднага видях Арсениев. Той стоеше върху едно елипсовидно възвишение.

— Изглежда, че е тук — каза той. Ние завихме встрани. Там се разкриваше плитък тунел. Отворът му напомняше извита надолу зинала уста на кит. Приликата се засилваше от увисналите над прага редица къси стъкловидни бодли като зъби. Там беше тъмно. Арсениев запали лампичка и влезе вътре. Последвах го. Пътят водеше надолу по наклон, който се виеше в кръг. Разбрах, че слизаме все по-ниско под равнището на терена. Това продължи дълго. От време на време в стените се появяваха овални отвори на други тунели; Арсениев гледаше тогава циферблата на индукционния апарат: ние вървяхме все по следата на невидимия проводник. Изведнъж подът прозвуча по друг начин: ние стъпвахме по метал. На пътя ни се изпречиха три големи тръби, които преминаваха от една стена в друга. През пролуките между тях проникваше слаб блясък. С мъка се провряхме под най-ниската тръба. Излязох пръв и ослепен притворих очи.

Пред нас имаше заляна със светлина наведена плоскост. Още петдесетина крачки и се показа голяма зала. Сводът трептеше в подвижен зеленикав блясък като озарена от слънчеви лъчи морска повърхност. Той ставаше ту по-светъл, ту по-тъмен. Залата беше кръгла, разделена от двете страни с издадени отвесни стени. Силното осветление ми даде възможност да се убедя, че онова, което забелязах още в тунела, не е било зрителна измама: тънката покривка от глазура върху каменните стени показваше, че някога тук трябва да е царяла необикновена горещина. Под отвесните стени лежаха полустопени валяци от бяла маса, която напомняше порцелан. От свода и от отворите, в които стърчаха начупени и тук-таме стопени тръбички, се спущаха десетки накъсани проводници. Някои достигаха до онези валяци и до нещо като рога с топки на краищата, които се разклоняваха лъчевидно от една издатина насред свода. Но не хаосът от загадъчните уреди ни накара да застанем на входа като вдървени. По-навътре в стената се виждаше, голяма вдлъбната плоскост, по която минаваха змиеобразни светлини. Това бяха дълги криви линии, които светеха с ясносиня и бяла светлина. Понякога те се събираха на снопове, трептяха и се разделяха на разни страни като оживени линии на голяма карта. И действително това беше карта.

Огромна подвижна карта. Когато се вгледах в нея внимателно, забелязах, че под стъкловидната и повърхност има дълбочина, изпълнена със светлини, дребни искри и големи като лампи кълба, които се въртяха, отдалечаваха се и се приближаваха, кръстосваха пътищата си и взаимно се облъчваха.

Чувах дишането на Арсениев. Той стоеше до мене. Пред нас преминаваха еклиптики, разпръскваха се букети от звезди и черни големи мъглявини като облаци покриваха групите от пулсиращи светлини. Понякога остър лъч пронизваше пространството, сякаш гонеше някоя от планетите, а тя се въртеше бавно, тежко, безразлично и разкриваше пред нас очертанията на непознати континенти. Където светлината беше само слаб блясък, там се издигаха и падаха цели архипелази от звезди.

Беше много горещо. Светлината от свода ту се засилваше, ту отслабваше и нашите скъсени сенки върху пода избледняваха, после изведнъж се изостряха.

— Къде се намираме?… — попитах аз колебливо. — Това не е ли някакъв планетариум?

Астрономът мълчаливо тръгна напред. Минахме зад средата на залата. До една от отвесните стени се откриваше кръгъл коридор. Само дъното му беше малко осветено от светлината на залата. Арсениев беше стигнал вече до средата, когато аз се обърнах, за да погледна още веднъж необикновеният планетариум.

— Там има като че ли небе… звезди… — казах аз — но какво означават тия светлинни линии?

Изведнъж трепнах.

— Там! Земята!

Изтичах към прозрачния екран. От мрака се подаде кълбо с бисерен блясък на далечните облаци. Той се въртеше бавно, наведен към еклиптиката. Над него се чернееше Луната в първата си фаза. Сред изпълненото със звезди пространство все по-близко и по-близко се движеше Земята — кълбо от матови светлини. Пътят и вече възвиваше, когато видях, че значително по-надълбоко минава Венера. Познах я по пухкавия блясък, по-бял от земния. От нея бликаше лъч, който достигаше Земята, и с мощна светлина заливаше морето от облаци.

— Какво е това?… — Прошепнах и хванах Арсениев за рамото. Той мълчаливо вдигна ръка и посочи нещо, което досега не бях забелязал: два издълбани в камъка пръстена, отстрани на които е теглена черта.

— Какво значи всичко това?

— Сега вече нищо — каза Арсениев. — Вече нищо… Безцелно движение на пуснатия веднъж механизъм, което ще трае…

Арсениев не довърши. Обърна се и влезе в тъмния тунел. Той не беше много широк — като разтварях ръце, допирах двете му стени. Няколко пъти прекрачвахме ниски прагове, образувани от конусообразни издатини, наредени една до друга. По-нататък тунелът ставаше хоризонтален. В дълбочината се появи светлина. Тя идваше към нас. Това беше отражение на нашия фенер. Пътят се преграждаше от една стъкловидна плоча, която плътно затваряше кръглия отвор на тунела. Арсениев се опита да я отмести. От едната страна в стената имаше удебеление, като че ли там се криеше скобата на стъклената клапа, но изглежда, че механизмът не действаше или пък ние не умеехме да го пуснем в действие, та плочата не се подаваше. Астрономът обмисляше какво да прави. Той насочи светлината на фенера си върху преградата. Стъкловидната маса погълна част от светлината: в отслабналите струи от блясък се появи по-нататъшната част на тунела. Тя се разширяваше фуниевидно.

— Ще употребим лъчеметача — каза Арсениев.

Ние отстъпихме до завоя. Арсениев приклекна и ми даде знак да направя същото. Наведох се зад него, като се стремях да не губя от погледа си преградата. Астрономът освети мястото пред себе си, постави мерник, после зае позиция и натисна спусъка. В гърдите ни блъсна горещина. През средата на тунела прелетя златно лилава мълния. Стъклото за миг почервеня и по него се появиха големи резки като от удар с нож. Ослепен, притворих клепачи. Когато ги отворих, Арсениев стреля втори път. Задрънкаха пронизително отломъците. Почакахме двайсетина секунди да изстинат остатъците. Пътят беше отворен. Арсениев влезе пръв в разширената част на тунела. Изведнъж застана неподвижен и повдигна предупредително ръка.

— Внимание…

От дълбочината идваше бавно подухване. След него настъпваше миг пълна тишина и въздухът пак започваше да тече, но вече в обратна посока.

— Дишане… — прошепнах, без да искам.

Въздушното течение насам и нататък се повтаряше редовно. Арсениев стоеше и мислеше какво да прави, после каза тихо:

— Вземете лъчеметача в ръка…

Свалих ремъка от рамо и го увих около китката си. Вървях близо до Арсениев, така че можех да докосна гърба му. Изведнъж потъмня.

— Наведи се — дочух притихналият му глас, — тук е тясно.

Около нас все по-силно шумеше въздушното течение. Това беше момент на топло, бавно издишване. Арсениев досегна с раницата си свода. Известно време, той искаше да се освободи, после се дръпна назад и затвори с гърба си целия проход. Аз протегнах ръка. Той откачваше ремъците.

— Ще сваля раницата си — каза той, — вземете я от мене, иначе не ще мога да мина.

Усетих, че ремъците изведнъж натежаха в ръцете ми. Стана пак по-светло. Арсениев изчезна. Направих крачка напред. Глухият тих шум се засили. На два метра пред мене вееше виолетово осветен простор. Ние стояхме високо в един отвор, който завършваше със стръмна стена.

Това беше вътрешност на огромно кълбо. На равни кръгли редици се чернееха широки отвори като ложи на чудноват театър. От тях нагоре се издигаха стъклени колони. Те именно издаваха виолетов трепетлив блясък. Той преминаваше от мрачно сияние до внезапна ярка светлина. Погледнах надолу и се хванах за ръката на Арсениев. Без малко щях да загубя равновесие. Не съм податлив на притеглянето, каквото предизвиква дълбочината, но тук нямаше дъно. Там се търкаляха тъмни, лъскави, мокри фигури, покрити с ивици от сребрист блясък, като тела на хиляди тюлени в басейн, от който е изтекла водата. От разположените под нашия отвор дупки в стената изтичаше гъста като сироп течност, покрита с черна обвивка, и се вливаше в един резервоар долу. От време на време тя заприличваше на ръце, хванали се за отворите, особено когато равнището и спадаше. Тогава тези пипала или струи изтъняваха, дори се прекъсваха, но след малко цялата маса набъбваше, надигаше се нагоре и извитите във въздуха прекъснати части се слепваха и образуваха нещо като мостове.

Ние дълго стояхме на края. Въздухът протичаше веднъж, нагоре, веднъж надолу в зависимост от движенията на черната тиня. Със същия ритъм трептеше виолетовата светлина.

— Плазмата… — прошепнах аз. — Плазмата на живата река…

— Да — отговори астрономът, — същата. Но тя е само оръдие…

— Какво говорите вие?

— Нашата представа за добиването на електричество е свързана с метални машини като динамо или атомен реактор. Но то може да се добива и по друг начин: … частици от тая плазма образуват електрически пълнежи, които, изпращани на хиляда километра, въздействат върху основата на бялото кълбо…

— Професоре… вие… вие това място ли търсехте? Очаквахте ли, че тук… знаехте ли?!

— Да. Помните ли какво говорих за пияните токове? Ето техния източник, източника на електрическата и гравитационна енергия.

— А те? Защо са загинали?

Астрономът мълчеше и гледаше глъбината, която се вълнуваше от черните приливи и отливи.

— Професоре!

— Виждате ли това свободно вече движение? Сега те не служи никому. Ще се вълнува така, докато стигнат събраните запаси — може би сто, може би двеста години, а може би и петстотин…

Гласът му беше дрезгав. Не питах вече за нищо. Той приклекна над самия край. Аз направих същото. Черното лъскаво море заливаше все по-високи редици от отворите, плъзгащи се меко нагоре по стените, заливаше ги с непроницаема повърхност, стягаше се като черен мускул от хиляди тона, замираше и почваше да спада.

— Тук нямаме работа. Да се връщаме — каза Арсениев.

Запалихме фенера и тръгнахме по същия път. За десет минути се намерихме в голямата зала. Като минавах край планетариума, в който неспирно се движеха светлите кълба, неволно насочих поглед към черния знак с двоен пръстен, издълбан в камъка, и спрях на половин крачка. Озари ме споменът, че същата рисунка имаше в планинската пещера… Венера и Земята, които се въртят около Слънцето. Дебелата линия не ги съединяваше. Тя започваше от повърхността на Венера, преминаваше пространството до Земята и я пресичаше, сякаш беше я зачеркнала.

— Професоре! — извиках аз. Мислите ми се насочваха към някаква пропаст.

— Професоре! — извиках още веднъж, но астрономът беше вече излязъл от залата и само дълбоко в коридора кънтяха все по-далечните му и по-далечни крачки.

ПЕТЪР АРСЕНИЕВ

След завръщането на автомобила ние се опитахме да влезем в една от по-запазените сгради. Като не можахме да намерим отвор, поставихме доста голям заряд от фулгурит в нишата на страничното крило. Експлозията разруши част от стената; през образувалия се отвор влязохме вътре. Но нито в тази, нито в други сгради, чиито дебели стени успяхме да пробием, не намерихме нищо, което, макар и от малко, да напомня вътрешността на жилищата на Земята. Само външните форми на сградите приличаха на нашите. Синкавото сияние не достигаше вътре вкъщите: в тях цареше почти пълен мрак, само тук-таме той беше разреден от тънки ивици светлина, които се промъкваха през пукнатините в стените. Светлината на фенерите разкриваше пред нас хаос от извити тръби, тунели, плоскости на наведени и обширни зали, отрупани с метални и стъкловидни отломъци. Няколко пъти срещнахме конструкции, предназначението на които беше за нас съвсем загадъчно. Големите зали бяха разделени с отвесни прегради, горе при свода широки, а отдолу толкова тесни, та човек едва можеше да се промъкне през тях. В нишите се намираха много наклонени издатини, сякаш полици.

Под настилката на улиците се простираше мрежа от затворени проходи. Те минаваха етаж над етаж, едни потънали в мрак, други осветени със зеленикави сводове. Понякога те се събираха по пет или шест в пространството с форма на голям барабан, разделен на два етажа. От горния се отделяха кръгли тунели; като влязохме в тях, ние се убедихме, че те водят във вътрешността на разни сгради. Множеството проходи бяха отрупани с късове от развалини, които не смеехме да разчистваме от страх, че наредените над нас десетки етажи могат да се съборят и да паднат при сътресението. Тук-таме бяха запазени остатъци от отвесни шахти, в които по-рано вероятно са се движели някакви превозни средства, но сега само едри буци от стопен метал висяха сред обгорените стени.

На една от най-големите сгради върхът беше пропукан на три части и издигаше към небето разтворените дъги на конструкцията си. Там на петдесетина метра от повърхността на улицата, в една зала, огромна като черква, открихме ниши с елипсовидни прозорчета от прозрачна маса. Много от тях бяха изпочупени. Дебели пластове от сребрист прах покриваха всичко. Лъчите на фенерите мъждееха в прашните облаци, които се дигаха при всяка крачка, падаха върху каските и скафандрите и ни заобикаляха със светла мъгла. По-нататък се разкриваше фуниевидна вдлъбнатина с тясното надолу като вентилаторна шахта в мина. Няколко етажа по-долу, сред наведени едни към други подпори и скрипци, лежаха върху каменни плочи опожарени корпуси на машини. Те бяха няколко десетки, наредени в права линия една след друга, те се чернееха продълговати като прешлени на някакъв чудовищен гръбначен стълб. От тях стърчаха нагоре и встрани отчасти стопени сегменти, които приличаха на изпочупени криле.

Минавахме бавно от една сграда в друга, докато стигнахме празното пространство, което заобикаляше кратера. Тук учените започнаха системни измервания на излъчванията с помощта на йонизационни камери и броителите на Гайгер. От кратера излизаха няколко дълбоки рова, затрупани с купища сгурия и буци от стопен метал. Като се отдалечавахме все повече от центъра на експлозията, стигнахме до първите, малко по-запазени сгради.

Тук някога трябва да е имало температура, равна на слънчевата. Цялата повърхност на леко наведения склон беше покрита с дребни стъклени мехурчета, които са изстинали в кипеж. Направи ни впечатление, че на две места стената е малко изгладена и образува незначителна вдлъбнатина. Когато към нея доближавахме силен рефлектор и я осветявахме отстрани, така че лъчите падаха почти успоредно на повърхността, на грапавия и фон се очертаваха два изтрити силуета, заострени горе като сенки с високи качулки. Единият беше силно наведен напред, сякаш отпечатан при падането, вторият свит като някой приклекнал и затулил главата си между раменете. И двете сенки бяха малко по-високи от метър. Сравнението с човешки същества, естествено, се дължеше повече на нашето въображение, отколкото на това, което се виждаше върху повърхността на склона; това бяха просто две петна, които може да са били нечии сенки, но може и да не са били. Учените пристъпиха с най-голяма грижливост към подробно изследване; фотографираха петната при различно осветление, измерваха радиоактивността в техния обсег и наоколо. Арсениев дори изпрати Солтик в ракетата да донесе пластичен материал за отпечатъци, но след пет часово проучване не стигнахме до определено заключение. Може би в момента на експлозията тук са стояли две живи същества, а техните тела, преди да се превърнат в пара при температура милиони градуса, са заслонили една част от стената от непосредственото въздействие на горещината. Но понеже нямахме никакво понятие за формите и големината на тия същества, нито знаехме на каква височина е настъпила експлозията, ние не разполагахме с необходимите данни за разрешаване на загадката.

За да не удължаваме прекалено много престоя си в Мъртвия град, разделихме се на двойки, всяка от които имаше за задача да претърси, макар и набързо, по един квартал.

На Арсениев и на мене се падна едно обширно пространство, покрито с гора от начупени колони, опрени една в друга плочи, стълбове, разкъсани конструкции на мостове и тесни, засипани с пясък пътища, които преминаваха като изкопи между стръмни и гладки куполи. Всичко това светеше със слаб блясък, потънало в абсолютно мълчание, и само светлината на нашите фенери оживяваше множество сенки в надвисналия до самата почва полумрак.

Покатерихме се на един висок насип, покрит с вълни от застинал метал, и видяхме нещо като пънове на големи гъби с плоски гугли, навярно остатъци от някакви машини. В дълбочината се очертаваше като тъмен силует върху светлия фон една висока сграда. Към нея ни привлече тъкмо това, че за разлика от другите тя беше потънала в мрак. Заобиколихме я отблизо и като не намерихме вход, пробихме отвори в основите, за да сложим фулгуритови заряди. Експлозията разкри звездообразен отвор, през който влязохме вътре. Покатерихме се по отломъците на една, опряна върху стълбовете наклонена плоскост и се озовахме в обширна зала. Тя беше покрита с метални късове, смесени с нещо като дрипи от кожа. Това бяха опожарени отпадъци, които при най-лек допир се разсипваха на прах. По средата на залата се издигаше четириъгълен стълб с два кръгли отвора. Той беше кух и образуваше нещо като шахта. От стените стърчаха къси, закривени надолу куки. Слязохме няколко метра в шахтата и като си пробихме път през купчини развалини, открихме истински лабиринт от ниски и тесни коридори. Едни от тях минаваха лъчеобразно, други спираловидно и ги пресичаха под ъгъл. Тук беше съвсем тъмно. При светлината на фенерите в стените се появиха отвесни вдлъбнатини. Във всяка от тях имаше полегато поставени триъгълни плочи с гъсти дребни отвори. В самите отвори, по преградите между нишите и под тях имаше купища от сребристи зрънца като онези, които някога бях сметнал за метални насекоми. Арсениев предполагаше, че това помещение е един вид архива или библиотека. По негов пример и аз напълних джобовете си с метални зърна и продължихме да вървим.

Не се страхувахме, че ще се заблудим, защото жирокомпасите записваха безпогрешно всеки завой и промяна в посоката на движение. Някои коридори бяха толкова тесни, та през тях не можехме да минем, други се разширяваха и образуваха съединени помежду си кълбести килии като система от метални мехури, свързани с елипсовидни тръби. След едночасово обикаляне из подземието ние се връщахме горе, първо по стръмния коридор, след това през една просторна зала. Нейният под беше постлан с гладки черни плочи, покрити с тънък слой прах. Като хвърлих случайно сноп светлина настрана, забелязах върху сивата повърхност наниз от тъмни петна. Незабавно се насочихме към тях.

По опрашените плочи личаха елипсовидни следи с около четири сантиметра диаметър. Те изглеждаха като следи, оставени от някого, който е минал по прашната повърхност със заоблени долу кокили. Арсениев измери разстоянието между двете следи; то беше тридесет и шест сантиметра. Вървяхме по следите в дългата наклонена надолу галерия, която бавно се стесняваше, докато премина в коридор с наведени една към друга стени. Тук-таме прахта изчезваше и тогава губехме следите, но друг път нямаше и затова вървяхме напред. Изведнъж коридорът зави, гладките стени свършиха, опрени до една естествена скала. Долу между нейните гънки се откриваше черен отвор. Под него почвата беше покрита с пласт втвърдена сиво-кафява тиня. С овални вдлъбнатини се очертаваха там следите и водеха вътре в тъмната яма. Решихме да вървим, докато е възможно.

Трябваше да пълзим по ръце и колене. Стените на естествения коридор бяха образувани от еднородна, почти гладка скала. Някога тук ще да е текъл подземен поток; на по-тесните места, където течението на водата е дълбало прохода с увеличена сила, стените бяха гладки. Тук-таме по твърдата като кост тиня на дъното личаха овални отпечатъци. На дваж — триж по каските ни чукнаха дребни камъчета, които падаха от свода. Най-после стана така тясно, че не можехме да минаваме дори на четири крака. Сводът беше образуван от подобни на базалт тъмни скални пластове, прорязани от дълбоки цепнатини. Арсениев, който вървеше пръв, светна зад тясното място на коридора.

— Там става по-широко — каза той и пропълзя, но веднага се върна, защото едва не се залости между камъните. Едва когато си сне раницата и лъчеметача, с моя помощ се промъкна през скалното гърло. По негов пример и аз оставих раницата под един плосък издаден камък.

Като по-тънък, се промъкнах по-лесно. Известно време цареше пълен мрак. Изведнъж почвата затрепери. Нещо ме удари болезнено в крака. Хвърлих се стремглаво напред и се озовах на широко пространство. Чу се продължителен, не много силен тътнеж, след това шумът на няколко падащи камъни и настъпи тишина.

Светнах с фенера. Тук имаше толкова място, че можехме да застанем един до друг. Арсениев освети отвора на коридора. В дълбочината се чернееше стена от камъни. Беше станало срутване; ние бяхме затворени.

— Фулгурит — каза Арсениев. Аз имах в джоба си няколко пръчки от този експлозив. Подадох му ги. Сега той сложи ръка в джоба си, за да извади капсули и фитил. Закачи фенера на гърдите си; в отразяваната от скалата светлина виждах лицето му зад стъклото на каската. Изведнъж той трепна и се вцепени. Попипа единия си джоб, после другия. Погледна ме. В очите му видях нещо, което не бях виждал никога досега: обикновен човешки страх.

Това продължи само секунда. Той притвори клепки и ме попита:

— Нямаш ли капсули?

— Не.

— И аз също нямам. Трябва да са паднали, когато пълзях.

Фулгуритът е съвсем безопасно средство при употреба. Без специални капсули той не избухва, дори когато го сложиш в огъня. Четирите заряда, които имахме, бяха излишни. Малко сивкаво тесто и нищо повече.

Арсениев се повърна мълчаливо. Отидохме в дъното на коридора, който завиваше. Броих стъпките: двадесет, после внезапен завой и коридорът се разширяваше. Кръгъл сноп светлина обля скалата.

Ние се намирахме в неголяма пещера, плоска като вътрешността на змийски череп. Тя имаше около осем крачки в диаметър. Ударих с туристическата брадва в стената. Затвореното пространство не трепна. „Това е подземно корито на поток — мислех трескаво аз, — водата трябва да се е изтичала, отнякъде, трябва да потърсим внимателно…“

Аз видях откъде е изтичала водата. Някога подземното корито е минавало по-далече, но от горните пластове се е смъкнал отвесен скален отломък и се е забил в коридора с такава сила, та по стените се е образувала мрежа от пукнатини. Под ужасния натиск отгоре смъкналият се отломък се е слял напълно с околните стени и се различаваше от тях само с малко по-тъмния си цвят. Там, където някога се е забил в дъното на пещерата, имаше малко пясък. В него видях плоска овална вдлъбнатина — последното звено от следата, която ни доведе тук и изчезна под непроходимата преграда.

— Това не бях предвидил… — каза тихо Арсениев със стиснати зъби, сякаш говореше на себе си. Той седна на един камък.

— Загаси фенера, защото батерията ще се изчерпи. Може би пак ще ни потрябва.

— Ние сме затворени.

— Знам. Загаси фенера.

Направих това и мракът настъпи така внезапно, като че ли някаква черна птица закри очите ни с криле. Зажумях конвулсивно. Под клепачите ми заиграха жълти звезди. Погледнах светлия циферблат на часовника. Бяха изминали само четири минути, а аз мислех, че тук сме вече най-малко половин час.

От мрака ме облъхваше безпокойство. Стисках клепачите си и пак ги отварях, но нито най-малка светлина не се появяваше в тъмнината. Ненадейно Арсениев стана. Чувах го как на тъмно обикаля пещерата. После той запали фенера. Започна да почуква скалата с брадвичката си. Камъкът навсякъде се обаждаше с еднакъв тъп звук.

Върнахме се в коридора и продължихме да чукаме по стените и свода му. Още веднъж проверихме мястото на срутването. Само един човек можеше да се вмъкне в отвора, и то едва до пояс; известно време разклащах камъните, които го затваряха. Вените ми набъбнаха и слепите ми очи започнаха да пулсират. Камъните не помръднаха, слегнати здраво като циментирани. После се опита Арсениев. В тишината се чуваше само ускореното ни дишане. Мълчаливо се върнахме в пещерата и седнахме до стената. И двамата загасихме фенерите. Изведнъж си спомних за туристическата брадва на Арсениев, моята беше останала при раницата. Запалих фенера и изтичах в коридора. Като застанах разкрачен, почнах да удрям в каменната барикада. Дребни иглици кварцит звънтяха и отскачаха от каската.

— Престани — каза лениво Арсениев. — Няма смисъл.

Замахвах широко с лъскавата стомана, удрях с всичка сила. Скалата кънтеше, но не се поддаваше. Отломки хвърчаха из въздуха. Увеличих силата на ударите; обхвана ме ярост, замахнах така силно, та без малко щях да падна. Дръжката се счупи в ръцете ми. За нищо вече ненужното острие на брадвичката звънна в скалата и падна. Тя се счупи до самата желязна част. Върнах се при Арсениев.

— Колко дълбоко се намираме? — попитах, когато се възстанови нормалното ми дишане.

— Около петнайсет метра под повърхността.

Ние пак седяхме в мрака. След двайсетина минути ми се стори, че недостатъчно добре бях проверил една от стените на коридора; може би там се намира зад тънка, преграда някаква цепнатина, път към свободата… Скочих на крака и запалих фенера си. Неговият блясък ме ослепи и същевременно ме лиши от илюзията. Ние бяхме проверили добре скалата. В нея няма никаква празнота, никаква пукнатина, нищо, положително нищо.

— Седни — каза монотонно Арсениев. — Седни.

Той се беше прилепил до скалата неподвижно като голяма сянка.

— И загаси фенера… вече пожълтява…

Светлината действително беше малко отслабнала. Трябваше да се смени батерията; запасната беше там, където я оставих — в раницата…

Разгледах внимателно светлата волфрамова нишка на крушката, загасих я и седнах тежко. Сега вече не можех да гледам часовника. Часът беше шест. От час и половина бяхме затрупани. Притиснах глава с каската към скалата.

Глуха, шумоляща тишина.

Свикнах с мрака. Спокойствието беше така голямо, че бавно започна да ми се доспива. Уморените мускули искаха почивка. През последното денонощие бях работил много. Не бях мигнал. Разчиствах развалините, пробутвах автомобила през камънаците…

Изведнъж се сепнах от сън с мисълта, че трябва да направя нещо: да променя батерията във фенера. Вече събуден, аз си повторих същата мисъл и се ядосах. Реших да се овладея. Затворих очи и легнах колкото се може по-удобно върху плоските камъни. Намирам се вкъщи, сега е тъмна октомврийска нощ. Тя е хладна, но аз обичам да спя при отворени прозорци. Тишина, дори вятърът е притихнал в клоните на градината. В осем часа сутринта трябва да отлетя за Кайро. До първи зори мога да спя.

Така си говорех, но това не помагаше. Пак погледнах часовника. Седем без четвърт. Ненадейно си припомних малкото име на Арсениев. През последните седмици той не ми беше така близък, както през време на пътуването.

— Петре… — казах аз. Той се обади незабавно:

— Какво?

— Нищо — казах по-тихо. — Исках да знам дали спиш. Така премина нощта. На разсъмване заспах, но сънят не беше почивка. Събудих се внезапно с чувството, че е станало нещо страшно. Ръцете ми удариха в студена скала. Беше студено. Запалих фенера.

Арсениев лежеше по гръб, едър и голям. Сивкавият му комбинезон беше смачкан и покрит с варовити петна. Той не спеше. Погледна ме през стъклото на каската си.

— Сега е пет часът — каза той, — пет часът сутринта.

— През нощта не се ли чуваше нищо?

Аз знаех, че дори ако ни търсят, не ще ни намерят, но все пак попитах.

— Не. Арсениев стана.

— Къде отиваш?

— Да огледам скалата.

Крачките му закънтяха и почнаха да се чуват по-слабо. Настъпи тишина. Тя продължи дълго. Аз извиках. Крачките се върнаха.

— Какво има?

Не отговорих. Понеже той не се връщаше така дълго, обхвана ме страх. В неподвижната кръгла светлина се виждаше тесният отвор на скалното гърло чак до завоя. Отгоре се спущаха големи плоски сенки като изсушени прилепи. Поех дълбоко въздух, станах и започнах да ходя напред-назад. При едно връщане Арсениев се обади:

— Седни, излишно се уморяваш. Освен това при движение се изразходва повече въздух.

— Искам да изразходвам повече! — казах аз. Неговото спокойствие ме дразнеше. С мъка се овладях. Седнах.

Арсениев внимателно оправяше скафандъра си, опъваше гънките, затягаше и отпущаше ремъците. Извади всичко, което имаше в джобовете си: таблетка витаминов концентрат, бележник, кибрит, електромер и един малък като играчка револвер.

Носеше го, защото му беше подарък: някой му го беше дал преди отлитането: „За лов на диви зверове на Венера.“ Той извади и претегли на ръка малкото пакетче захар.

— Ти имаш ли?

— Не, изядох я вече.

— Жалко.

Учудих се, че съжалява за шепа захар; исках да му кажа някоя хаплива дума, но премълчах. Арсениев извади един патрон от револвера. Разбрах какво мисли да прави.

— Напразно — казах аз. — Обикновена капсула не може да възпламени фулгурита. Нищо не може да го възпламени освен специалните детонатори.

Той светна с фенера: гореше слабо.

— И моят също — рече Арсениев. — Загаси твоя.

Аз го послушах. Тъмнината ни налегна като стена. Сякаш моето тяло не се свършваше, а преминаваше в нея без никаква граница. Под клепачите ми играеха зелени петна. Подвижни ярки петна. Тихичко тиктакаше часовникът. Часовете се нижеха: девет, десет, единайсет…

Изведнъж Арсениев се обади така неочаквано, че аз трепнах.

— Кого имаш на Земята?

Един миг се замислих какво да отговоря, толкова далечно беше всичко това.

— Баща.

— Никого ли повече?

— Никого.

— Аз имам жена… — и като се страхуваше да не помисля, че е казал това от жалост, той добави: — Сега правех наум едно изчисление и помислих за нея. Когато се запознахме, дълго време говорехме само за математиката. Аз подготвях дипломната си работа, беше ми дошла една идея — теория за пулсиращите звезди, и бях и казал това.

Той млъкна за малко, като че ли се чудеше, че е говорил толкова много.

Веднъж седяхме в градината на обсерваторията и четяхме „За многочислеността на населените светове“ от Фламарион. Едва ли знаеш тази книга, тя е много стара. Беше юли, привечер, мръкваше се. Четяхме заедно, заедно обръщахме страниците… Ставаше все по-тъмно, страниците сивееха, а ние все четяхме… Така, както се чете само на младини… Когато последните думи се разтопиха в мрака, ние повдигнахме глави, а над нас небето беше изпълнено със звезди, тъмнина и светове, които оживяваха от страниците… тогава… Той прекъсна.

— Петре?

Струваше ми се, че говори нещо, но така тихо, та до мене долиташе само неясно шумолене.

— Какво казваш, Петре?

Изведнъж той изрече тихо с почти напевен глас:

— Ако можех да докосна още веднъж нейното лице…

— Престани! — извиках аз с омраза. — Престани! Той млъкна.

През последните часове не ме спохождаха никакви видения, никакви мисли, нито спомени, не изпитвах страх, нито отчаяние, само все по-голямо и по-голямо вътрешно напрежение, като че ли крепях върху себе си товар, който заплашваше да ме смаже. Приличах на човек, който наляга с тялото си чувал с някакви чудовищни същества и го стиска конвулсивно, а чувалът трепери под него все по-силно. Събирах последни сили, за да не отпусна тая желязна хватка, защото знаех, че ако я отпусна, ще стане нещо страшно: аз просто ще се разтека като локва. До загубване на диханието се страхувах не от смъртта, а от онова обезумяло същество, в което можех да се превърна. Думите на Арсениев ме пронизваха като удари с нож. Една частица от секундата се борех със себе си, после се предадох. Усетих — защото това не може да бъде наречено спомен! — усетих неподатливия на описание дъх на разорана земя, като че ли стоях рано напролет сред голи ниви, на хълм, в диханието на безбрежни хоризонти — упоителния дъх, който възвестява очакване на живота и самия живот. Това беше краят. Обхвана ме пълно, желязно спокойствие. Знаех какво трябва да правя. Наведох се в мрака. Напипах неговия гръб, силните му мускули под изстиналата материя на комбинезона. Като крадец посегнах към джоба му. В първия миг той не се противопостави, едва когато през плата хванах дръжката на револвера, той разбра. Изведнъж почнахме да се борим. Премервахме силите си в пълно мълчание, в което се чуваше само пухтенето ни. Той беше по-силен. Притисна ме до стената и стана. Напипа ключа на фенера, който висеше върху блузата ми. Жълтата светлина се заби между нас като клин.

— Дай… — изхриптях аз. — Дай… само един куршум! — Той не отговори. Притисна ме по-силно до стената.

— Дай револвера си — говорех задъхан аз, — не бъди глупав! — Аз вече не се дърпах.

— Кангхенджонга — каза ми той на ухото.

— Дай револвера си. Всичко е свършено.

— А тогава…

— Тогава имаше надежда, Петре, дай!

— И сега има надежда.

— Не е вярно!

Изведнъж той ме пусна и отстъпи една крачка. Огромен, с гигантска сянка над главата, той каза бавно:

— Значи искаш да ме оставиш тук?

Нещо стисна гърлото ми с такава сила, че едва можах да си поема дъх. Известно време се свивах, като че ли ми се повръщаше. После потекоха сълзи. Клекнах. Той седна до мене и ме прегърна с голямата си тежка ръка.

— Хайде, хайде… — каза той. — Хайде, хайде…

— Слушай — казах спокойно аз, — те не знаят, че сме затънали. Пък и да знаят, никога не ще могат да ни намерят. Няма надежда. За какво да чакаме? Ако имахме експлозив…

— Имаме — каза той и докосна бутилката на кислородния ми апарат.

— Кислород…?!

— Да, течен кислород.

Подскочих, но веднага седнах обратно.

— Не, нищо няма да излезе, аз вече мислех за това. Кислородът сам не избухва; трябва да бъде смесен с някакво горивно вещество.

— Правилно.

— Ние нямаме нищо такова…

— Имаме.

— Какво?

Той извади от джоба си две малки плоски пакетчета; това беше пресована захар. Нещо ми проблесна в ума.

— Петре!

— Знаеш как се приготвя оксиликвит. Смесва се течен кислород с въглищен прах или със сажди. При запалване кислородът се съединява с въглищата и избухва. Захарта е въглеводород. В нея има въглерод и водород, тя е горивна; нашата е съвсем дребна и сипкава.

— Затова ли ме питаше преди?

— Да.

— И нищо не ми каза?!

Той ме притегли към себе си със силната си ръка.

— Слушай. Аз изчислих каква разрушителна сила може да развие експлозивът, с който разполагаме. Не знаем на какво разстояние се е сринал сводът. Ако е само на най-тясното място, ние имаме надежда. Горивото ни е съвсем малко — захарта; кислород имаме достатъчно, защото взехме двоен запас, и ако успеем, ще ни стигне и за по-късно, когато излезем. Но има друга трудност. Такъв експлозив, за да избухне, трябва да бъде запален с електричество.

Аз кимнах енергично с глава.

— Нали имаме батерия?

— Имаме батерия и затова пестях светлината, но нямаме кабел. Ето всичко, което имаме — каза той и ми подаде една триметрова жица. — Извадих я от електромера. От скафандрите не можем да вадим жица, защото не бива да снемаме каските, и затова…

Той замълча за миг.

— Някой трябва да подпали взрива на самото място.

— Затова ли мълча?

— Да.

Изведнъж ми стана ясно.

— Петре, ти не си спал?

— Не.

— Цялата ли нощ?

— Да. Търсих друг начин.

— И намери ли?

— Не. Ние не можем да си снемем каските — повтори той още веднъж. — Бихме се отровили незабавно.

— А не може ли с фитил — започнах аз, — да изтърсим барута от патроните?

— Експлозията или съвсем няма да стане, или ще бъде много слаба. Всъщност барутът е необходим, трябва да посипем с него края на жицата. Това ще предизвика детонация. Но запалването трябва да бъде с електричество.

— Чакай… Ами ако стреляме с револвера в заряда?

— Мислех и за това. Трябва да има пет патрона, и то изстреляни едновременно, така излиза от изчисленията, в противен случай ние не само че няма да си отворим път, но и още повече ще увеличим срутването.

— Да — казах аз. — Ти си, прав. Един от нас трябва да бъде там… Хайде да хвърлим жребий!

— Не искам да се оставям на случайността. В това има нещо унизително.

— Е, тогава? Той мълчеше.

— Няма ли все пак някакъв изход?

— Има. Първо, като физик зная добре при какви условия ударната вълна действува най-силно и второ, като ръководител на експедицията…

— Разбирам те, недей довършва. Аз не съм съгласен.

— Убеден съм, че ще успея. Не искам да ти заповядвам.

— И нямаш право!

— Нямам право ли?

— Не, разбира се… особено след това, което исках да направя. Аз ще отида.

Арсениев извади от джоба си кибритена кутия, подаде ми я и каза:

— Ако броят на клечките е четен — ще отидеш ти, ако е нечетен — аз.

Започнах да вадя клечките върху един камък. Това изглеждаше като игра: слагах белите клечици една до друга и устните ми мърдаха при броенето: осем, девет, десет, единайсет, дванайсет…

Последната беше седемнайсетата.

— Това е всичко — каза Арсениев.

Аз разклатих кутията. Още една клечка, която се беше скрила под капака, се търкулна по повърхността на камъка и падна на земята.

Арсениев се обърна и със счупената брадвичка започна да чука захарта; изсипваше я на листове от бележника си, които послужиха за свиване на фишеци. После в пълно мълчание отворихме с нож револверните патрони и изсипахме барута от гилзите. Тръгнахме по коридора до мястото на срутването. Арсениев обозначи пет пукнатини между камъните, които разширих с края на брадвичката, а в това време той наливаше кислород във фишеците. Почти безцветната бледосинкава течност, се стичаше на тънка струйка, съскаше и кипеше. Фишеците, отначало меки, станаха твърди като камък. Ако не бяха ръкавиците, не бихме могли да ги вземем с ръце, но и през тъканта те пареха пръстите с ужасната си студенина.

Готовите заряди наблъскахме дълбоко в пукнатините. Арсениев съедини всички с проводник и изтегли навън краищата на жицата. Запушихме отворите с дребни камъчета и ги затъпкахме с тиня. Арсениев се притисна до скалата и каза:

— Ще застанеш така. По тоя начин ще се заслониш от челната вълна. Ще докоснеш жицата и ще паднеш по очи. Това е всичко.

Един миг той стоя пред мене неподвижен, изведнъж ме сграбчи в прегръдките си, притисна ме с всички сили към себе си и ме пусна така внезапно, като че ли искаше да ме отблъсне. Когато крачките му стихнаха зад завоя, аз повдигнах батерията.

Единият полюс беше вече съединен. Притиснах се отстрани до скалата, като се мъчех да стана колкото се може по-плосък.

— Внимание! — извиках аз. — Готово!

Малка искрица пробягна под жицата. Разгорещен чук ме блъсна в гърдите. Пометен от почвата, полетях в гръмливия огнен облак.

ЕКИПАЖЪТ

Събуди ме силна светлина. Над мене гореше огледален рефлектор. Лежах на нещо хладно и меко. Исках да заслоня очите си с ръка, но нещо я задържаше.

— Спокойно — каза някакъв глас.

В главата ми почна да се прояснява. Погледнах встрани. Тарланд с бяла престилка се навеждаше над една количка. На нея имаше стъклени цилиндри и апарати. Светлината се отразяваше в тръбичките. Лявата ми ръка лежеше върху гумена възглавничка, в горната и част беше забита игла, съединена с гумен маркуч. През стъклената тръбичка, която го съединяваше с апарата, течеше светлочервена течност. Усещах как във вените ми прониква гъделичкаща топла струя.

— Какво е това — учудих се аз, — кръвопреливане ли?

Ставаше ми по-топло. Всичко наоколо беше чудно спокойно, сякаш недействително. Тарланд отмести апарата, извади бързо иглата и затисна раничката с късче марля.

— Кой пее тук? — попитах аз. Чувах висока, нежна мелодия. Беше ми добре. Мислите протичаха бавно. Явяваха се някакви тъмни картини: пътуване по мъртвите осветени теснини, изпочупени кристални стени, тъмни коридори, галерии… Къде беше всичко това? В ледника ли? В Хималаите ли, или насън? Изведнъж в паметта им оживяха последните моменти от съзнателно преживяната действителност: пещерата, черните, слабо осветени скали, глухата тишина и двете жици, над които се наведох, за да…

Притворих очи. Когато ги отворих, погледът ми падна върху екрана на отсрещния телевизор. На черния фон имаше дребни искрици.

— Звезди ли са това?

Пеенето беше гласът на двигателите. Ние летяхме. В кабината влязоха двама души: Райнер и Арсениев.

— Как се чувствуваш? — попита астрономът.

— Добре.

Не знам откъде ми дойде наум въпросът, който незабавно зададох:

— Защо градът светеше? Дали това беше люцит?

— Не, това беше бариево-натриева стъкловидна маса, която няма нищо общо с люцита. Тя свети, защото е била облъчена в момента на експлозията — казваше Райнер, очевидно доволен, че може да ми отговори толкова точно.

— Експлозия ли? А, вярно… Този кратер — казах аз, — слушайте…

Тарланд ме прекъсна.

— Не бива да говорите. Има време, ще научите всичко. Той помоли двамата учени да напуснат кабината. Чух как на вратата им каза нещо за сътресение на мозъка и че трябва да се пазя от каквито и да било вълнения.

— Но какво стана по-нататък? — протестирах слабо аз, когато той се върна. — Проходът отвори ли се?

Тарланд ми хвана пулса.

— Професор Арсениев ви извади от мрака на светлината, а аз ви създадох отново.

Той се усмихна. Исках още нещо да попитам, но всичко се смеси, преплете и отплува някъде далече. Видях синьото небе… птиците пееха… Аз заспах.

Измина дълго време, докато научих от откъслечните разговори, които бдящият над мене Тарланд постоянно прекъсваше, как Арсениев ме изнесъл изпод земята, когато коридорът се открил, как се мъчил да запушва скъсания ми скафандър, как по едно време му се сторило, че аз вече издъхвам, как след това се появил извиканият с ракети гъсеничен автомобил и ни откарал в космократора.

В безсъзнание, задавен от отровната атмосфера, която прониквала през скъсания скафандър, със счупени ребра биологът ме сложил на операционната маса. Изминали тридесет часа, докато отново за пръв път съм отворил очи. След това обаче започнах бързо да се възстановявам. Спях почти цели денонощия и се събуждах с вълчи апетит, когато идваше време за хранене. Щом започнах да ставам, Тарланд ми препоръча дишане с изкуствен планински въздух и нагревки с кварцова лампа. Все още ми беше забранено да разпитвам другарите за Мъртвия град и за жителите на Венера. Биологът мотивираше забраната си с това, че съм прекарал мозъчно сътресение и трябвало да се пазя от вълнения. Напразно му обяснявах, че незадоволеното любопитство е също така силно вълнение. Тогава той ме съветваше да стоя в централата, при големите екрани, защото смяташе, че през време на възстановяването на здравето няма нищо по-успокоително от гледката на звездното небе. След случката с мене космократорът обикалял още шест дена над планетата, после се отдалечил от нея по разтегнати спираловидни завои и се насочил към Земята.

Разбира се, че гледането на звездите съвсем не ме успокояваше и никак не можеше да уталожи моя глад за знания. Дълго умолявах Тарланд, докато най-после на третия ден от пътуването, когато вадеше конците от заздравелите ми вече рани, така му се примолих, та той реши, че мога да узная всичко.

Учените работеха в кабината с маракс. Известно време аз се разхождах из коридора. Този ден още рано бяха изключили двигателите и ракетата летеше поради притегателната сила на Слънцето. Тишината беше така дълбока, сякаш взета от вечността. Когато влязох вътре, учените стояха до централната маса на маракс. Горните лампи бяха изгасени; хората се очертаваха с тъмните си силуети върху фона на зеленикавото сияние на екраните. Електромоторите шумяха монотонно. От вътрешността на маракс се подаваха намотки от метална жица, която преминаваше по вдълбани плочи към електромагнитите и пак се навиваше на бобини, прикачени на стойки. Чандрасекар премести ръчката. Краят на последната жица се виеше известно време по хлъзгавата повърхност на масата като метално насекомо, затрепери и изчезна в бобините. Шумоленето на токовете притихна. Всичките екрани бяха сиви и в тая сивота се разтапяше неподвижен рояк от зелени йероглифи. Кръглата тръба под потона светна.

Арсениев премина по кабината, потри чело с външната страна на дланта си, спря се и ме погледна в очите.

— Искаш да знаеш ли?

Аз кимнах с глава.

— Не е лесно да се възстанови от запазените откъслеци историята на непознатия ни вид същества… особено когато това е история на унищожението…

Последното сияние, което тлееше по екраните, изчезна. Сега те стояха в кръг сиви и мъртви.

— Хрониките, които притежаваме, обхващат откъслечно един период от сто и осемдесет години. Първият разбираем пасаж съдържа план за нашествие върху Земята. Отначало смятах, че завладяването на Земята е било за тях изпълнение на религиозен мит и че негов символ е рисунката на двата кръга, пресечени с права линия, която видяхме в развалините, но хрониките разкриват съвсем друга картина. Планетата е била обитавана от особено пресметливи същества. Преди век и половина, когато пристъпили към осъществяването на своя план, те обмислили дали могат да имат някаква полза от хората. Дошли до убеждение, че хората не ще им послужат за нищо и решили да ни премахнат. Употребеното за тая цел средство не трябвало да причини вреди на нашите градове, пътища и фабрики… за да могат после да ги използуват. Напрежението на излъчването трябвало да изхвърли на Земята радиоактивен облак. После, след разсейването на йонизацията, бялото кълбо щяло да изпраща хиляди ракети на подготвената вече за тяхното приемане мъртва Земя. Те искали да унищожат живота, а да запазят всичко, което не е живот… Но макар че са изчислявали така добросъвестно, макар че са взели под внимание всички величини, те са забравили да включат в сметката само една величина: себе си. Когато големите изхвъргачи и бялото кълбо са били вече на привършване, в последната фаза на осъществяването на плана те почнали да се бият помежду си. Те успели да постигнат предначертаната цел… но на собствената си планета!

Всичко, което заобикаляше Арсениев, се разтапяше и изчезваше.

Вгледан в лицето му аз го виждах като бяло петно на тъмен, мътен фон. С неумолимо спокойствие той продължаваше:

— Тяхното отношение към машините не е ясно за нас. Възможно е те да са били нещо като върховна държавна власт. Във всеки случай тъкмо машините са изработили подробен план за нападението срещу Земята. Също така те са създавали и плановете за войната.

— За какво са воювали?

Арсениев повдигна сноп жици от масата, сякаш ги претегляше в ръката си.

— Това не ни е ясно. Може би за правото кой да се засели на Земята. Това е било общество с висока цивилизация, раса от превъзходни конструктори и строители, въодушевена от големи планове — за унищожаване и владение. Такова общество е трябвало рано или късно да се опълчи срещу себе си. Преди да завърши с катаклизъм, войната е продължавала десетки години. Някои фази от нея са за нас съвсем непонятни, независимо от големите пропуски във времето, каквито има в хрониките на подземния архив. Скрити под повърхността на терена, те си нанасяли удари със сгъстена енергия, обсипвали се с облаци отровен прах, предизвиквали са изкуствени размествания и тектонични срутвания на почвата. Изразходвали са в борбата такова количество енергия, което е могло да превърне тяхната планета в цъфтяща градина.

Между обитателите на планетата е имало група същества с висока интелигентност. Тяхната задача е била да създават мислещи машини и да ги обслужват. Тия същества били известно време привидно неутрални, защото служели едновременно на двете воюващи страни. Между другото те ги снабдявали с планове за унищожение.

— Но това е безсмислица.

— И все пак така е било. Колкото повече продължавала войната, толкова повече упадало равнището на цивилизацията. Това е бил неравномерен процес, колебания от периодични поврати на предишното могъщество, както изглежда причинени от временно затишие, след което настъпвали все по-ожесточени борби. В зависимост от техните резултати големите енергетични централи са променяли неведнъж владетелите си и е имало периоди, когато те са бездействали, понеже новите победители не са умеели да ги пуснат в действие поради липса на достатъчни технически познания. Навярно в тези периоди групата от „неутрални“ същества са се мъчили да спасят плодовете на цивилизацията, хрониките и документите и са построили скривалища в планините сред необитаеми пущинаци. Развалини от такова скривалище намерихме през време на експедицията ни към бялото кълбо. После една от борещите се страни започнала да взема надмощие. Тя била вече така уверена в победата си, та изпратила на Земята ракета, чийто полет завършил с катастрофа. Тук хрониките спират. За по-нататъшното развитие на събитията можем само да се досещаме. Може би катаклизмът е настъпил през време на някой бой за завладяване на цялата енергетична система. Може би съществата, които са го предизвикали, да не са се били ориентирали достатъчно в действието на уредите. А може да е станало нещо друго и кой знае дали то не е най-вероятното. Може би тези, които са били заплашени от поражение, да са употребили крайното средство, а именно заряда от деутрони, предназначен за унищожение на Земята…

— Кога е станало това?

— През април хиляда деветстотин и петнадесета година един млад белгийски учен публикувал труд, в който сравнявал средните годишни температури на Венера в продължение на четиринайсет години. Всички те се колебаели около четиридесет градуса целзиеви и само през последната година от наблюденията му температурата се повишила до двеста и деветдесет градуса. Повишението продължило около месец. Но това е било времето на голямата война… Никой не се интересувал тогава от астрономични бълнувания… И работата била забравена и сметната за грешка на младия изследовател.

Телефонът зазвъня. Осватич извика астронома в централата, защото Земята искала да говори с него. Арсениев излезе.

— И всички ли са загинали? — обърнах се към физика, който все наведен над масата разглеждаше през голямо увеличително стъкло чертежите по снимките.

— Всички ли? Как е възможно това? Защо не е оцелял никой, поне в най-дълбоките подземия, където се намира черната плазма… А може би някъде, в някоя отдалечена част на планетата има още…?

— Наистина ние не сме уверени дали нито едно от тези същества не е останало живо — отговори китаецът — и ако все пак сме убедени в това, причината е там, че имаме голямо доверие в техния гений. Това звучи като подигравка, но е тъкмо така.

Аз мълчах.

— Да унищожиш себе си, като смяташ, че с това унищожаваш и целия свят — какво голямо и страшно изкушение.

Китаецът ме гледаше изпод притворените си клепки. След малко в кабината влезе Арсениев. Той беше възбуден.

— Слушайте — извика той, — помните ли онова място от „доклада“, което така ни учудваше и в което се говореше за търсенето на нещо или някого вън от жителите на Земята? Ние предполагахме, че пътниците на междупланетния кораб не са обръщали внимание на хората, защото са търсили някакви „истински“ създатели на цивилизацията…

Сега това стана ясно! На Земята изработват нов превод на „доклада“ с помощта на материали, които им изпратихме, и ето резултата: те съвсем не са търсили „създателите на цивилизацията“, нито изобщо никакви живи същества… а са издирвали съоръжения, които биха могли да поемат унищожителния заряд и да ги хвърлят обратно при тях!

— Да, това е възможно — каза Лао Чу и стана. — Предадоха ли пълния текст?

— Засега не. Дюбоа обеща да ми го предаде след половин час. Ще дойдеш ли с мене, Лао? И вас моля, колега Чандрасекар, да дойдете, ще можете да предадете по-нататъшните си изчисления.

Математикът, който работеше досега вътре в маракс зад изолационната стена, се показа между открехнатите като врата разпределителни табла. Аз стоях все на същото място. Учените разговаряха и техните гласове долитаха до мене като от голяма далечина.

— Такъв е бил краят… — казах аз. — Те искали да ни унищожат… Тук има нещо непонятно. Аз не мога да го разбера; дали наистина те са били олицетворение на злото?

След тези думи настъпи тишина. Чандрасекар, който работеше до масата, отпусна ръка с инструмента.

— Аз не вярвам да е така — каза той.

— А как мислите?…

Чандрасекар хвърли голите краища на кабела върху масата на маракс.

— Какво знаем ние за жителите на планетата? Нищо. Не знаем как са изглеждали, дори не можем да си ги представим. Не знаем какво е запълвало техния живот… и от хилядите неща, които са съставяли неговото богатство, ние знаем положително само едно: плана, който е трябвало да ни унищожи.

Той помълча няколко секунди.

— Ние знаем, че материята е сляпа и че над нея няма никакво привидение, което да сочи пътя на заблудилите се. Ред в неизмеримите простори на вселената внася човекът, защото създава ценности. Съществата, които се отдават на унищожение, та били те и най-могъщи, носят в себе си собствената си гибел. Какво да мислим за тях? Въображението не ни достига, умът отстъпва пред бездната от страдания и смърт, включени в думите: унищожение на една планета. Трябва ли да порицаем нейните обитатели? Дали на Венера са живели изроди? Аз не мисля така. Нима на Земята не са се водили най-ожесточени войни между обществата, съставени от грънчари, селяни, чиновници, дърводелци, рибари, бояджии? Нима милионите, които са паднали в тези войни, са били по-лоши от нас? Нима те са се провинили в нещо и са заслужили повече от нас смъртта? Професор Арсениев предполага, че машините са изпращали жителите на Венера на борба. Това не е съвсем положително, но да предположим, че така е било. Но не е ли било машина и това, което е изпращало хората на война — безумна, хаотично действаща машина на обществения строй капитализъм? Можем ли да знаем колко бетховеновци, моцартовци и нютоновци са загинали под нейните слепи удари, без да узреят за създаване на безсмъртни творби? Не е ли имало и на Земята същества, които са правили това, което на вас, пилоте, изглежда като безумие — не е ли имало търговци на смъртта, които са служили на двете воюващи страни и са им продавали оръжие?

Тук можем да намерим не една аналогия. И това не е случайно, защото навярно съществуват общи закони, на които е подчинена историята на разумните същества. Разумните… Колко горчиво звучи тая дума в такъв момент. И все пак между нас има разлика така голяма, както между живота и смъртта. Енергията, която е щяла да връхлети върху Земята, се е издигнала над всички градове на това кълбо във вид на атомни слънца, които са светнали не навеки, за да подкрепят и създават живота, но за миг — за да го унищожат. В температура от милиони градуса са кипели и са се стопявали великолепните им строежи, горели са машините, чупели са се и се стопявали мачтите на радиоактивните предаватели, избухвали са подземните тръби, от които е изтичала черната плазма. Така е възникнала картината, която виждаме тук няколко десетки години след катастрофата: развалини, пепелища, пустини, гори от вкаменели кристали, реки от плазма, която ферментира в дивите теснини, и бялото кълбо, последен свидетел на катаклизма, чийто разстроен, но все още действащ механизъм работи и безсмислено изразходва натрупаната енергия… и така ще работи, докато в подземните резервоари има запаси от черна плазма… Това може да продължи стотици години… ако на тази планета не се появи човек!

— Ужасно наследство… — прошепнах аз.

— Да — каза Арсениев, — но ние имаме право да го вземем. Когато хората са почнали да разбират, че са другари в общата си съдба и че същата звезда ги носи из пространствата, че са екипаж от един кораб както ние тука и че животът на всеки от тях е свързан с живота на другите, като нашия, защото е насочен към същата страна — те са се спасили от гибел. Изправен над пропастта, която откривала пред него историята, империализмът се мъчел да повлече след себе си цялото човечество. В борбата срещу него ние сме се борили за нещо по-голямо от голия живот. Формите на материята придобиват красота и значение само когато се отразяват в очите, които ги гледат. Само животът придава смисъл на света. Затова ние ще имаме смелостта да се върнем на тази планета. Ще запазим завинаги в паметта си нейната трагедия, трагедията на живота, който е въстанал срещу живота и сам е бил унищожен.

Арсениев се доближи до телевизора.

— Приятели, Венера е само един етап. Нашата експедиция е само първа крачка по пътя, чийто край никой от нас не може дори да си представи. Аз вярвам, че ние ще прекрачим границата на слънчевата система и ще отидем по-нататък, че ще достигнем хилядите небесни тела, които се въртят около други слънца, и ще дойде — може би след милион, може би след милиард години — време, когато човекът ще засели цялата Галактика и светлините на нощното небе ще му бъдат така близки като светлините на далечните къщи. И при все че не можем да обхванем с ума си онези времена, аз зная, че ще пребъде и дотогава любовта, защото тя е потвърждение на красотата на света в очите на другия човек.

Астрономът говореше тези думи, застанал до екрана. В мрака пламтяха рой звезди. Стори ми се, че техният слаб отблясък пада върху лицето му. Дълго време пазихме мълчание, като че ли вслушани в зова на разделените от бездни светове.

Забръмча телефонът. Лао Чу повдигна слушалката. Сложи я настрана и погледна Арсениев.

— Зове ни Земята.

Краков. XI.1950 — V.1951.

СТАНИСЛАВ ЛЕМ

БИОГРАФИЧНИ БЕЛЕЖКИ

Полският писател Станислав Лем е роден през 1921 година в Лвов, в лекарско семейство. След завършване на средното си образование учи в медицинския институт, но не го завършил.

През 1946 година започнал да пише стихове и разкази. Първото му по-голямо произведение е романът „Ненапразно загубено време“. Четири години по-късно, през 1950 година, Лем написва първия си научнофантастичен роман „Астронавти“, а по-късно и научнофантастичния роман „Магелановият облак“, посветен на многогодишно междупланетно пътешествие.

Освен тези произведения Станислав Лем е написал много разкази, поместени в сборниците „Сезам“ и „Звездни дневници“.

Сега Станислав Лем работи над разкази със съвременна тематика и научнофантастични повести.

Издание:

Автор: Станислав Лем

Заглавие: Астронавти

Преводач: Ванда Смоховска-Петрова

Година на превод: 1958

Език, от който е преведено: полски

Издател: „Народна младеж“ — издателство на ЦК на ДКМС

Град на издателя: София

Година на издаване: 1958

Тип: роман

Националност: полска

Печатница: Държавен полиграфически комбинат „Димитър Благоев“

Излязла от печат: 30 VIII 1958

Редактор: Стефан Илчев

Художествен редактор: Михаил Руев

Технически редактор: Жак Битев

Художник: Н. Гришин; Борислав Стоев

Художник на илюстрациите: Н. Гришин

Коректор: Олга Василева

Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/6076

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Първа част. Космократор

Сибирският метеорит

Докладът

Планетата Венера

11,2 километра в секунда

Урок по астронавтика

Професор Чандрасекар

Втора част. Дневник на пилота

Ханибал Смит

Navigare necesse est*

Мъртвото кълбо

Канч

Звездата Земя

Полет в облаците

Пилотът

Правилото на тирбушона

Черната река

Експериментът

Голямото петно

Професор Лао Чу

Градът

Петър Арсениев

Екипажът

Станислав Лем. Биографични бележки

Допълнителна информация

Заслуги