РОБЪРТ ХАРИС

ДА ПРОДАДЕШ ХИТЛЕР

Превод: Христо Кънев

chitanka.info

4 000 000 щатски долара били пропилени, за да превърнат Хитлеровите дневници в най-скъпото и с най-далечни последици мошеничества в историята на издателската практика. Сензация, която е равностойна може би само на аферата „Уотъргейт“.

Забележка: Повечето от финансовите операции относно дневниците на Хитлер бяха извършени с немска валута. През април 1983 година, когато бяха публикувани дневниците, съотношението на валутите бе следното:

една английска лира = 3,76 марки,

един щатски долар = 2,44 марки.

БЛАГОДАРНОСТ

Материалът на тази книга се основава на разговори с главните участници в аферата с дневниците на Хитлер; основава се на стотиците страници от прокурорския доказателствен материал, използуван в последвалия процес; основава се и на така наречения доклад на „Щерн“ — разкритията, извършени от вътрешната комисия, образувана от „Щерн“ за установяване на причините за фиаското. Почти цялата тази информация ми беше предоставена при условие, че нейните източници няма да бъдат оповестени. Въздържам се да спомена, за да не предизвиквам завист, имената на малцината, говорили искрено и прямо; надявам се, те ще ми простят, задето им поднасям колективно, а не индивидуално благодарността си.

Моят редактор от Би Би Си Дейвид Дикинсън отново прояви към мен голяма отзивчивост. Колежката ми Джейн Елисън оказа помощ в изследователската работа — от първия разговор до последния документ: без нейното участие тази книга не би могла да бъде написана.

Робърт Харис

септември 1985 г.

ДЕЙСТВУВАЩИ ЛИЦА

Арнт, Вилхелм: личен прислужник на Адолф Хитлер, натоварен със задачата да придружава „Заветът на фюрера за потомците“ при изнасянето му от Берлин през април 1945 година.

Бат, маркиз: притежател на най-голямата сбирка от картини на Хитлер.

Баур, Ханс: личен пилот на Хитлер.

Брауман, Рандолф: Конгоанският Ранди, приятел на Хайдеман.

Бройлс, Уйлям: главен редактор на „Нюзуик“.

Вайнберг, Герхард: професор по съвременна история в университета на Северна Каролина.

Валде, Томас: шеф на историческия отдел на „Щерн“.

Викман, Петер: кореспондент на „Щерн“ в Лондон.

Генерал от СС Волф, Карл: началник-щаб на Хайнрих Химлер; военен губернатор на Северна Италия през 1943–1945 година.

Гилхаузен, Ролф: редактор в „Щерн“.

Майор Гундлфингер, Фридрих: пилот от Луфтвафе, който извежда от Берлин през април 1945 година Вилхелм Арнт.

Гюнше, Ото: есесовски адютант, изгорил тялото на Хитлер.

Джайлс, Франк: редактор в „Сънди таймс“.

Дикман, Барбара: телевизионна журналистка, наета от „Щерн“ да помогне за пускането на дневниците на Хитлер.

Дъглас-Хюм, Чарлс: редактор в „Таймс“.

Жьону, Франсоа: швейцарски адвокат, представител на фамилиите на Хитлер, Гьобелс и Борман.

Зорге, Вилфрид: член на мениджмънта на „Грунер и Яр“, отговарящ за продажбата на Хитлеровите дневници на чуждестранни информационни организации.

Йекел, Еберхард: професор по история в Щутгартския университет.

Клапер, Медард: търговец на оръжие и ползуващ се с доверие мошеник, който твърди, че е бил във връзка с Мартин Борман.

Кох, Петер: редактор в „Щерн“.

Кристиан, Герда: една от секретарките на Хитлер.

Куяу, Конрад: фалшификатор на дневниците на Хитлер.

Кюзел, Петер: финансов директор на „Грунер и Яр“.

Либланг, Едит: съпруга по обичайно право на Конрад Куяу.

Линге, Хайнц: камериер на Хитлер.

Мазер, Вернер: западногермански историк.

Макартър, Брайън: помощник-редактор в „Сънди таймс“.

Миш, Рохус: оператор на командното табло в бункера на фюрера.

Модрич, Мария: приятелка на Конрад Куяу.

Мон, Райнхард: административен директор на „Бертелзман АГ“.

Генерал от СС Монке, Вилхелм: комендант на бункера на фюрера.

Мърдок, Рупърт: президент на „Нюс интърнешънъл“; собственик на „Таймс“, „Сънди таймс“ и „Ню Йорк пост“.

Нанен, Хенри: основател и издател на „Щерн“.

Несбит, Лин: старша вицепрезидентка на „Интърнешънъл Криейтив мениджмънт“.

О’Донъл, Джеймс: автор на „Берлинският бункер“.

Д-р Олденхаге, Клаус: служител в Западногерманския федерален архив.

Паркър, Мейнард: редактор в „Нюзуик“.

Пеш, Лео: журналист, на служба в историческия отдел на „Щерн“.

Прайс, Били Ф.: колекционер на картините на Хитлер, от Хюстън, Тексас; автор на книгата „Адолф Хитлер: неизвестният художник“.

Призак, Аугуст: мним „професор“ и специалист по изкуството на Хитлер, консултиран от Фриц Щифел и Били Прайс.

Рендъл, Кенет: американски „специалист по графология“.

Ренц, Арнолд: западногермански съдебен химик.

Тифенталер, Якоб: колекционер на паметни вещи от нацисткото минало, който действува като агент на Герд Хайдеман при опита му да продаде яхтата на Гьоринг.

Тревър-Роупър, Хю (лорд Дейкър от Глантън): шеф на колежа „Питърхаус“ в Кембридж; независим национален директор на вестниците „Таймс“.

Улф, Луис: президент на „Бантам Букс“.

Фишер, Манфред: мениджър на „Грунер и Яр“, собственици на „Щерн“.

Д-р Фрай-Зулцер, Макс: швейцарски „специалист по графология“.

Хайдеман, Герд: журналист от „Щерн“, отговарящ за получаването на дневниците на Хитлер.

Хайдеман, Джина: съпруга на Герд Хайдеман.

Д-р Хензман, Ян: заместник-мениджър на „Грунер и Яр“.

Д-р Хенке, Йозеф: старши служител в Западногерманския федерален архив.

Хес, Волф: син на Рудолф Хес.

Хес, Петер: издателски директор на „Грунер и Яр“.

Хилтън, Ордуей: американски „специалист по графология“.

Шмит, Феликс: редактор в „Щерн“.

Шпьоглер, Франц: бивш офицер от СС, предложил на Хайдеман фалшива кореспонденция между Чърчил и Мусолини.

Шрьодер, Криста: една от секретарките на Хитлер.

Шулте-Хилен, Герд: приемник на Манфред Фишер като мениджър на „Грунер и Яр“.

Шулце-Косенс, Рихард: един от есесовските адютанти на Хитлер.

Щифел, Фриц: щутгартски бизнесмен, колекционер на паметни вещи от нацисткото минало.

Ървинг, Дейвид: британски историк.

ПРОЛОГ

На първи април 1983 година изтъкнатият британски историк Хю Редуолд Тревър-Роупър, първи барон Дейкър от Глантън, бил повикан по телефона във вилата си в Шотландия от помощник-редактора на „Таймс“ мистър Колин Уеб.

Измежду многото си отличия Тревър-Роупър приема през 1974 година поканата да стане независим национален директор на вестниците „Таймс“. В течение на девет години телефонът безспир му известявал новини за стачки, уволнения и закриване на предприятия. Но това обаждане нямало нищо общо с рутинната работа в „Таймс“. То се отнасяло за едно откритие с голямо историческо значение. Било строго поверително. Немското списание „Щерн“, съобщил мистър Уеб, е открило личните дневници на Адолф Хитлер.

Тревър-Роупър, бивш кралски професор по история в Оксфорд, силно се изненадал и веднага възприел скептична позиция.

— Спомних си — твърди той — за многобройните фалшификати, разпространени по вехтошарските пазари: подправените документи за Борман, подправените дневници на Ева Браун, измислените описания на разговори с Хитлер…

Освен това било добре известно, че Хитлер не обичал да води записки и фактически престанал да пише собственоръчно след 1933 година. Доколкото бил осведомен Тревър-Роупър, нямало никакви доказателства както в немския архив, така и в спомените на Хитлеровите подчинени в подкрепа на тезата, че немският диктатор е водил дневник. Ако ли пък е имало такъв дневник, който е бил открит, това щяло да бъде една от най-големите исторически находки в нашата съвременност: Хитлер, както писал самият Тревър-Роупър, е Чингис Хан на двайсети век, „политическият гений“, чието жестоко въздействие върху човечеството все още се чувствува четири десетилетия след неговата смърт. Ако тази демонична фигура, противно на възприетите твърдения, се окаже, че е водила дневник, това ще предизвика сензация.

Уеб обяснил, че „Щерн“ им предлага продажбата на чуждите сериални права върху дневниците. Рупърт Мърдок, собственик на вестниците „Таймс“, обмислял предложената цена не само за Британия и Британската общност, а евентуално и за САЩ. Преговорите в рамките на синдиката щели да започнат в най-скоро време. Междувременно самите дневници се пазели в хранилището на една швейцарска банка. Уеб изтъкнал, че Мърдок желае мнението на експерт, преди да направи своята оферта за дневниците. Дали Тревър-Роупър би желал, в качеството си на авторитет за дадения исторически период и директор на компанията, да приеме ролята на съветник? Да отлети за Цюрих и да проучи материала?

Тревър-Роупър изявил съгласие.

В такъв случай, заключил Уеб, „Щерн“ ще го очаква в Швейцария в края на идущата седмица.

По времето, когато Адолф Хитлер навършил петдесет и две години, вече нямало нито една историческа личност, която да може да създаде прецедент за противопоставяне на военната му мощ в света. През януари 1942 година докато Хитлер консумирал обичайната си вегетарианска вечеря в Главната си квартира в Източна Прусия, неговите войници охранявали укритията за подводниците си на атлантическия бряг, мръзнели в блиндажите по подстъпите към Москва, потели се в танковете сред Либийската пустиня. За по-малко от двадесет години той се превърнал от скандален провинциален политик в имперски завоевател. Започнал да прекроява света.

— Запомни думите ми, Борман — заявил той веднъж на масата за вечеря, — смятам да стана много набожен.

— Вие винаги сте били такъв — отвърнал Борман.

Но Хитлер нямал предвид участието си като богомолец в култови обреди, той искал да превърне самия себе си в обект на обожествяване и преклонение.

— Смятам да стана религиозна фигура — подчертал Хитлер. — Скоро ще бъда върховен вожд на татарите. Арабите и мароканците споменават името ми в своите молитви. А за татарите ще стана хан…

След края на зимните студове той щял да приключи с Червената армия. А после щял да сложи нещата в ред за хиляда години. Ще построи гигантски шосета в Русия и първите от двадесетте милиона немци, „войниците-селяни“, ще започнат да строят домовете си в колонията, чиято граница ще достигне на 250 мили[1] източно от Урал. Русите, лишени от черкви и училища, ще бъдат ограмотявани само дотолкова, колкото да могат да четат пътните табели, и ще бъдат затворени в големи, гъмжащи от болести градове, следени по въздуха от Луфтвафе. Кримският полуостров ще бъде заселен само с немци. Москва ще бъде срината до основи и превърната в изкуствено езеро. Островите по Ламанша ще бъдат предадени във владение на организацията „Сила чрез радост“, защото тези острови благодарение на чудесния си климат ще представляват прекрасен лечебен курорт. Всяка нация ще играе определена роля в Хитлеровия „нов ред“. Норвежците ще доставят електроенергия за Европа. Швейцарците ще се занимават с хотелиерство.

— Не съм намислил още нищо по отношение на Швеция — пошегувал се Хитлер. — За нещастие във Финландия няма какво да се направи.

Противниците щели да бъдат затворени зад бодлива тел в дълга верига концентрационни лагери, които вече се изграждали в източните територии. При първия опит за бунтове всички концлагеристи ще бъдат „ликвидирани“. Колкото до евреите, от тях просто „ще се отървем“. Бъдещето чертаело изгледи за безкраен конфликт. Според Хитлер първият допир на мъжа с войната наподобявал първия интимен контакт на жената с мъж:

— За доброто на немския народ ние трябва да желаем избухването на война на всеки петнайсет-двайсет години.

А в Берлин, който щял да носи името Германия, в центъра на тази непрестанно воюваща империя, ще бъде седалището на самия фюрер, в гранитно канцлерство с такива размери, та „посетителят да има чувството, че се намира при господаря на света“. Бергхоф, частното му жилище на „Оберзалцберг“, ще бъде превърнато след време в музей. Тук, опрял възглавници в леглото, докато другите вкъщи спят, Хитлер е открил вдъхновението на своите мечти, вперил поглед „с часове“ в „планините, озарени от луната“. Когато мечтите му се превърнат в реалност, това място ще привлича благодарните поклонници на неговата раса.

— Представям си гида от Берхтесгаден, който развежда посетителите по стаите на моя дом: „Тук той е закусвал…“ Представям си и някой саксонец, който прави педантичните си забележки: „Не пипайте предметите, не цапайте паркета, стойте само между въжетата…“

Измина почти половин век, откак виденията на Адолф Хитлер бяха погребани под развалините на Берлин. Това, което е останало днес от Бергхоф, са няколко купчини камъни, обрасли с мъх и храсти. Но ехото от кариерата на Хитлер продължава да звучи. „Si monumentum requiris, circumspice“ — завършва Алан Булок изследването си за Адолф Хитлер, което в превод от латински означава: „Ако търсиш паметник, огледай се наоколо.“ Разделянето на Германия, изчерпаната сила на Британия, засилването на параноята в Съветска Русия, потъпканата свобода в Източна Европа, обвързването на Америка със западната половина на Европа, създаването на израелската държава и последвалата нестабилност в Близкия изток — всичко в известен смисъл ни е завещано от Адолф Хитлер. Името му се е превърнало в синоним на зло. Дори физическият акт — произнасянето на думата „Хитлер“ — изисква винаги гримаса. През 1979 година британският историк Дж. X. Плъм описва Хитлер като „проклятие“, „болестотворен паразит“, помрачил младостта му:

Травмата на Хитлер продължи повече от петнайсет години за моето поколение, тя съсипа живота ни, лиши ни от хората, които обичахме, доведе до разруха моята страна. Затова бе трудно, почти невъзможно да се мисли спокойно за това бледо лице с мустаци и очи, пламнали като от треска, превърнато в кошмар от Чарли Чаплин. Дори сега, когато си припомня това лице и чуя ужасяващия, истеричен, дращещ в ухото глас, имам чувството, че ме връхлита нещо гибелно, страхотно бедствие и смърт.

Но въпреки това, колкото и да изглежда трудно, Хитлер трябва да бъде разбран…

В израз на опитите да се постигне съгласие в това отношение една сравнително точна статистика от 1980 година показва, че дотогава са съществували над седемдесет биографии на Адолф Хитлер. С това биографиите на Хитлер надвишават двойно тези на Уинстън Чърчил и три пъти биографиите на Рузвелт и Сталин. Само Исус Христос може да претендира за повече думи, посветени на него, от думите, посветени на Хитлер. Общественият апетит към книгите за Хитлер е огромен. През 1974 година биографията с автор Йоахим Фест е продадена само в Германия в над 250 000 екземпляра с твърда корица. Две години по-късно „Адолф Хитлер“ на Джон Толанд се пласира в 75 000 бройки в САЩ (с единична цена 15 долара) и излиза в четири издания за няколко седмици. Когато Дейвид Ървинг започва работа по своето изследване, той пише, че „няма да е пресилено, ако се приеме, че «книгите за Хитлер» превишават по страници общия брой на достъпната оригинална документация. Това говори за доста печално подценяване“. Към 1979 година Британската библиотека и Библиотеката на Конгреса на САЩ са регистрирали над 55 000 заглавия, отнасящи се до Хитлер и Втората световна война. Сред тях има книги от специалисти за детството на Хитлер, за годините, които е прекарал във Виена, и за военната му служба; най-малко половин дузина произведения са посветени на последните му дни и на смъртта му. Известни са изследвания за неговия разум, за тялото му, за личната му безопасност, за изкуството му. Разполагаме със сведения от първа ръка на неговия камериер, на негова секретарка, на пилота му, на фотографа му, на преводача му, на шофьора му и на редица негови адютанти, министри и генерали. От един лекар (д-р Морел) научаваме всичко, което бихме пожелали да узнаем — дори повече, отколкото е необходимо — за функционирането на Хитлеровите черва; от друг автор (Гизинг) се запознаваме с външния вид на половите органи на фюрера. Узнаваме още, че е имал слабост към сладкишите със сметана, към тихите блондинки, бързите коли, планинския пейзаж; че е мразел червилото, модерното изкуство, своеволните жени и крясъка на кукумявката.

Детайлите са безброй и все пак в известна степен богатите наглед щрихи на портрета му са изненадващо неубедителни. Въпреки милионите думи, употребени, за да се обясни дълбоката пропаст между Хитлер като личност и Хитлер като политически пророк, двата аспекта продължават да бъдат несъвместими. „Оставаме с впечатлението, че сме изправени пред едно привидение — писа Дж.П. Стърн, — център на Нищото.“ Тази вътрешна празнота е дала възможност на Хитлер да се превърне в оръдие, променяйки личността си с потресаваща рязкост, за да бъде тя в съответствие със задачата, която си е поставил. Очарованието на достопочтен австриец, бруталността на гангстер, високопарието на демагог, самоувереността на дипломат следват в калейдоскоп от интерпретации, които превръщат най-съкровените му помисли в загадка. През 30-те години на нашия век един изумен служител наблюдавал как Хитлер грижливо поражда в себе си мним гняв с единствената цел да изплаши английски дипломат; когато представлението завършило, Хитлер се обърнал тържествуващ към съветниците си:

— Господа, искам да ми поднесете чай. Той мисли, че съм вбесен.

Хитлер остава неразгадаем дори за най-близките си съветници. Йоахим фон Рибентрои заявява в края на войната: „Познавах Адолф Хитлер по-отблизо през 1933 година.“

Но ако ме попитат днес дали добре съм го познавал — как е разсъждавал като политик и държавник, какъв човек е бил, — ще трябва да призная, че зная твърде малко за него, всъщност нищо. Причината се крие във факта, че макар да съм преживял доста неща заедно с него, през всичките години на съвместна работа с фюрера никога не успях да стана по-близък с него, отколкото в деня, когато се срещнахме за пръв път, нито чрез личния ни контакт, нито по какъвто и да е друг начин.

„Когато трябваше да се вземе някакво решение — казва Херман Гьоринг на един дипломат преди войната, — никой от нас не беше нещо повече от камъните, по които стъпваме. Решението вземаше единствено самият фюрер.“

А генерал Йодл, който е бил до Хитлер през шестте години на войната, е не по-малко изумен.

„До ден-днешен — писа той през 1946 година — аз не съм наясно какво е мислел, знаел или истински желал Хитлер.“

Фюрерът бил крайно резервиран, тайнствен, непредвидим, потаен, страховит. Хю Тревър-Роупър го сравнява с Русо, Мирабо, Робеспиер и Наполеон по време на своята революция, той е нейният Маркс, Ленин, Троцки и Сталин. Каква сензация щеше да предизвика откритието, че такъв човек е оставил след себе си дневник…

В петъка на 8 април 1983 година, точно седмица след разговора си по телефона с „Таймс“, Хю Тревър-Роупър се появил в терминал 2 на лондонското летище Хийтроу. Там той бил посрещнат от лондонския представител на „Щерн“ Петер Викман и в 11.15 часа сутринта двамата отлетели за Цюрих.

Викман, пълничък и бъбрив, се оказал приятен събеседник и шестдесет и девет годишният историк скоро бил въвлечен в една от любимите си теми на разговор: прекаленото съперничество между Оксфорд и Кембридж. (Навремето, когато се отказал от професорското си място в Оксфорд, за да стане шеф на колеж в Кембридж, той заявил, че новата му длъжност може да се сравни с тази на колониален губернатор.) Едва след като стюардесата им поднесла закуската, двамата се заловили за работа.

Викман предал на Тревър-Роупър документ от двадесет страници на пишеща машина, поставен в светла пластмасова обвивка и озаглавен „План 3“. Основаващ се на така наречените дневници, той описвал как Хитлеровият приближен Рудолф Хес предприел неуспешната си мисия за мир до Британия през май 1941 година. Възприетото от историците становище било, че Хес е извършил драматичния си полет по своя инициатива. Но според цитатите от дневника, упоменати в „План 3“, Хитлер е знаел предварително за намерението на Хес.

На 25 юни 1939 година Хитлер бил написал в дневника си:

Хес изпраща лично до мен бележка по проблема с Англия. Не съм допускал, че Хес е толкова умен. Тази бележка е много, много интересна.

Следват други цитати:

28 юни: Прочетох отново бележката на Хес. Тя е просто фантастична и все пак твърде проста.

6 юли: Налага се Хес да разработи мислите, за които ме уведомява в бележката си, и аз очаквам да се видим с него на четири очи.

13 юли: Ще трябва отново да говоря с Хес. Веднага щом той добре обмисли всичко, ще ми се обади. Не бих помислил, че Хес е способен на това. Никога.

22 юли: Имах нова среща с Гьоринг. Тактично го попитах какъв обсег на действие имат нашите най-добри самолети. Хес каза, че трябва да построим специален самолет и че той вече работел върху плановете му. Какъв човек! Не желае да споменава повече пред Гьоринг за своя план.

Накрая Хитлер очертал три възможни плана:

1. Ако мисията се развие благоприятно и Хес успее, това ще означава, че е действувал в съгласие с мен.

2. Ако Хес бъде арестуван в Англия като шпионин, ще обявя, че той преди известно време ми е изложил своя план, но аз съм го отхвърлил.

3. Ако мисията му се провали напълно, ще известя, че Хес е бил жертва на илюзия.

Когато станало ясно, че мисията на Хес се е провалила, бил възприет третият вариант. Такова е според „Щерн“ решението на една от най-големите загадки на Втората световна война, доказателство, че шест седмици преди нашествието в Русия Хитлер е направил искрен опит да преговаря с Британия за мир.

Тревър-Роупър си записал подробно данните от документа, но това не попречило веднага да възникнат куп съмнения в главата му. Версията на „Щерн“ за случая с Хес била в противоречие с всички достъпни доказателства. Алберт Шпер например е бил до вратата на Хитлеровия кабинет точно в момента, когато фюрерът научил за полета на Хес до Британия.

„Аз изведнъж чух — спомня си Шпер — един нечленоразделен, почти животински вик.“

Тревър-Роупър научил за това от самия Шпер. И по-късно описал в своята книга „Последните дни на Хитлер“ как нацисткото ръководство било набързо събрано в Бергхоф да обсъди вредата, нанесена от Хес: едва ли някой би очаквал такова поведение от Хитлер, ако той е знаел предварително за намерението на Хес. Тревър-Роупър веднага споделил с Викман, че смята версията на „Щерн“ за чиста глупост, и Викман, който отдавна таял същите съмнения, се съгласил с историка.

Когато самолетът кацнал в Цюрих, Тревър-Роупър вече бил схванал, че ще му бъде трудно да бъде непредубеден по отношение на дневниците. Той бил почти сигурен, че пътуването му е било излишно, но след като бил вече в Цюрих, решил, че поне ще види самите дневници. Двамата с Викман взели такси до града, оставили си багажа в хотел „Баур-о-лак“ и докато Тревър-Роупър чакал, Викман телефонирал предварително на банката, където се пазели дневниците. Хората от „Щерн“ вече ги очаквали. Викман им съобщил, че той и историкът незабавно ще отидат в банката.

Малко след три часа следобед Тревър-Роупър бил въведен в една зала на партерния етаж на цюрихската „Ханделзбанк“. В края на дълга маса трима мъже станали на крака да го посрещнат. Единият бил Вилфрид Зорге, търговският посредник, който обикалял със самолет света и държал нащрек вестниците в Америка, Япония, Италия, Испания и Британия по въпроса за съществуването на дневниците. Другият бил д-р Ян Хензман, финансов директор на основната компания на „Щерн“ — „Грунер и Яр“. Третият немец бил упоритият главен редактор на „Щерн“ Петер Кох.

Когато представянето завършило, Кох махнал към една странична маса. На нея били поставени петдесет и осем тома дневници, грижливо наредени един върху друг, образувайки куп, висок над два фута[2]. Друг комплект документи се намирал в метален банков сейф. Там имало подвързан том с оригинални рисунки и картини. Имало дори каска от Първата световна война, вероятно на Хитлер. Не се касаело за някаква шепа бележки. Това, както го описва по-късно Тревър-Роупър, било „цял последователен архив, обхващащ период от 35 години“. Останал смаян от мащабите на този архив.

Историкът взел няколко от книгите. Те били във формат А4 с твърди черни корици. Някои имали червени восъчни печати във формата на германския орел. Други били украсени с готически инициали. Повечето носели етикети, надписани на пишеща машина, обявявайки, че те са собственост на фюрера, и подписани от Мартин Борман. Вътрешните страници били линирани, гъсто изписани със старогермански ръкопис, а други само с по две-три изречения, трети — съвсем празни. В долния край на всяка страница стоял подписът на Хитлер: зъбчати криволици, написани с черно мастило и подобни на сеизмограма от някое отдавнашно земетресение.

Хората от „Щерн“ се запознали с възраженията на Тревър-Роупър пункт по пункт. Те му показали три доклада на различни експерти по графология, които обявяват документите за автентични. Описали как са попаднали в ръцете им дневниците. Потвърдили, че знаят самоличността на доставчика. Това било достатъчно за убеждаване на историка.

Когато влязох в задната зала на швейцарската банка (писа Тревър-Роупър в „Таймс“) и запрелиствах страниците на тези томове, съмненията ми лека-полека се изпариха. Сега съм доволен, че документите са автентични, че историята на техните странствувания след 1945 година е правдива; и че стандартните описания на Хитлеровите писмени навици, на неговата личност и навярно на някои обществени събития може вследствие на това да се наложи да бъдат ревизирани.

Двадесет и четири часа по-късно Рупърт Мърдок седял в същото банково хранилище и прелиствал дневниците с бившия шеф на „Ройтер“ до себе си, който му превеждал тяхното съдържание. Към средата на следобеда на 9 април той предложил на изпадналите във възторг немци сумата 3 000 000 щатски долара за права в целия свят.

Това, което се случило сетне, е описано подробно оттук нататък в тази книга: как Мърдок и компания „Нюзуик“ встъпили в разпален пазарлък, който в даден момент повдигнал цената на дневниците до 3 750 000 щатски долара, докато алчността на „Щерн“ и привидната безпринципност на „Нюзуик“ не провалили сделката; как списание „Щерн“ въпреки това успяло да продаде допълнителните права върху дневниците си на вестници и списания в Америка, Британия, Австралия, Франция, Италия, Испания, Норвегия, Холандия и Белгия — щателно изработен договор, с помощта на който да може да се изстиска и последната капка от Адолф Хитлер, годна за продан, разделяйки дневниците му на двадесет и осем откъса, публикуването на които щяло да продължи повече от година и половина; как новината за откриването на дневниците била лансирана от печата въпреки растящите съмнения, че някои части от материалите имат следвоенен произход; и накрая как тази грижливо изградена, но все по-нестабилна пирамида от допълнителни споразумения и серийни права се сгромолясва две седмици по-късно от един кратък лабораторен доклад на Федералната полиция.

Дневниците, както обявил на 6 май Западногерманският държавен архив, не били просто недостоверни: те били „eine plume Fälschung“, груба фалшификация, гротескно повърхностна („grotesk oberflächlich“) измишльотина на някой преписвач, надарен с „ограничени интелектуални способности“. Хартията, подвързията, лепилото, конците били все следвоенно производство. До това разкритие ръководството на „Щерн“ в течение на повече от две години осигурило на най-добрия си репортер Герд Хайдеман над двадесет и седем куфарчета с пари, за да получи дневниците. 4 000 000 щатски долара били пропилени, за да превърнат Хитлеровите дневници в най-скъпото и с най-далечни последици мошеничество в историята на издателската практика, а тази сума прави нищожни 650 000-те щатски долара, дадени от „Макгро-Хил“ за фалшивата автобиография на Хауард Хюс. Десетки репутации, освен тази на Тревър-Роупър пострадали от фиаското на дневниците. Най-малко четирима редактори от три различни страни се простили с длъжностите си.

Случилото се е своеобразно напомняне, че Адолф Хитлер продължава да владее въображението на света. Новината за откриването на дневниците породи сензационни заглавия във вестниците на всички страни; тя вървя на първа страница на „Ню Йорк таймс“ цели пет дни. Ловки бизнесмени изявяваха желание да платят огромни суми за материал, от който са прочели само кратък откъс. Нямаше никакво значение, че съдържанието на дневниците е незадълбочено и скучно: важното беше, че то е сътворено от него. Дневниците бързо възвърнаха Хитлер на арената на международната дипломация, превърнаха я в оръжие на студената война, за създаването на която Хитлер допринесе много с действията си. Радио Москва твърдеше, че „случаят с Хитлеровите дневници ясно разкрива почерка на ЦРУ“. Американската представителка в ООН Джийн Къркпатрик изрази подозрения, че комунистите са изфабрикували дневниците, „за да посеят недоверие между САЩ и приятелска Западна Германия“. Посред фурора източногерманският лидер Ерих Хонекер отмени заплануваното си посещение в Бон, позовавайки се на враждебната кампания, подета в западния печат: непрестанни обвинения, че дневниците произхождали от източногерманска „работилница за фалшификации“, което пораждало дълбоко възмущение в Берлин. Когато истинският фалшификатор, Конрад Куяу, направи признания пред полицията на 26 май, беше трудно да се повярва, че деянието на тази самодоволна и фарсова фигура бе успяло да създаде толкова голям международен смут.

Как можа да се случи всичко това? Как една здравомислеща германска издателска компания си позволи да похарчи такава огромна сума за такива явни имитации и да убеди почти дузина свои чуждестранни партньори да вложат пари в предприетата инициатива? За да отговорим на този въпрос, трябва да се върнем назад повече от четиридесет години: във времето, когато се разширяваше пазарът на Хитлеровите паметни вещи от миналото, по времето, когато действуваха оцелелите членове на тесния кръг на фюрера, по времето, когато самият Хитлер, озлобен до крайност, но вече изгубил увереност в своята съдба, се е готвил да умре в своя бункер през пролетта на 1945 година.

[1] Сухопътната миля е равна на 1609 м. — Б.пр. ↑

[2] Футът е равен на 30,48 см. — Б.пр. ↑

ПЪРВА ЧАСТ

„Защото митотворчеството е много по-присъща черта на човешката раса (и най-вече на германската), отколкото правдивостта…“

Хю Тревър-Роупър,

„Последните дни на Хитлер“

ПЪРВА ГЛАВА

На 20 април 1945 година Адолф Хитлер отпразнувал последния си, петдесет и шести рожден ден. Снарядите на руската артилерия падали в центъра на Берлин и 6000 съветски танка си пробивали път в предградията на столицата. На север Бремен и Хамбург скоро щели да паднат в ръцете на британците; на юг Щутгарт — във френски ръце. Американците били завзели Нюрнберг и тяхното знаме — звезди и ивици — се веело на подиума, от който навремето Хитлер приветствувал годишния сбор на нацистката партия. За да избегне непрестанните въздушни нападения на съюзниците, фюрерът и щабът му били принудени да се натъпчат в бункер на петдесет и пет фута под Райхсканцлерството. Мартин Борман отбелязва в дневника си: „Ситуацията беше съвсем неподходяща за чествуването на рожден ден.“

В два часа следобед Хитлер се дотътрил до спалнята си, изтощен от безсъние. Лекарите му направили три инжекции, едната от които с гликоза. Камериерът му капнал в очите капки. Хитлер се загърнал в плътно сиво палто и с вдигната яка заизкачвал спираловидното стълбище, което водело към градинката на Канцлерството, където направил преглед на очакващата го група от Хитлеровата младеж. Водачът на групата Артур Аксман, се смаял от вида на Хитлер: „Той пристъпваше приведен. Ръцете му трепереха.“ Хитлер обходил късата редица момчета и погалил по бузата две-три от тях. Изрекъл хрипливо и едва чуто няколко думи за вярата в крайната победа, обърнал се и поел обратно под земята, за да оглави военния съвет за този ден.

Същия следобед, докато Хитлер и генералите му разисквали върху това, какво е останало от германските въоръжени сили, сержант Рохус Миш, операторът на командното табло в бункера, използувал възможността да се измъкне горе и да изпуши цигара на чист въздух. Стоял и пушел сред развалините на Бергхоф, Канцлерския съд на честта, когато неочаквано се появили двама души. Единият бил сержант Вилхелм Арнт, ранен двадесетгодишен ветеран, който се числял към личната прислуга на Хитлер. Другият бил млад ординарец на име Ферс. Те носели голям метален сандък. Миш им предложил помощта си.

Десетина такива сандъка трябвало да се натоварят отзад на един старомоден камион-триколка за доставка на стоки, паркиран във вътрешния двор на Канцлерството. Работата била тежка. Миш преценил, че всеки от металните контейнери тежи над сто фунта[1]. Не било по силите на сам човек да ги вдига и товари на камиона. Миш не попитал какво има в тях и Арнт не му казал. Миш си спомня:

„Едва когато Арнт, в пълна бойна униформа и въоръжен с шмайзер, се покачи върху сандъците, разбрах, че това е някаква мисия с единствен придружител.“

Камионът потеглил. Миш проследил как той се изгубва в далечината. Години по-късно, припомнил си тази случка, той твърди:

„Тогава бяхме убедени, че Арнт е щастливец, който се измъква от фронтовия град Берлин на път за планините. Клетият Арнт!“

Той изпълнявал мисия, известна като операция „Сарай“: евакуиране от берлинския бункер на около осемдесет членове на Хитлеровия антураж, заедно с маса официални държавни документи, лична собственост на фюрера и негови ценности. Те трябвало да бъдат превозени до така наречения „Алпийски редут“ в Южна Германия, близо до Берхтесгаден, където нацистите възнамерявали да създадат нов център на командуването, в случай че Берлин падне във вражески ръце. Евакуирането щяло да се извърши по въздуха. Генерал Ханс Баур, личен пилот на Хитлер, натоварен с осигуряването на самолети, успял да събере десет машини за операцията, разпръснати на четири берлински импровизирани летища. Камионът с Арнт и металните сандъци се насочил към една затревена писта в Шьонвалде, на около десет мили северно от града. Два самолета чакали там. Единият щял да бъде пилотиран от летец на Луфтвафе на име Шулце, а другият — от ветерана от руския фронт майор Фридрих Гундлфингер.

Съюзническите въздушни сили ознаменували рождения ден на Адолф Хитлер с почти непрекъснати бомбардировки на Берлин. В десет часа вечерта те ударили отново столицата. Арнт и другите пътници начело на конвоя за Шьонвалде били принудени да спрат и потърсили укритие. Нападението траяло четири часа. На летището Шулце и Гундлфингер ставали все по-неспокойни. Закъснявали много с излитането. Трябвало да излетят под прикритието на мрака, за да избегнат съюзническите изтребители, които контролирали небето на Германия през деня. Двамата пилоти обсъдили тактиката си. Шулце обичал да лети високо и да използува всяка възможна ивица облак за прикритие. Гундлфингер предпочитал бръснещия полет на малка височина.

Пътниците най-сетне успели да се доберат до летището малко преди разсъмване. Арнт следял за товаренето на сандъците в самолета на Гундлфингер, а след това се качил и той. Освен него имало още петнадесет пътници. Шулце излетял пръв. Гундлфингер го последвал няколко минути по-късно, около пет часа сутринта на 21 април. Местоназначението на полето му отстояло на 350 мили южно от Берлин: Айнринг, близо до Залцбург, най-близкият аеродрум до Берхтесгаден.

Случило се така, че Гундлфингер не успял да измине и една трета от маршрута си. Бил във въздуха от половин час и малко след Дрезден самолетът претърпял злополука. Вероятно бил улучен от патрулиращ американски изтребител или бил поразен от снаряд на германска противовъздушна батарея, сметнала го за неприятелски самолет. Така или иначе, малко преди 6 часа, той бил видян да охлузва, обзет от пламъци, върхарите на дърветата, а после се разбил в Хайденхолцката гора, близо до чешката граница. Жителите на близкото селце Бьорнерздорф дотичали на местопроизшествието. Големият транспортен самолет „Юнкерс 352“ бил забил нос в земята и силно горял. Заклещена в развалините на машината, се гърчела някаква фигура и викала за помощ към насъбралите се селяни. Но непоносимата горещина и рикошетите на експлодиращите муниции правели спасяването невъзможно. Самолетът трябвало да се остави да изгори.

През това време Шулце също изпаднал в беда. Малко след като излетял, той открил, че един от тръбопроводите за горивото е пукнат. Бил принуден да се отклони към Прага, която била още в немски ръце, и да зареди там. Успял да кацне в Залцбург едва в 8.30 часа и се надявал на мястото да го очаква Гундлфингер. Пристигнали били всичките останали осем самолета. От майора и неговия самолет нямало нито следа. Тази информация била предадена на генерал Баур в Берлин и той на свой ред съобщил на Хитлер, че един от самолетите, участвуващи в операция „Сарай“, липсва. По думите му Хитлер силно пребледнял и попитал кой е липсващият самолет. Баур отговорил, че това е самолетът с Арнт на борда, при което Хитлер силно се разстроил. Според Баур фюрерът изрекъл думите, които четиридесет години по-късно щели да причинят голяма вреда:

— В този самолет — възкликнал той — беше целият ми личен архив, който бе предназначен да бъде моят завет за потомците. Това е катастрофа!

— Когато видях колко болезнено посрещна фюрерът тази вест — продължава Баур, — аз се опитах да го успокоя и да му обясня, че Гундлфингер е стара лисица от Първата световна война, че американците не биха могли да го хванат така лесно и че навярно е извършил принудително кацане на някое място. Но не знаехме къде и нашите издирвания останаха безрезултатни.

На 22 април, един ден след изчезването на Арнт, при вестта за тежките боеве в предградията на Берлин и никаква следа от контраатаката, която бил заповядал, Хитлер най-после признал поражението.

— Това е краят! — извикал той и разпилял по масата с картата на бойните действия шепа цветни моливи. — Как мога да ръководя битките при такива обстоятелства? Войната е изгубена.

С тези думи той напуснал военния съвет. Към четири часа следобед фюрерът извикал Юлиус Шауб, сакатия войник, който му служел за секретар, телохранител, компаньон, куриер и камериер в продължение на повече от двадесет години. Двамата отворили стоманения сейф в спалнята на Хитлер. Този сейф, висок четири и широк три фута, бил натъпкан с лични книжа на фюрера. Прехвърлили ги в куфарчета, отнесли ги в градината на Канцлерството, изхвърлили ги в един кратер от бомба и ги запалили. Хитлер постоял в привечерния здрач и гледал как се превръщат в дим регистрите на личните му дела. След малко изрекъл:

— Ришельо бил казал някога: „Дайте ми поне пет реда, записани от някого.“ — Тези думи били произнесени с голяма скръб. — Каква загуба! — продължил Хитлер. — Най-скъпите ми спомени. Но няма смисъл — рано или късно ще трябва да се разделим с тях.

И за да приключи с тази задача, той наредил на Шауб да отлети за Берхтесгаден и да унищожи и остатъка от личния му архив.

Според непотвърдени данни Шауб пристигнал в Бергхоф за унищожаването на архива през нощта на 26 април. Берхтесгаден бил подложен предишния ден на въздушно нападение от 300 бомбардировача и се намирал в хаотично състояние. Домовете на Борман и Гьоринг били тежко пострадали. Едното крило на Бергхоф било разрушено. Шауб бил също в разнебитено състояние. Гретел, сестрата на Ева Браун, която го посрещнала в апартаментите на фюрера, открила смаяна, че Шауб е пиян и се крепи на ръката на любовницата си. Той изтърчал надолу с ключовете на Хитлер в ръка, но дали наистина е изпълнил нареждането на шефа си и дали е унищожил останалата част от архива, не е известно. Както се твърди в един доклад на американското разузнаване, Гретел се доверила на американски таен агент няколко месеца след края на войната, че според нея Шауб навярно е подбрал най-интересните неща, подпомогнат от любовницата си, и ги е укрил. През 70-те години британският историк Дейвид Ървинг, неуморим ловец на оригинални документи, получил информация, че Шауб е продал книжата на бивш съдия, който живеел в момента край езерото Щарнберг в Бавария. Съдията обаче се оказал недостъпен.

Преди да влезе, залитайки, в частното жилище на фюрера със своята приятелка, Шауб връчил на Гретел писмо, което му било дадено в Берлин два дни по-рано от Ева Браун. Писмото започвало така:

Скъпа сестричке,

С каква болка ти пиша тези редове! Но нямам друг изход. Всеки ден и всеки час може да бъде последен за нас, затова аз трябва да използувам тази последна възможност да ти съобщя какво следва да се направи…

Моля те, дръж гордо главата си и не се колебай. Все още има надежда. Разбира се от само себе си обаче, че ние няма да се оставим да ни заловят живи.

Под формата на своя последна воля и завет тя давала в писмото списък на приятели, които следва да получат нейните лични вещи.

В добавка трябва да те помоля за следното. Унищожи цялата ми лична кореспонденция и най-вече деловите книжа… Унищожи и един плик, който е адресиран до фюрера и се намира в сейфа на бункера. Моля те, не го отваряй и не чети съдържанието му. Писмата на фюрера и моите отговори на тях (подвързани са със синя кожа) искам да се затворят херметически и ако е възможно, да се закопаят. Моля те, не ги унищожавай…

Във връзка със самолета на Гундлфингер и товара му от Хитлерови вещи Ева питала сестра си дали Арнт е идвал с писмо и куфарче. „Тук знаем само, че самолетът е бил нападнат.“ Писмото завършвало с думите: „Приеми от мен целувка и моите най-сърдечни поздрави.“ След няколко дни Ева Браун постигнала амбицията си — омъжила се за Адолф Хитлер. На 30 април двамата се самоубили и телата им били подпалени.

На другата сутрин почти по същото време овъглените тела на младоженците били погребани в една яма от артилерийски снаряд в Берлин, а личните им вещи — изгорени в Берхтесгаден. Стаите на Бергхоф били систематично опразвани от облекло, мебели, бельо и порцелан. Всичко било изнасяно навън и унищожавано, за да не попадне в ръцете на приближаващите американци. Хитлеровата библиотека от 2000 книги заедно със сбирката му от изрезки от вестниците била укрита в една близка мина за каменна сол. (Тези томове, всеки с ярко изпъкваща свастика на етикета, носели надпис: „Екслибрис Адолф Хитлер.“ Те били намерени по-късно от американските войски, пренесени във Вашингтон и каталогизирани през 1953 година като колекция в Библиотеката на Конгреса.)

В същия този ден, 1 май, Гретъл решила, че е настъпил моментът да изпълни последната молба на сестра си. Тя се обърнала за помощ към един млад майор от СС на име Йоханес Гьолер. Според едно следвоенно издирване на американското разузнаване Гретел казала, че би желала майорът от СС да поеме грижата за съхранението на едно голямо ковчеже, което ѝ е поверено. То съдържало писмата между сестра ѝ Ева Браун и Хитлер. Ковчежето, голямо колкото офицерски пътнически сандък, се намирало в една дупка недалеч от Бергхоф. Гьолер обещал да ѝ помогне. Той позвънил на един от подчинените си, капитана от СС Ервин Хауфлер и му наредил да изпрати незабавно камион за Берхтесгаден. Същата нощ „ковчежето“ на Ева Браун заедно с един кош облекло било евакуирано в местната главна квартира на СС в замъка Фишхорн в Австрия.

През следващата седмица те стояли в един ъгъл на кабинета на Хауфлер и будели голямо любопитство. Отворили коша, който не бил заключен, и в него се оказали един албум със снимки из живота на Ева Браун в Бергхоф, няколко малки картини, поставени в рамка, и няколко ролки филми. Сандъкът обаче бил заключен. След няколко дни на размисъл Хауфлер и неговите близки приятели от СС събрали смелост да счупят ключалката на сандъка. В него се оказало цяло съкровище от паметни вещи на Хитлер. Сред тях бил един комплект архитектурни скици, „направени с молив“, както казал Хауфлер на американците след войната. Това били подови планове и тям подобни. „Видях една скица, която сякаш представляваше черква“ — заявил Хауфлер. Имало и кутия с канцеларски принадлежности на Хитлер. Намерени били още книга, подарена на Хитлер от Мусолини, и друга с почерка на Ева Браун, в която тя си водела бележки за писмата си до фюрера. Намерили и албум, озаглавен „Вражеската пропаганда, отразена в пощенските марки“. Имало също чифт черни панталони, спомня си Хауфлер, грозно разпрани или може би разцепени, и палто от сив военен плат с емблемата на германския орел. Това, както заключили правилно есесовците, била униформата, която носел Хитлер в деня на атентата срещу него през юли 1944 година: в силно емоционален момент фюрерът изпратил дрехите на Ева да ги запази за спомен. Но това, което събудило най-голям интерес сред есесовците, били писмата. Три четвърти от съдържанието на сандъка било изпълнено с тях, „най-малко 250“ преценява Хауфлер, и още тридесет-четиридесет пощенски картички. Това били писмата на Хитлер до Ева Браун, грижовно запазен дневник на десетгодишната им връзка. Хауфлер взел едно писмо и го зачел. „Скъпи Пашерл — започвало то — изпращам ти моите най-сърдечни поздрави.“ Накрая стоял подпис: „Твой: Адолф Хитлер.“

Какво се е случило по-късно, е неясно. Според Хауфлер той предал сандъка на административния си колега Франц Конрад с указание да го изгори, за да осуети попадането му в ръцете на съюзниците. Но Конрад, прочут с покварата си капитан от СС, чиято дейност по време на германската окупация във Варшава му създала прозвището „Кралят на гетото“, не изпълнил нарежданията, дадени му от Хауфлер. В последните часове на войната той изпратил камион, натоварен с присвоеното съкровище, за дома на брат си, който живеел в близкия австрийски град Шладминг. Скрити между консервираните храни, алкохола и радиоапаратите били два куфара и един метален сандък с етикет, носещ името на Ева Браун.

„Непременно да се добереш дотам — твърди шофьорът, че му е казал Конрад. — Ако бъдеш спрян по пътя, вземи двата куфара и сандъка и офейкай. Ако се случи някаква друга несполука, също трябва да спасиш тези три парчета багаж.“

Като действували по тази информация, на 24 август 1945 година агенти на американския корпус за контраразузнаване провели акция срещу дома на Конрадовия брат и иззели униформата на Хитлер, албумите със снимки на Ева Браун, сребърните съдове на същата, бележките ѝ по писмата до Хитлер и колекцията пощенски марки. Второ скривалище на укритото от Конрад в дома на майка му било намерено през октомври. То съдържало двадесет и осем ролки цветен филм — домашните филми на Ева Браун за живота ѝ с Хитлер. Те били предадени на американската армия и пренесени в Съединените щати. Но нямало следа от писмата на Хитлер, много по-интересни от останалите намерени вещи. Тридесет години по-късно Дейвид Ървинг отново се заел с издирването им. След месеци напрегната работа по това издирване той заключил, че те са намерени до Берхтесгаден от агент на американското контраразузнаване, който вероятно ги е задържал за себе си. Те сега са потулени в архива на частен колекционер в САЩ.

Освен вещите на Ева Браун Конрад, изглежда, е присвоил и кореспонденцията между Хитлер и водача на СС Хайнрих Химлер. Папките с писмата били прехвърлени за по-сигурно от Главната квартира на Химлер в библиотеката на замъка Фишхорн, където се пазели в стоманен шкаф, охраняван от ординарците на Химлер. След самоубийството на Хитлер Конрад получил нареждане да ги унищожи, но след войната признал на американците, че бил отделил и запазил най-интересните документи. Като получил това нареждане, Конрад се отбил в дома на секретарката си Марта фон Боковиц и ѝ предал пакет, дълъг около 18 инча[2], дебел 6 инча и широк 4 инча. Казал ѝ, че пакетът съдържа негови „лични писма“, и я помолил да ги запази, „ако нещо се случи с мен“. Шест седмици по-късно тя била посетена от друг есесовец, който взел пакета от нея. Този пакет също не бил намерен.

В процеса на издирванията си корпусът агенти на американското контраразузнаване започнал да дочува слухове за съществуването на Хитлерови дневници. Според полковник Вилхелм Шпацил от Главната служба за сигурност на Райха Франц Конрад му се похвалил в началото на май 1945 година, че в добавка към другите си съкровища той притежавал „дневника на Хитлер, написан на много тънка хартия“, скрит от Конрад в специално изработена цинкова кутия. Органите на американското контраразузнаване попитали капитан Хауфлер знае ли нещо за съществуването на такива дневници. Хауфлер описал как две седмици преди да завърши войната, бил в Бергхоф по време на сигнал за въздушна тревога. Той и Гретъл Браун заедно с фрау Мителщрасер, икономка на Бергхоф, слезли в подземния бункер. Двете жени го развели из част от лабиринта от тунели, който обхващал почти две мили под планината.

Разрешиха ми само да застана на прага на стаята на фюрера — спомня си Хауфлер. — Фрау Мителщрасер ми посочи няколко неща, които се намираха в стаята, например 5000-те грамофонни плочи. Освен другите вещи тя ми посочи и „личните бележки“ на фюрера. Те се съдържали в четирите или петте големи книги, които бяха поставени близо до бюрото му. Естествено всеки знае, изтъкна икономката, че Хитлер си води дневник. Книгите бяха солидно подвързани, но не толкова големи, колкото един Лайц-Орднер (папка без пружинка за свързване на отделните листа). Не мога да ви кажа нищо повече за тях, защото ги зърнах само отдалеч и изобщо не съм ги докосвал. Това беше единственият път, когато ги видях с очите си.

При отсъствието на всяка друга по-сигурна информация дейността на американското контраразузнаване постепенно се изчерпала. Гретел Браун отхвърлила версията на Хауфлер.

„Хитлер не е водил никакви дневници — заявила тя пред агент на това контраразузнаване. — Книгите, за които споменава Хауфлер, че са се намирали в противовъздушното скривалище на Бергхоф, не са дневници, а регистри на дейностите, извършвани всеки ден, и те се водеха от адютанта на фюрера по онова време.“

А Франц Конрад въпреки продължителния разпит настоявал, че не знае нищо за такива книги и че Шпацил греши; че той навярно е сметнал за „дневници на Хитлер“ бележниците на Ева Браун, за които признал, че са били присвоени от него. В разгара на спора, воден през 1983 година за автентичността на Хитлеровите дневници, вестник „Сънди таймс“ се хванал за сламката, подадена му от архива на американското контраразузнаване. Като цитирал само показанията на Шпацил и Хауфлер, вестникът използувал тази информация, за да се опита да опровергае твърденията, че никой никога не е допускал за съществуването на дневниците, водени от Хитлер. Но като се има предвид оскъдният доказателствен материал и дори допускането на недостоверни сведения, извлечени от свидетелите, сме склонни да приемем, че твърденията за съществуването на „дневници“, които се прокрадват в няколко доклада на американското контраразузнаване, са всъщност плод на заблуда.

Третият райх изпаднал в хаос. В Берлин, Мюнхен и Берхтесгаден съюзническите войници, а също и немските си пробивали път през развалините на Хитлерова Германия и отнасяли всичко, което смятали за ценно. Банда жени от руската армия претършувала апартамента на Ева Браун в берлинския бункер. Те се появили оттам по думите на очевидец, „крещейки като индианки“ и размахвайки над главите си бельото на фрау Хитлер, отнасяйки лампи, вази, бутилки, килими, кристални чаши, сребърните съдове с монограма на Хитлер, един акордеон, покривка за маса и „дори телефонен апарат“. В Бергхоф френските и американските войски изтръгнали хитингите на осветителната инсталация и топките на вратите, измъкнали и пружините от леглото на фюрера. Смъкнали цялата мазилка от стените, откъртили дървените стълби и перилата; членовете на една такава инициативна група дори раздробили с тежък ковашки чук мраморната камина на Хитлер и разпродали парчетата за пепелници. От Фюрербау, монументалната каменна сграда на „Кьонигсплац“ в Мюнхен, където Хитлер посрещнал Чембърлейн и Даладие, дузина американски войници ограбили складовете, като си послужили с дървен кафез за стоки, върху който да стъпят, когато оглеждали наводненото мазе. Когато един неизвестен войник от 14-а американска дивизия разбил капака на кафеза, открил в него ново съкровище от личната собственост на Хитлер: два позлатени пистолета, пръстен със свастика, миниатюрен портрет с майката на диктатора, изрисуван върху слонова кост, снимка в рамка на Блонди, любимото куче на фюрера, златен часовник с инициали А.X. и ценни кристални чаши с монограм, грижливо увити във вестник.

„Следващата вещ, която взех в ръце — спомня си войникът много години по-късно, — беше един дневник. Той беше червен, със златни букви и Хитлеровата емблема на корицата, с неговите инициали. Набързо го прелистих, той беше изцяло на немски. След това го захвърлих и той падна във водата, заляла пода на мазето.“

След известно време войникът се върнал да го потърси, ала „дневник“ или каквото било това нещо, вече го нямало. Съществуват много такива разкази. Дори само преди няколко години, през 1984 година, едно семейство в Британска Колумбия случайно открило щайга, пълна с лични книжа на Хайнрих Хофман, придворния фотограф на Хитлер. Щайгата била захвърлена на тавана на къщата им: тя била донесена от баща им в края на войната и забравена там. След толкова години е просто невъзможно да си представим колко много исторически ценности са били изнесени след разгрома на нацистка Германия, а може би и за в бъдеще да продължат да излизат наяве.

Като вземем под внимание съществуващите документални доказателства, може да се приеме, че от петте комплекта Хитлерови документи, за които се предполагаше, че са били унищожени през пролетта на 1945 година, четири — личният архив, намиращ се в Бергхоф, писмата до Ева Браун, кореспонденцията с Химлер и може би дори част от контингента, поверен на Арнт — са оцелели. Единствено съдържанието на сейфа в Берлин, чието изгаряне е било наблюдавано от самия Хитлер, може да се смята с положителност за унищожено.

Това мъчително състояние на нещата щяло да създаде идеална почва за сценарий на фалшификация.

[1] Фунтът е равен на 0,454 кг. — Б.пр. ↑

[2] Инчът е равен на 2,54 см. — Б.пр. ↑

ВТОРА ГЛАВА

Пред входа на Фюрербункер в Берлин един кратер от артилерийски снаряд бил осеян с овъглена хартия. Като се ровел из почернелите отпадъци, един руски войник открил две обгорели и трошливи кости. Той призовал командира си.

— Другарю подполковник! — извикал той. — Тук има човешки крака!

Така на 2 май 1945 година, ако трябва да се вярва на съветския писател Лев Безименски, редник Иван Чураков от Първи белоруски фронт се натъкнал на най-търсената останка на Хитлер.

„Значи това е краят на негодника! — възкликнал Сталин, когато научил за смъртта на фюрера. — Жалко, че не успяхме да го заловим жив.“

Изкопани от кратера, останките на Хитлер и Ева Браун били поставени в два груби дървени сандъка и изпратени в главната квартира на Съветската армия в Бух, предградие на северен Берлин. Тялото на Хитлер така силно било пострадало от огъня, че части от него се разпаднали на масата в моргата. Според официалното заключение от аутопсията лявото стъпало липсвало, липсвала и кожата; „запазени са само остатъци от овъглените мускули“. Разлагащият се труп бил изложен на една горска пътека извън Берлин в края на май до този на фюреров телохранител. Към август той бил пренесен в Москва, където доста вероятно тленните останки се намират и сега. („Тялото на Хитлер — се похвалило едно руско длъжностно лице през 1949 година — се пази по-добре при нас, отколкото под Бранденбургската врата в Берлин.“) Зъбите на Хитлер — мост от девет златни протези и обгоряла долна челюст с петнадесет зъба — били предадени на съветската служба за контраразузнаване СМЕРШ. Те заедно с Железния кръст на диктатора, партийната му емблема и зъбите на Ева Браун били видени за последен път в Берлин през май 1945 година в кутия за пури, разнасяна от служител на СМЕРШ на именити немски зъболекари за идентифициране.

Но подбуден от русите, дори в тази ограничена форма Хитлер бил все още годен да върши злини. Заключението от аутопсията и разните доказателства за смъртта на Хитлер били прикривани от Съветския съюз повече от двадесет години: официално, за да служат „като резерв“, ако се появи някой самозванец, представяйки се за „фюрера, избавил се по чудо“; с това всъщност се целяло да се смутят британците и американците. Най-малко два пъти в Кремъл и един път на Потсдамската конференция Сталин излъгал съюзниците, съобщавайки им, че Хитлер е избягал и се укрива. Като част от неговата кампания срещу фашистка Испания той дори намекнал, че Хитлер бил приютен от генерал Франко. Старши съветски офицери в Берлин, които отначало признали, че е намерено тялото, набързо променили историите си и последвали примера на Сталин. Съветският вестник „Известия“ стигнал дотам, да твърди, че Хитлер и Ева Браун живеели в заграден с ров замък във Вестфалия, на територията на британската окупационна зона в Германия.

Следвоенният апетит за истории, свързани с Хитлер и нацистите, който достигнал кулминацията си във фиаското с дневниците, почерпил първата си храна от тези измислици. През лятото на 1945 година вестниците се надпреварвали да поднасят на читателите, си „истинската история“ за съдбата на фюрера. Те първо известили, че се говорело, че Хитлер работи като крупие на едно казино във френския курортен град Евиан. Няколко дни по-късно той бил разпознат като главен сервитьор в Гренобъл. А после в зашеметяваща последователност с голяма достоверност се съобщавало, че той бил видян като овчар в Швейцарските Алпи, като монах в Санкт Гален и като италиански отшелник, обитаващ пещера край езерото Града. Някои вестници твърдели, че Хитлер се представял за рибар по Балтийското крайбрежие, а други, че работел на едно корабче, което ловяло риба в морето западно от Ирландия. Бил избягал със самолет. Бил избягал с подводница. Намирал се в Албания. Намирал се в Испания. Намирал се в Аржентина.

Все по-широкото участие на Хитлер на първите страници на световния печат било последвано от нарастващ смут на „Уайтхол“[1]. Когато руснаците намекнали, че британците може би укриват Хитлер във Вестфалия, правителството решило да действува. През септември 1945 година бригадир (звание между полковник и генерал-майор в английската армия) Дик Уайт, шеф в британската Служба за сигурност, а по-късно начело на Пети и Шести отдел на военното разузнаване, получил нареждане да изготви доклад върху това, какво се е случило с Хитлер. Дали му шест седмици за изпълнение на задачата. Уайт поверил спешната мисия на един много способен млад служител в разузнаването на име Хю Тревър-Роупър.

При избухването на войната Тревър-Роупър се намирал в Оксфорд и довършвал биография на архиепископ Лод. Привлечен в британското радиоразузнаване, младият научен изследовател бил принуден да превключи от изучаването на клерикалната политика през седемнадесети век към анализ на прехващания германски радиотрафик. Тревър-Роупър станал един от най-изтъкнатите специалисти по работата срещу немското разузнаване — Абвера. Отличавал се с остър език и вродена войнственост, за което един от началниците му го заплашил с военен съд.

Тревър-Роупър пристигнал в Германия в средата на септември. Методът му да разреши загадката на Хитлеровата съдба бил заимствувал нещо от романите на Агата Кристи. Тревър-Роупър се чувствувал като частния детектив Еркюл Поаро; бункерът на фюрера съответно представлявал извънградската къща, където било извършено престъплението; оцелелите в нея — свидетелите, които ще го насочат към съществените улики. Той бързо опровергал версиите на някои от най-явните фантазьори: на лекаря, който претендирал да е лекувал Хитлер от рана в белия дроб, получена в битка край берлинския зоопарк; на агентката на Гестапо, която се заклела, че ще го отведе в едно баварско имение, където Хитлер живеел в уединение с още трима души: Ева, Гретел и съпруга на Гретел — Херман. За разкриване на истината Тревър-Роупър съставил списък на всички, които били в допир с Хитлер през последните му дни, и пътувал из цялата страна, за да ги открие. Разпитал Кайтел, Йодл, Дьониц и Шпер. Обърнал се с въпроси към есесовската охрана на фюрера, задържана в затворнически лагери. В Берхтесгаден попаднал на две от секретарките на Хитлер — Йохана Волф и Криста Шрьодер; за малко щял да има на свое разположение и трета — Грета Кристиан, когато се отбил в дома на нейната свекърва — изтървал я само с един-два дни. Като изтекъл срокът на задачата му и седнал да пише доклада си, той разполагал със седем свидетели, които били имали контакт с Хитлер през последната седмица на живота му, в това число и шофьора на Хитлер, Ерих Кемпка, който осигурил бензина, с който изгорили тялото на фюрера, както и един член на охраната, Херман Карану, присъствувал при изгарянето на трупа на кладата.

Вечерта на 1 ноември 1945 година Тревър-Роупър изложил накратко какво е установил пред група скептично настроени журналисти в „Хотел-ам-Зоо“ в Берлин. Един от тях, кореспондентът на „Нюзуик“ Джеймс П. О’Донъл, по-късно си припомня дълбоко убедения човек, когото видял тогава; „спретната“ фигура във военна униформа, крехък, но саркастичен човек, „майстор на хапливия подтекст“.

Същата вечер Тревър-Роупър огласил за пръв път историята за смъртта на Хитлер, която оттогава насетне придобила известност: последната поява на фюрера, придружен от Ева Браун, за да се сбогува със своя щаб; оттеглянето им в неговата всекидневна; последвалата смърт — за него с револверен изстрел, а нейната — с отрова; а след това кремацията в градината на Канцлерството. Тревър-Роупър определил времето на смъртта като „малко след 2.30 часа следобед на 30 април 1945 година“ и завършил със строг упрек към печата:

Не съществуват никакви доказателства в подкрепа на разпространяваните теории, според които Хитлер е още жив. Подобни истории, разгласени в печата, се оказаха напълно необосновани при моето издирване; повечето от тях рухнаха още при първия досег с фактите и някои „теории“ бяха признати от авторите им за чиста измислица.

„Що се отнася до самата среща — писа О’Донъл, — повечето представители на международния печат, акредитирани в Берлин, най-сетне се убедиха, че Хитлер наистина е мъртъв.“

Успешно завършилата мисия на Тревър-Роупър му спечели прозвището „Оксфордският копой“.

Издирването дало безпрецедентна възможност на амбициозния млад историк. С разрешение на британското разузнаване той използувал събраната информация, за да напише книга. „Последните дни на Хитлер“ се появила през 1947 година. Тя била обявена в Британия за „шедьовър“. В Съединените щати Артър Шлезинджър-син я определил като „блестяща професионална интерпретация“. До днес книгата е претърпяла само във Великобритания тринадесет издания. Към 1983 година световният пласмент на тази книга възлизал на близо половин милион екземпляра. От получените суми Тревър-Роупър си купил кола „Бентли“ и се заговорило, че с това „Бентли“ той изминава за рекордно време — по-малко от час — разстоянието от Оксфорд до Лондон.

Зад желязната завеса книгата била забранена.

„Полското издание беше потулено в офиса на издателя — писа Тревър-Роупър, — българското — унищожено от милицията веднага след появата му. Руската позиция останала непроменена. Русия не допускаше твърдението, че Хитлер е мъртъв. Намекваше се, а понякога дори открито се твърдеше, че той е жив.“

Тази доктрина останала в сила до 1968 година, когато комунистическият автор Лев Безименски бил допуснат да публикува в книгата си „Смъртта на Адолф Хитлер“ медицинското заключение от аутопсията на фюрера. Но и тогава истината трябвало да бъде изкривена с цел да се постигне политически ефект. За да не допусне да бъде заловен жив, Хитлер дръпнал спусъка на револвера, допрян до главата му, и едновременно с това прехапал стъклена ампула с цианид, стисната между зъбите му. Въпреки единодушните твърдения на свидетелите, присъствували в бункера, че са чули изстрел, въпреки факта, че в заключението от аутопсията се споменава, че „част от черепа липсва“, Безименски настойчиво твърди, че Хитлер е погълнал отрова и е умрял „като куче“. Очевидно за Съветския съюз все още е било важно Хитлер да бъде представен като голям страхливец, комуто липсва смелост да сложи край на живота си достойно, по войнишки. Двадесет и три години след намирането на укрития труп той не беше изгубил пропагандната си стойност.

Материалът на „Последните дни на Хитлер“, получен в килията за разпити и регистратурата на Службата за разузнаване и контраразузнаване, е неповторим: той съчетава прозрението на историк с школовката на офицер от разузнаването по време на службата си там. Тревър-Роупър получил достъп до дневниците на шефа на Гьоринговия щаб генерал Колер, както и до тези на Шверин фон Крозиг, министъра на финансите. Британският историк и разузнавач бил първият, който използувал дневника, воден от камериера на Хитлер Хайнц Линге, открит от британски офицер сред развалините на Канцеларството през септември 1945 година. В средата на ноември, след като завършил оригиналния си доклад, Тревър-Роупър бил повторно изпратен в Германия по време на отпуската си от Оксфорд, за да удостовери автентичността на завещанието на Хитлер и неговия завет за потомците. Малко по малко, като издирвал два липсващи екземпляра от този документ, той оглавил група американски контраразузнавачи по време на среднощната ѝ акция срещу къща край австрийската граница. След дълъг разпит успял да сломи съпротивата на един германски майор, който признал, че притежава екземпляр от завещанието на Хитлер. Майорът го отвел в градината на дома си и започнал да копае сред мрака замръзналата почва с брадва, за да намери заровената там бутилка. „Като счупи бутилката с брадвата, той измъкна от нея и ми подаде последния липсващ документ…“ Такива колоритни приключения откъснали Тревър-Роупър от рутинната работа на учените-историци. Неговият опит му подсказал, че нацистките документи могат да изникнат неочаквано на най-неподозирани места. Вярвал твърдо в необходимостта понякога да се занимава със странни и дори противни характери. Човек не трябвало да си позволява да бъде прекалено придирчив. През 1952 година той се срещнал с швейцарския адвокат Франсоа Жьону, когото описал наскоро след това в „Сънди експрес“ като „непокаял се привърженик на нацизма“. Жьону, бивш член на СС, чието име по-късно ще се свързва с Организацията за освобождение на Палестина, бил получил над хиляда машинописни страници, известни като „Bormann Vermerke“, тоест „Записки на Борман“. Те били особено грижливо пазени от самия Мартин Борман, който написал на първата им страница: „Бележки от фундаментален интерес за бъдещето. Да се пазят най-грижливо.“ Те се оказали записи на повече от триста монолога на Хитлер, изречени на масата за храна: безкрайни, несвързани мисли, които минавали за разговор на фюрера по време на вечеря, и били записвани по заповед на Борман, сякаш са Свето писание. Материалът принадлежал законно на Жьону. След войната той придобил правата върху литературното наследство на Хитлер от Паула, сестрата на диктатора. Подобни договори били сключени с вдовицата на Борман и с наследниците на Йозеф Гьобелс („тези клети хора — както ги нарича по-късно Жьону, — чиито права и собственост бяха ограбени“). Тревър-Роупър редактирал материала, получен от Жьону; написал предговор към него и уредил издаването му под заглавие „Беседите на Хитлер по време на храна“, което станало в 1953 година.

Очарователна и същевременно скучна и отблъскваща поради ужасната си прозаичност и главоболна образност, книгата привлича с това, че в нея звучи автентичният глас на Хитлер. В една такава беседа Хитлер поучава д-р Порше за предимствата на двигателя с въздушно охлаждане; в друга той ще изложи теориите за произхода на нашата планета. Имал мнение по всички въпроси: за безсилието на английския език да интерпретира Шекспир, за „вредата от готвените храни“, за легендите за древна Гърция, за „отвратителната жаба“ Уинстън Чърчил („напълно аморално, отблъскващо същество“), за „негърския“ вид на Елинор Рузвелт, за предлунната цивилизация и за умствените способности на кучето. В своето блестящо есе-предговор Тревър-Роупър описва разума на Хитлер като „ужасно явление, наистина впечатляващо с гранитната си твърдост и същевременно безкрайно жалко с многостранната си обремененост — подобно на някой огромен варварски монолит, символ на гигантска сила и див гений, ограден от купчини гниещи отпадъци — стари консервни кутии и измрели паразити, пепел, яйчени черупки и тор, интелектуалния detritus[2], натрупан с векове“.

За Тревър-Роупър „Беседите на Хитлер по време на храна“ била първата от серия книги с подобно съдържание. През 1954 година той издал писмата на Мартин Борман. В 1956-а написал предговор към „Мемоарите“ на д-р Феликс Крестне, който лекувал чрез внушение и масаж Химлер и други висши нацисти. Когато Жьону извадил на показ в края на 50-те години така наречените финални записки на Борман, които отразявали последните седмици на войната, Тревър-Роупър написал увод към тях. В продължение на повече от тридесет години, ако някой издател притежавал документи от Третия райх, чието представяне изисквало одобрението на известен учен от висока класа, Тревър-Роупър бил първият, към когото се обръщали. През 70-те години, когато в Западна Германия компанията „Хофман и Кампе“ получила по тайнствен начин иззад желязната завеса 16-те хиляди страници на дневниците на Йозеф Гьобелс, Тревър-Роупър бил определен да редактира раздела, посветен на 1945 година, освен това той непрекъснато пишел статии и есета за нацистите и техния фюрер, много от които се отличавали с хапливия език, характерен, общо взето, за университетските дебати и в частност за изразните средства на Тревър-Роупър. Той обявил така наречените „спомени“ на Хитлеровата снаха Бридгет за измислени. Осмял неточностите в „Мъжът, наречен безстрашният“. Нарекъл тезата на А. Дж. П. Телър за причините за Втората световна война „явно неправдоподобна“. Грешките били наказвани, позициите — защищавани.

„Тревър-Роупър — оплаква се Тейлър през 1983 година — си въобразява, че има патент за Хитлер.“

[1] Улица в Лондон, на която се намират повечето правителствени сгради; оттук — символ на английското правителство. — Б.пр. ↑

[2] Похабяване, износване (лат.). — Б.пр. ↑

ТРЕТА ГЛАВА

Бункерът на Хитлер в Берлин бил взривен от русите през 1947 година, а домът му в Берхтесгаден — от американците през 1952 година. Мотивът за всяко от тези две действия бил да се попречи на възраждащите се нацистки движения да превърнат тези места в светилища. Но интересът към Хитлер не можел да се унищожи. Той продължавал да расте като бурените сред развалините.

Въпреки че книгата „Последните дни на Хитлер“ сложила „стоп“ на много от чуждестранните спекулации за съдбата на нацисткия диктатор, тя не ги възпряла напълно. Малобройна „свита“ от маниаци, саможивци, фантазьори и престъпници продължила да се отнася към мъртвия Адолф Хитлер като към жив. През декември 1947 година един немски пилот, който се наричал Баумгарт, дал показания под клетва, че е откарал Хитлер и Ева Браун в Дания няколко дни преди да завърши войната. „По-късно Баумгарт постъпи на лечение в Полша в клиниката за душевноболни“ — отбеляза Тревър-Роупър. Шест месеца след това един киноактьор от Южен Тирол на име Луис Тренкер извадил на показ това, което според него били дневниците на Ева Браун. „Вохененд“, романтично списание за жени, издавано в Мюнхен, се заело с публикуването им. За кратко време неговите задъхани читателки имали удоволствието да се наслаждават на интимните спомени на Ева: как Хитлер я принуждавал да носи кожено бельо, как голите танци в Бергхоф се превръщали в среднощни оргии, как Хитлер се боял от водата, но обичал краката му да бъдат винаги измити. Това били екзотични глупости от най-долна проба и само след няколко седмици било официално обявено, че те са пълна измислица. В 1950 година собственикът на „Темпо дер Ват“, пронацистко списание, обявил, че е научил от Мартин Борман следното: Хитлер обитавал манастир в Тибет. „Ще продължим борбата до края на живота си“ — бил казал Борман. Френско списание писало, че Хитлер е бил видян, само че без мустаци, в Каракас, Буенос Айрес и Токио. През 1956 година „Таймс“ известил за слуховете, че записи на Хитлеровия глас, вероятно отпреди година, са се произвеждали и продавали в Западна Германия.

Друго немско списание, „Херцдаме“, ни посвещава в нова „тайна“ през есента на 1949 година. То прави разкритието, че Хитлер е припознал незаконородения си син в Мюнхен малко преди Първата световна война. Синът, Вилхелм Баур, се бил самоубил наскоро след самоубийството на баща си, през май 1945 година, но децата му — внуците на фюрера — били живи и се намирали „някъде в Германия“. Макар безпочвена, тази история породила безброй имитации и в средата на 70-те години имало вече достатъчно много Хитлерови деца, които вдигали врява за внимание към тях и могли да запълнят една доста голяма детска стая. Повечето били отявлени мошеници, като например Франц Вебер-Рихтер, който получил чрез измама 15 милиона песо и 50 000 марки от група бивши нацисти в Аржентина: у тях не се породили никакви съмнения дори когато мошеникът им казал, че е прекарал година и половина на планетата Венера. През 1965 година, дъщерята на Тили Флайшер, известна германска спортистка, състезавала се през 1936 година на олимпиадата в Берлин, била уговорена от приятеля си да съчини книга със заглавие „Адолф Хитлер беше мой баща“. Появили се откъси в едно немско илюстровано списание под наслов „Ако Хитлер знаеше това“, преди полицията да сложи край на измамата. Претенденти продължили да изникват още дванадесет години. През 1977 година един французин, Жан Лоре, заявил на международна пресконференция с покъртителна синовна преданост, че е решил да разкрие тайната на своя произход, за да даде възможност на света „да узнае, че Хитлер не е бил импотентен“. Отделните истории се различавали с течение на времето, но две техни характерни черти останали непроменени: присъщата им неприемливост и желанието на някого, обикновено журналист, да вярва в това, което те „разкриват“.

За щастие въпреки опасенията на съюзниците следвоенният интерес към Хитлер главно бил насочен към личността му, а не към неговата идеология. До днес не е отбелязано нито едно масово движение в подкрепа на Хитлеровите идеи. В 1983 година западногерманското правителство определило броя на активните неонацисти като по-малък от 2000 души, бледо наследство на движение, което навремето господствувало във всички слоеве на немското общество и завладяло по-голямата част от континентална Европа. Една от най-специфичните черти на явлението „нацизъм“ е степента, в която националсоциализмът напълно доказа пълната си зависимост от своя създател. Хитлер обичал да се представя като паяк, застанал в центъра на огромна мрежа. През пролетта на 1945 година, вече без него, тази сложна система от взаимно свързани институции, която дотогава изглеждала неимоверно мощна, просто се стопила. Не само държавата на Хитлер загинала с него; загинало и веруюто, на което се крепяла тя. Според формулировката на професор Дж. П. Стърн хората, които следвали фюрера преди, „трудно могли да си представят сега, че гласа му вече го няма“. По-късно това послужило за фокус на още по-голямо внимание към Хитлер. Как бихме могли да си обясним подобно явление? Що за личност е бил той?

Нека започнем с това, че поне в Германия огромността на Хитлеровата кариера осуетявала самото възникване на такива въпроси. Периодът от 1933 до 1945 година бил явно игнориран в учебните програми. Всеки, който дръзнел да сподели нацистки спомени или да публикува дори само снимки от този период, подлежал на съдебна отговорност. Хитлер се отличавал с болезнена чувствителност. Дори в 1962 година западногерманското посолство в Лондон било принудено да изрази официален протест по повод на една британска телевизионна пиеса — „Нощни конспиратори“, — която представяла как след седемнадесетгодишно изгнание в Исландия Хитлер се е завърнал в Германия. „Майн Кампф“ била забранена. Когато издателската къща „Хъчинсън“, притежателка на британските права, решила да преиздаде книгата, властите на провинция Бавария се обявили „категорично против това“. „Германските власти съжаляват за нашето решение — признават издателите в бележка в началото на книгата, защото се опасяват, че тази книга може да навреди на нашето разбирателство и приятелство със Западна Германия.“ През 1967 година, когато един испански издател също възнамерявал да издаде наново „Майн Кампф“, правителството на Бон се намесило и откупило испанските права, за да осуети изданието.

Но през следващото десетилетие сдържаността по отношение на миналото постепенно отшумяла. Любопитството на поколението, родило се след разгрома на Третия райх, съвпаднало през 1973 година с четиридесетгодишнината от установяването на нацистката власт в Германия. Тази година отбеляза небивало нарастване на интереса към Адолф Хитлер, възникна поток от книги, статии и филми, които немците нарекоха „Hitler Welle“ — „Хитлерова вълна“. Йоахим К. Фест, бивш главен редактор в телевизията, публикува монументална биография, първия отпечатан след 1945 година достоверен разказ за живота на Хитлер. Фест започва книгата си с въпрос, немислим за едно десетилетие по-рано: Трябва ли да го наричаме „велик“? Неговият „Хитлер“ става бестселър, излиза на части в „Щерн“ и бива представен за „Книга на годината“ на Франкфуртския панаир на книгата. Господството на фюрера по щандовете на панаира във Франкфурт било така очебийно, че германското сатирично списание „Пардон“ наело актьор, който да представлява Хитлер. Този мним Хитлер посетил панаира, за да поиска дял от авторските права. Разбира се, бил арестуван.

Въздействието на Хитлеровата вълна се почувствало в цял свят. В Америка били издадени повече от двадесет нови книги за Хитлер. Двама собственици на киностудии, Санди Либерсън и Дейвид Пътнам, създали документален филм „Свастиката“, който включвал домашните филми на Ева Браун, попаднали в ръцете на американското разузнаване през 1945 година: кутиите били открити от един изследовател, който работел в архива на морската пехота и радиосвързочниците на САЩ. През февруари същата година Франк Финли участвува в главната роля на „Смъртта на Адолф Хитлер“. Три месеца по-късно сър Алек Гинес се появява като Хитлер в „Последните десет дни“. Филмът бива забранен от еврейското ръководство на филмовата верига Ей Би Си — И Ем Ай. Властите на Израел отказват да дадат разрешение за внасянето на филма в страната. Съветът на израелската цензура се оплаква:

„Личността на този убиец е представена в човешка светлина, без да се даде израз на ужасните престъпления, за които е отговорен той.“

Гинес признава, че при изпълнението на ролята трудно се е въздържал да не се поддаде на обаянието на Хитлер. Диктаторът имал приятна усмивка и много сантиментален австрийски чар. А Би Би Си въпреки протестите показа нацисткия пропаганден филм на Лени Рефенщал „Триумф на волята“. За голямо търговско удоволствие на издателската къща „Хъчинсън“ и като компенсация за главоболията, свързани с второто издание на „Майн Кампф“, въпреки изкуствено завишената цена, която би могла да попречи на масовия пласмент на книгата, тя претърпяла два пълни тиража. Делегация от Британския съвет на депутатите се опитала да разубеди „Хъчинсън“ да не пуска от печат ново преиздание на „Майн Кампф“, този път с меки корици. Усилията на делегацията пропаднали и „Хъчинсън“ продал още 10000 екземпляра. Преводни издания се появили и в Дания, Швеция и Италия. „Сънди телеграф“ писал за „смайващото възкресение на култа към Хитлер“. „Тайм“ съобщил за „световно възраждане“ на интереса към нацисткия водач: „Присъствието на Адолф Хитлер никога не секва. Кариерата му продължава да бъде фундаментална травма на века.“

70-те години отбелязали и съответен бум в продажбите на паметни Хитлерови вещи. Като непосредствена последица от завършека на войната, негативен за Германия, немските следвоенни власти спъвали и тази дейност. През 1948 година Съдът за денацификация постановил, че „Хитлер е активен нацист“, и това постановление дало право на провинция Бавария да конфискува личната собственост на Хитлер — главно частния му апартамент в Мюнхен, известна сума, която му дължала една нацистка издателска компания, и няколко ценни картини. (Домът на Ева Браун, купен за нея от Хитлер в 1935 година, бил също конфискуван и дарен на един реституционен фонд за жертвите на нацизма.) Три години по-късно баварските управници се възползували от властта си и попречили на бившата икономка на Хитлер от Мюнхен фрау Ани Винтер да продаде сандък, пълен с лични вещи на Хитлер. Според клаузите на Хитлеровото завещание тя трябвало да получи „за спомен негови лични вещи“, достатъчни „да ѝ осигурят издръжка, съответствуваща на жизнения стандарт на средното съсловие“. Тя наследила някои реликви, като например Хитлеровото разрешително да притежава оръжие, картата му за членство в нацистката партия, някои от акварелите му, екземпляр от „Майн Кампф“ и оригиналното писмо от президента Хинденбург, с което през 1933 година той поканва Хитлер да стане канцлер. За тези и други съкровища на фрау Винтер била предложена от американски колекционер сумата 250 000 долара. Но властите веднага се намесили и иззели от нея колекцията, като оставили на дълбоко възмутената жена само това, което смятали за шепа ненужни вехтории.

Ала след смъртта на фрау Винтер през 1972 година тези уж ненужни вещи били изложени за продан на публичен търг в Мюнхен. Наддаването се извършвало и чрез телефонни обаждания от цял свят за предмети, между които семейни снимки, бележка от единадесет думи, предназначена за някаква реч, и спестовна книжка за военните заеми. Станало известно, че предлаганите цени „надминават всички очаквания“. Средната цена на една снимка само с подписа на Хитлер била 450 английски лири. През следващите години пазарните цени на паметните вещи от времето на нацизма нараснали още повече. Туристическата кола на Хитлер — „Мерцедес“, модел 1940 година — пет тона армирана стомана и стъкло, дълга двадесет фута, с двигател 230 конски сили и с 52-галонов[1] резервоар за гориво, била продадена в Аризона през 1973 година за 153 000 долара. Килимче от Райхсканцлерството било откупено за 100 000 щатски долара. Милионер от Невада заплатил 60 000 долара за кафеза за стоки, пълен с лични вещи на Хитлер, намерен и извлечен от мазето на Фюрербау. Маркиз Бат се сдобил с очилата на Хитлер, свалени от тялото му след неговото самоубийство. Същият купил и една покривка за маса, принадлежала на коменданта на Белзенския концентрационен лагер. Военен търговец от Мериланд на име Чарлс Снайдър продал къдрици на Ева Браун за 3500 долара, а според една сделка с официален американски палач и нишки от въжетата, с които били бесени военнопрестъпниците в Нюрнберг.

На фона на тези покупко-продажби през 1973 година при апогея на Хитлеровата вълна мистър Били Ф. Прайс от Хюстън, Тексас, научил за нова ценност, която щяла да се появи на пазара. Мистър Прайс — притежател на Хитлеровите салфетки и прибори за маса, който скоро щял да притежава най-голямата колекция картини, рисувани от Хитлер — узнал чрез контакти в Германия, че ще се продава старата яхта на Херман Гьоринг. Цената събудила у него интерес. Но преди да успее да се включи в търга, яхтата била продадена. Купувачът, както станало известно по-късно на Прайс, бил дотогава непознат на тесния пазар на паметните вещи, принадлежали на изтъкнати нацисти: това бил германски журналист, който се казвал Герд Хайдеман.

[1] Английският галон е равен на 4,546 л, а американският — на 3,75 л. — Б.пр. ↑

ВТОРА ЧАСТ

Един парцал от някакъв чаршаф

представяше за царствения шарф

на Богородица. На дън торбата

се валяха парчета от платната

на лодката, в която сам Христос,

пристигнал по вълните, влязъл бос,

и меден кръст със стъкълца най-прости,

и стъкленица с дребни свински кости.

Продаваше на всеки срещнат поп

от тези си реликви цял вързоп

и за един ден можеше да вземе пари,

събирани от сума време.

Прехвалваше си стоката без срам и

успяваше мнозина да измами.

Джефри Чосър,

„Продавачът на свети реликви“,

пролог към

„Кентърбърийски разкази“[1]

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

Яхтата била легнала ниско, долепена до кея на пристанището, когато той я видял за пръв път, стара и разнебитена; ледените води на Рейн прониквали в трюма ѝ. Тя била построена през 1937 година и подарена от германската моторна промишленост на Херман Гьоринг, архитект на Хитлеровата програма за превъоръжаване и главнокомандуващ на Луфтвафе (военновъздушните сили). Великолепно изработеният мотор на яхтата заел подобаващо място сред луксозните и красиви притежания на райхсмаршала, отличаващ се с грандиозен начин на живот: разкошен собствен влак, ловно имение с площ, възлизаща на 100 000 акра[2], огромно количество ограбени ценни произведения на изкуството. В чест на първата си съпруга, починала преждевременно през 1931 година, Гьоринг нарекъл яхтата „Карин II“. Тя оцеляла при въздушните нападения през войната, охранявана от трима войници в частна котвена стоянка в Берлин. Преживяла и смъртта на собственика си в Нюрнберг през 1946 година. По време на съюзническата окупация била конфискувана от фелдмаршал Монтгомъри и подарена на британското кралско семейство, което ѝ дало новото име „Ройъл Албърт“. След раждането на Уелския принц тя получила името „Принц Чарлс“. В 1960 година, след повече от десетилетие служба в Британската рейнска флотилия, кралицата върнала яхтата на вдовицата на Гьоринг, втората му жена Еми.

В един мрачен ден през януари 1973 година Герд Хайдеман я видял закотвена до брега на западногерманската столица Бон. Тя сега принадлежала на собственика на местен печатарски комплекс. Дълга над осемдесет фута, скъпа за поддържане и нуждаеща се от солиден ремонт, яхтата била финансово неизгодна. Собственикът казал на Хайдеман, че иска да я продаде.

Хайдеман веднага отговорил, че в момента не храни особен интерес към нацистите. Той бил фотограф и репортер на „Щерн“ и просто имал задача да направи снимки на яхтата за една бъдеща статия. Бил четиридесет и една годишен, третият му брак бил неотдавна разтрогнат и той търсел възможност да припечели пари. Заключил, че ако яхтата се обнови, може да се продаде с голяма печалба. Няколко седмици по-късно, през март, той я купил за 150 000 марки. Обикновен журналист не можел да разполага с толкова голяма сума. Наложило се Хайдеман да ипотекира къщата и бунгалото си в хамбургското предградие „Флотбек“, за да осигури необходимите за покупката пари.

Хайдеман не разбирал нищо от речна и морска навигация. Обърнал се за помощ към един познат, двадесет и пет годишен моряк на име Аксел Томсен, който учел за капитан в морското училище в Хамбург.

„Отидох в Бон и видях кораба — спомня си Томсен. — Той беше в окаяно състояние. От трите двигателя само един, дизелов, работеше. Освен това яхтата пропускаше вода, която трябваше постоянно да се изпомпва.“

Плавателното средство било твърде сериозно повредено, за да издържи пътуване в открито море, и в края на лятото същата година двамата откарали яхтата в Хамбург по вътрешния воден път на Северна Германия. Тя трябвало да престои в сух док цяла година, за да стане отново водонепропусклива.

Хайдеман скоро започнал да съжалява за импулсивното си капиталовложение. Разбрал, че отчайващо е подценил количеството работа, необходимо за възстановяването на „Карин II“. Към 1974 година той изпаднал във финансова безизходица: можел да се надява да продаде яхтата, само ако извърши докрай ремонта; можел да заплати ремонта, само ако продаде яхтата. По това време лихвените проценти върху сумата, която получил като заем, и разноските за престоя на яхтата на док се отразили пагубно на доходите му.

„Той постоянно страдаше от недостиг на пари — спомня си Томсен десет години по-късно. — Винаги се опитваше да изкопчи по някоя сума от другите. Опасяваше се, че ще му бъдат отнети правата на собственик на яхтата, защото не беше платил дълговете си.“

Отчаян, Хайдеман дори поискал на заем от Томсен 15 000 марки. В хамбургските корабостроителници се разчуло, че наивният и твърде самоуверен нов собственик на „корабчето на дебелия Херман“ е финансово нестабилен. Не за пръв и нито за последен път Хайдеман бил изправен пред опасността да се окаже голям глупак.

Герд Хайдеман бил роден на 4 декември 1931 година в района на Хамбург „Алтона“ като незаконен син на Марта Айтерник. Когато майка му се омъжила за един бивш моряк, станал полицай, на име Ролф Хайдеман, Герд приел презимето на втория си баща. Родителите му били аполитични. Като повечето свои връстници Герд бил член на Хитлеровата младеж. Когато след края на войната съюзниците представили доказателства за мащаба на нацистките зверства, той бил обзет от същата поредица емоции, както милионите негови сънародници: безверие, гняв, чувство за вина и желание да се отхвърли миналото.

Скромен и тих младеж, Хайдеман напуснал училище на седемнадесетгодишна възраст и станал чирак електротехник. Страстно желаел обаче да се занимава с фотография и впоследствие намерил работа като помощник в една фотолаборатория. Станал и хоноруван фотожурналист за германската осведомителна агенция ДПА, за „Кийстоун“ и няколко хамбургски вестника. През 1951 година получил първата си поръчка за „Щерн“. На 1 септември 1955 година станал редовен член на щата на списанието.

Двадесет и осем години след това, когато неговите смаяни и унизени работодатели били принудени да проведат вътрешна анкета за дейността му в „Щерн“, те установили, че не могат да кажат почти нищо за ранните му дни в списанието. „Колегите на Хайдеман не си спомнят нищо конкретно за него, освен че е обичал да играе шах“ — се казва в анкетата. Свенливостта му го била обезличила до степен на анонимност.

Списание „Щерн“ било основано през 1948 година от един вдъхновен журналист и бизнесмен на име Хенри Нанен. То преуспяло, защото храната му била скандали, потребителски страсти, престъпления и интересите на хората, умело нагодени да съответствуват на отегченото от войната население. Снимковият материал, който Хайдеман осигурявал, дава точна представа за качеството на списанието по онова време. Един от тях е озаглавен „Младите киноактриси на Германия“, а друг — „Болниците в Германия“. Той проучил организираната престъпност в Сардиния и контрабандата по холандско-западногерманската граница. В друг случай бил командирован в Гьотинген, за да издири къде се намира човекът, за когото се говорело, че е син на Чжоу Енлай, роден през 20-те години, когато Чжоу Енлай учил в Германия. Хайдеман открил една жена, която навремето имала работа с китайски студент на име Чжоу; синът им бил убит през войната. За жалост Хайдеман трябвало да съобщи на Нанен, че любовникът на тази жена се оказал с име Чжоу Линг Гуй — съвсем друг Чжоу. Отговорът на Нанен според Хайдеман бил: „Чжоу си е Чжоу“, и историята се появила под драматичното заглавие: „Синът на Чжоу Енлай загина за Германия.“ Самият Хайдеман оценява работата си през този период като „посредствена“.

В средата на 50-те години Нанен бил достатъчно хитър да проумее, че шокът и унижението от следвоенната ера постепенно се изместват от растящ обществен интерес към нацистите. Хайдеман бил ангажиран с материали за Третия райх: Аушвиц, избягали военнопрестъпници и възпоменанията на вдовицата на Райнхард Хайдрих.

„Рутинната дейност на Хайдеман беше, общо взето, извън кръга на всекидневните ми грижи — заявил пред полицията Нанен през 1983 година. — Имах впечатлението, че той е компетентен изследовател. Не ми бяха известни никакви грешки в работата му.“

У този необикновено сериозен млад човек, с бледо лице и напрегнато изражение, имало нещо, което напомняло на Нанен за свещеник, току-що завършил семинария.

След 1961 година Хайдеман работил в чужбина като военен фотокореспондент. Бил очевидец на бойните действия в Конго, Биафра, Гвинея Бисау, Мозамбик, Ирак, Йордания, Израел, Уганда, Бейрут и Оман. През 1965 година спечелил международна журналистическа награда в Хага за най-добър фоторепортаж на годината: материал за белите наемници в Конго. Той работел често в съдружие с Рандолф Брауман, репортер на „Щерн“ за „школата по мъжество“, известен сред колегите си в Хамбург като конгоанският Ранди.

„И двамата обичахме репортажите за войната, обичахме живота и опасностите извън Европа“ — спомня си Брауман.

В 1970 година двамата отразили гражданската война в Йордания през така наречения „черен септември“ и насмалко не загинали, когато се опитали да притичат от един йордански танк към кола на германското посолство, паркирана наблизо от Хайдеман. Дори Брауман бил впечатлен от изключителното хладнокръвие на фотографа под куршумите:

Изскочихме от танка и бяхме посрещнати веднага от огън срещу нас от къща на неколкостотин метра разстояние. Хвърлих се на земята, но Хайдеман спокойно доближи колата, обсипвана от дъжд от куршуми, и ми извика оттам: „Ранди! Ела тук! Това е просто късмет!“

Брауман бил смаян от невероятното присъствие на духа, проявено от Хайдеман. „Той не изпитваше абсолютно никакъв страх.“

Като се завърнал в Хамбург, Хайдеман се опитал да изпита и тук вълнението си от приключенията в чужбина. Брауман твърди:

Той колекционираше военни игри и оловни войници. В мазето на дома си беше разпрострял големи панорамни бойни полета с пехота и танкове, редици сапьори, ракетни бункери, самолети-изтребители — недоумявам как бе намерил толкова свободно време да изгради тази голяма инсталация. Имаше навика да купува в цял свят такива играчки. Притежаваше каталози от Ню Йорк, Лондон, Париж и Хонконг.

Посетителите в къщата на Хайдеман били отвеждани в мазето от домакина им, за да видят миниатюрното бойно поле. А после, отново горе, ако те изглеждали унили, Хайдеман им показвал сувенирите си от пътешествията в чужбина.

През 60-те години (спомня си Брауман) той разполагаше с всичко, което бе успял да събере за конгоанските метежници. Имаше магнетофонни записи, бележки, снимки. Тъй като знаех достатъчно много за тях, беше ми много интересно, когато пускаше тези записи за мен. Стрелбата звучеше отчетливо на тях. Наричаше записаните гласове „Разговори под огъня“. Някои от гостите — в това число и тогавашната му съпруга Барбара — намираха всичко това за идиотско. Аз бях единственият от неговите приятели, който знаеше какво е да си пробиваш път с кола през джунглата подир тези метежнически конвои.

И двамата копнеехме безспир да се измъкнем от Европа.

Податливата на натрапчиви идеи природа на Хайдеман оказвала въздействие и върху личните му връзки. За пръв път се оженил на двадесет и три години през 1954-та и имал син. Една година по-късно се развел със съпругата си. В 1960-а година се оженил повторно за нея и им се родила дъщеря. Но през 1965 бракът им окончателно се провалил. Получил отново развод, през 1966 година Хайдеман се оженил за втората си жена Барбара. Връзката траяла пет години, докато на Барбара ужасно ѝ дотегнали неговите сбирки, неговите разкази и честите му отсъствия в чужбина. Разделили се в 1971 година.

Като журналист Хайдеман бил странна амалгама на сила и слабост. Като проучвател той бил неуморим, стремял се стръвно към документи и интервюта с неимоверна настойчивост, която му спечелила прозвището „Der Spürhund“ — Хрътката. Подходът му бил безкритичен и непряк. Ласкател, инсинуирал и често бил възнаграждаван с онзи вид доверие, недостъпен дори при най-агресивно поведение. Но тенденцията да се потопи в мненията на другите била главният недостатък на Хайдеман. Той бил толкова натрапчив събирач на информация, че никога не знаел кога да спре и въпреки че се стремял да бъде нещо повече от фотограф и проучвател, не успявал да стане един от най-големите автори на „Щерн“. Липсвал му усет за перспектива. Неизменно редакторът завършвал с молба към него да получи неговите класьори с папки и копия на материалите. Друг трябвало да прехвърли цяла планина информация, за да напише това, което му е нужно. Както свидетелствува анкетата на „Щерн“ от 1983 година, „той фактически нито веднъж не написа сам дори един-единствен репортаж“.

През 1967 година Хайдеман бил ангажиран в едно изтощително проучване, за да се разкрие истинската самоличност на немския автор на трилъри Б. Травен. Дълго след като началните сведения на Хайдеман били публикувани в „Щерн“, той продължил проучванията си, с което вбесил редакторите в списанието, които искали от него да работи върху други замисли. Отишъл в Чикаго, Сан Франциско, Мексико и Норвегия. Обходил немските антикварни магазини, събирайки литература, свързана с Травен. „Снабдих се с всичко, до което успях да се добера“ — признава Хайдеман. Дори търпението на Конгоанският Ранди започнало да се изчерпва. „Хайдеман не говори за нищо друго, освен за Травен“ — оплаква се той по-късно. През 1972 година Хайдеман поискал от Брауман да му помогне, за да напише книга по събраната информация.

Той ми показа всичко, което беше събрал за Травен. Видях най-малко двайсет кръгови дипляна, пълни с материал. Казах му:

— Скъпи приятелю, ще ми се наложи да чета това половин година, преди да пристъпя към самото писане.

Неразубеден, Хайдеман бил потопен почти цяло десетилетие в случая „Травен“. Когато най-сетне приключил, той имал на разположение седемдесет папки с информация. Бил вече убеден, че писателят е незаконороден син на кайзер Вилхелм II. За доказателство показал на Брауман две снимки: едната на човек, когото той смятал за Травен, а другата — за първородния син на кайзера.

— Не си ли приличат? — попитал Хайдеман.

Брауман не бил впечатлен.

„Мислех, че историята е много по-неправдоподобна — твърди той. — За Хайдеман беше типично да вярва в крайно налудничави и невероятни неща.“

Брауман смятал, че е също „налудничаво“ Хайдеман, като страда от недостиг на пари и не разбира нищо от кораби, да се зароби с дългове, но да купи яхтата на Херман Гьоринг. Но понеже той познавал твърде добре този неспокоен, стеснителен и податлив на натрапчиви идеи човек, никак не се изненадал от това, което се случило впоследствие.

„Знаех, че след фазата с наемниците и фазата с Травен ще дойде ред на нова фаза за Хайдеман: нацистката фаза“ — казва Брауман.

Към 1974 година „Карин II“ най-после била вече водонепропусклива. Изкарали я от сухия док и я закотвили в една хамбургска марина[3].

Аксел Томсен си спомня:

„Извършени бяха само най-необходимите ремонти, защото хер Хайдеман бе възпиран от високата цена на поправките. Той каза, че по-нататъшната работа ще се окаже твърде скъпа.“

Когато обновяването на яхтата било временно прекратено поради липса на средства, Хайдеман се заловил да изследва историята ѝ. Установил контакт в Мюнхен с дъщерята на Гьоринг Еда. Тя била около тридесет и пет годишна, привлекателна, неомъжена и изпълнена с предани чувства към паметта на баща си. По думите на негови колеги Хайдеман бил имал винаги забележителни успехи с жените. Очевидно Еда също е открила нещо привлекателно във високия, леко възпълен журналист с тих говор, който слушал така внимателно нейните разкази за баща ѝ. Наскоро след първата им среща, когато Хайдеман я посетил, за да ѝ покаже снимките на „Карин II“, двамата започнали любов.

Бавно, неусетно, поради собствеността си върху яхтата и отношенията си с Еда Хайдеман бил въведен в кръг на бивши нацисти. Един репортер от „Щерн“ — Йохен фон Ланг — го запознал с бившия генерал от СС Вилхелм Монке, последния командир на германския гарнизон, защищаващ Райхсканцлерството. Шестдесет и три годишният генерал живеел тихо след освобождаването му от съветски плен в 1955 година. Той дори отказал да присъствува на срещите на „СС Лайбщандарте Адолф Хитлер“, охраната на фюрера, на която той бил член-основател. Една от причините за „ниско снишилия се“ Монке била, че британците не били оттеглили обвинението си в крупни военни престъпления срещу него, твърдейки, че той е отговорен за разстрела на военнопленници в Дюнкерк. Белокосият и с грубовати черти Монке, все още пъргав и здрав, имал вид на човек, току-що излязъл от холивудски филм за войната. „Хер Фон Ланг — заявил Монке — ме заведе на яхтата, където сред другите гости срещнах Еда Гьоринг.“ Той и Хайдеман установили според него „много приятелска връзка“ и скоро започнали да се обръщат един към друг на по-интимното „ти“.

По същото време Хайдеман се сближил и с друг есесовски генерал, представен му от Йохен фон Ланг: Карл Волф, един от най-старшите нацистки офицери, останали живи след войната. Волф бил бивш офицер за свръзка на Химлер с Хитлер. Той бил достатъчно близък със СС райхсфюрера Химлер, който го назовавал с галеното му име — Волфхен, — а и Хайдеман по-късно възприел това нежно обръщение към него. През 1941 година в Минск Химлер за пръв път дръзнал да застане до изкопания масов гроб, за да наблюдава как неговите войски от СС избиват сто голи мъже и жени; тогава Волф го задържал да не падне, когато, изглежда, на Химлер му прилошало, и го заставил да продължи да наблюдава екзекуцията. Волф бил дълбоко замесен в така нареченото „окончателно решение.“ Като военен нацистки губернатор в Италия, той, както се твърди, изпратил най-малко 300 000 евреи в лагера на смъртта Треблинка. Бил също обвинен, че е издавал заповеди за ликвидирането на партизани и евреи в Съветския съюз. Волф спасил врата си от бесилката благодарение на това, че водил тайни преговори с Алан Дълес за капитулацията на германските войски на американците в Италия. През 1946 година го осъдили на четири години тежък труд, но останал само седмица в затвора. През 50-те години Волф станал успешен рекламен агент в Кьолн. Но в 1962 година бил отново арестуван. Били възникнали нови доказателства срещу него, включително и едно писмо от 1941 година, в което той изразявал голямото си задоволство от новината, че всеки ден през последните две седмици е изпращана влакова композиция с по 5000 представители на „подбраните“ за Треблинка. Обвинили го в съучастничество в масово убийство и го пратили в затвора, но през 1971 година предвид на „иначе безукорния си живот“ той бил освободен. Когато Хайдеман се запознал с него, Волф бил седемдесет и четири годишен: очарователен, енергичен и непокаял се.

Хайдеман започнал да дава редовно соарета за Третия райх на борда на „Карин II“. Канел по около дузина приятели и бивши нацисти, а като почетни гости присъствували Волф и Монке.

„Организирахме на яхтата дълги вечерни пиршества — спомня си Хайдеман — с различни хора, изразяващи доста различни мнения в разговора помежду си. Винаги съм бил страстен читател на трилъри, изведнъж сам заживях като в трилър.“ Започнал да поглъща жадно книгите за Третия райх.

„Исках и аз да участвувам в разговора, не само да седя и пия уиски.“

Единственият проблем за Хайдеман били продължаващите разходи за яхтата. Дълговете се трупали от момента на купуването на яхтата и тя се оказала „бездънна яма за пари“. С надежда да се справи успешно с този проблем той решил през 1976 година да потърси помощ от Хенри Нанен.

В същата тази 1976 година списание „Щерн“ било много различно от онова, в което постъпил Хайдеман през 50-те години. С настъпването на сексуалната революция през 60-те години то започнало да прошарва страниците си с лъскави снимки на голи тела. Следвайки възхода на политиката на протеста, линията на „Щерн“ направила завой наляво с остри статии в подкрепа на студентските вълнения, за войната във Виетнам и коварството на съюза НАТО. Финансовата мощ на списанието била отражение на мощта на западногерманската икономика. То извличало огромни доходи от поместваните реклами и редовно издавало броеве, достигащи до 300 страници. Винаги в крак с най-новата мода, с тираж, възлизащ на над 1,5 милиона екземпляра, то лесно намирало по-добър пласмент от този на главните си конкуренти. Издателят на „Щерн“ Хенри Нанен привел списанието в синхрон със собствения си образ: преуспяващо, издуто, лъскаво и претенциозно.

В 1976 година този „хибрид от пари и журналистика“, както го нарече един от неговите сътрудници левичари, бил на шестдесет и три години. Не е членувал никога в нацистката партия, но имал минало, което не се съчетавало добре със сегашното му положение на доставчик на радикален шик. Появил се във филма на Лени Рифенщал за олимпиадата в Берлин през 1936 година като спортен коментатор. Пишел статии, възхваляващи Хитлер, в „Kunst dem Volk“ („Изкуство за народа“), нацистко списание. През войната работил в отдела за военна пропаганда. Под негово ръководство „Щерн“ давало обширно място на темите за Третия райх и някои съзирали двойствено отношение във възхищението му от нацисткия период.

„То беше подсъзнателна проява — обяснява Манфред Бисингер, привърженик на левицата и заместник на Нанен по онова време. — Колкото по-малко лошо се окаже нацисткото минало за Нанен, толкова по-малко лоша ще се окаже и ролята му в него.“

Той бил силна личност и Хайдеман благоговеел пред него: според Брауман Хайдеман се вслушвал във всяка дума на великия си работодател Нанен.

Хайдеман досадно настоявал пред Нанен той да посети „Карин II“ — това продължило с месеци. През лятото на 1976 година Нанен най-сетне се съгласил. Той бил по собствените му думи „изненадан и очарован“ от това, което видял. Хайдеман бил превърнал яхтата в нещо като светилище на първия ѝ собственик. Сервизът за храна на Гьоринг бил изложен на видно място, както чашите за чай и бокалите за алкохол. На масата стоял пепелникът на Гьоринг, а в шкафа — неговата униформа. Калъфките на възглавниците били ушити от банския халат на Гьоринг. Като изхождал от стари снимки, Хайдеман дори се опитал да изпълни книжните лавици със същите книги, които Гьоринг е държал тук. Повечето от тези паметни вещи били дадени на Хайдеман от Еда Гьоринг; останалите били придобити от търговци на нацистки вещи. Хайдеман показал на Нанен един албум, пълен със снимки и изрезки от вестници, посветени на яхтата, включително и снимка на принцеса Маргарет по време на пътуване до Бал.

„Там имаше всичко — твърди по-късно Нанен. — Снимките не бяха придобити от един-единствен източник. Не можеха и да бъдат фалшиви. Той лично беше събрал всичко това. Смятам извършеното от Хайдеман за невероятно журналистическо дело.“

Довел работодателя си до това отзивчиво настроение, Хайдеман изложил накратко плана си. Нанен си спомня:

Хайдеман ми каза, че се нуждае от заем в размер на 60 000 марки, иначе щял да изпадне в големи затруднения. Трябвало да плати лихвата по заема от 300 000 марки, сключен, за да се заплати обновяването на Гьоринговата яхта. Нужни били средства и за монтирането на нов двигател на яхтата.

Хайдеман предложил да напише книга за „Щерн“, основаваща се на разговорите, които е водил с Монке, Волф и други видни нацисти. Казал на Нанен, че вече е започнал да записва на магнетофон някои от спомените на тези хора, а имал интересен материал и за одеската мрежа, предполагаемия канал за бягство на нацистите в Южна Америка.

„Тъй като Хайдеман бе вече направил репортаж за «Щерн» на тази тема — твърди Нанен, — аз се съгласих.“

На 12 октомври 1976 година Хайдеман сключил договор с основната компания на „Щерн“ — голямата издателска къща в Хамбург „Грунер и Яр“. Започнал да пише книга с работно заглавие „Bord Gespräche“ („Разговори на палубата“) и подзаглавие „Личности от историческата среща на бившата яхта на Гьоринг Карин II“. Договорът бил необикновено щедър към Хайдеман. Веднага му изплатили в аванс цялата сума от 60 000 марки и не се посочвала никаква дата за представянето на ръкописа, а липсвало и задължение той да върне сумата, ако не успее да напише книгата. Единственото задължение било Хайдеман да поддържа „Карин II“ в задоволително състояние. Договорът бил подписан за „Грунер и Яр“ от Хенри Нанен, както и от мениджъра на компанията Манфред Фишер.

Получил официалната благословия и финансова подкрепа на работодателите си, Хайдеман навлязъл сериозно и задълбочено в света на старите нацисти.

[1] Превод на Александър Шурбанов. — Б.пр. ↑

[2] Акърът е равен на 0,405 ха. — Б.пр. ↑

[3] Пристанищен басейн със специално изградени места за акостиране. — Б.пр. ↑

ПЕТА ГЛАВА

Докато Хайдеман поднасял уиски и настройвал магнетофона си на палубата на „Карин II“, друг журналист също издирвал оцелелите от Третия райх. На сто и петдесет мили югоизточно от Хамбург в своя офис в Западен Берлин Джеймс П. О’Донъл, шеф на бюро на списание „Нюзуик“, си бил създал картотека, обхващаща повече от 250 души, които са били с Хитлер през последните му дни в бункера. Издирванията му щели да имат важни последствия за Хайдеман.

О’Донъл се появил за пръв път в Берлин като командирован там през юли 1945 година, за да посети бункера на фюрера. Той запомнил за цял живот тези четиридесет и пет минути, прекарани под земята — вонята на задръстените тоалетни, чиито оттоци били наводнили тесния коридор, опушените стени, стаичките, осеяни със счупени стъкла и окървавени превръзки.

„Адолф Хитлер — писа той — породи у мен, а и у много други, надявам се, странно чувство на очарование.“

О’Донъл решил да напише книга, разширен вариант на „Последните дни на Хитлер“, който описва какво се е случило в бункера. Между 1972 и 1976 година, като действувал извън Берлин, той посетил десетки очевидци, „кръстосвайки старите аутобани на Хитлер и навъртявайки над 60 000 мили“.

Подобно на Хайдеман, О’Донъл изпитвал все по-голямо възхищение от характерите на хората, които откривал. Тридесет години след края на войната мнозина от приближените на Хитлер продължавали да поддържат редовни връзки помежду си. Разменяли си клюки, принадлежали към различни клики, отношенията им все още се отличавали с предишната лоялност и омраза, изковани по време на апогея на Третия райх. Веднъж, когато той интервюирал Алберт Шпер в дома му в Хайделберг, пощальонът връчил на Шпер пратка, която се оказала автографиран екземпляр от неговата книга „Третият райх, видян отвътре“. Шпер бил изпратил този екземпляр на Криста Шрьодер, любимката му сред секретарките на Хитлер, която не бил виждал от арестуването си и попадането си в затвора през 1945 година. Тя му връщала книгата с кратка бележка, в която се казвало, че съжалява, но се налага да му върне книгата, защото „така ѝ е наредено“.

— Кой има властта да издава такива нареждания? — попитал О’Донъл.

— Пазителите на пламъка — отвърнал Шпер.

Това били адютанти, ординарци, шофьори и секретарки, които съставлявали тесния кръг на Хитлер и които обикновено наричали себе си „планинци“ (die von dem Berd) в памет на предвоенните дни, прекарани в Берхтесгаден. Някогашен любимец на Хитлер, сега Шпер бил презиран заради „предателството си“, извършено към фюрера на Нюрнбергския процес. Шпер също ги презирал и ги наричал „шофьореска“.

Това била групата, в която О’Донъл, а по-късно и Хайдеман успял да проникне: адютантите Ото Гюнше и Рихард Шулце-Косенс; пилотът Ханс Баур; камериерът Хайнц Линге; шофьорът Ерих Кемпка; и най-вече секретарките, които показвали фанатична преданост към техния мъртъв шеф. За тях той продължавал да бъде „Дер Шеф“, Босът. Най-възрастната от тях, Йохана Волф, била привлечена на работа при Хитлер от Рудолф Хес през 1924 година и останала негова главна лична секретарка в продължение на повече от двадесет години. „Щерн“ се прославил с това, че ѝ предложил 500 000 щатски долара за нейните мемоари. Тя отказала да приеме сумата.

„Отдавна съм усвоила правилото — казала тя на О’Донъл, — че първо и последно задължение на всяка доверена секретарка е да остане докрай доверена.“

Никоя от четирите главни секретарки на Хитлер не се омъжила след войната, никоя не разполагала с достатъчно средства. Когато най-после О’Донъл успял да склони Герда Кристиан да се срещне с него в дома на един посредник през 1975 година, тя работела като секретарка в дортмундска банка. От всички Пазители на пламъка тя била най-фанатичната.

„Не вършете нищо, което би могло да разочарова фюрера“ — повтаряла тя на колежките си.

Развела се със съпруга си, генерал от Луфтвафе, през 1946 година и също като другите секретарки предпочела да остане самотна. Веднъж О’Донъл я попитал за причината.

— Би ли могла някоя от нас да се омъжи повторно — отговорила тя, — след като е познавала мъж като Адолф Хитлер?

През есента на 1972 година О’Донъл за пръв път чул историята за злополучната мисия на сержант Арнт с десетте метални сандъка, изнесени от Берлин. От Хайнц Линге получил адреса на Рохус Миш, оператора на командното табло в бункера. Миш, навлязъл в 50-те си години, се оказал собственик на магазин за бои и лакове, на по-малко от миля разстояние от офиса на О’Донъл в Берлин. Миш разказал с удоволствие, за живота си през войната. Интервюто започнало в магазина му и продължило по време на последвалата разходка из града. От едно удобно за наблюдение място на „Потсдамер плац“, където поспрели, те отправили поглед към Източния сектор, към тревистата могила в сянката на Берлинската стена, която била единствената останка от бункера на Хитлер. Когато седнали в офиса на О’Донъл, било привечер и едва тогава Миш споменал за натоварването на сандъците на камионетката и описал как Арнт заминал от Берлин.

В моя офис (спомня си О’Донъл) аз от години използувам моето стандартно офицерско сандъче от армията на Съединените щати, където събирам стари броеве от европейските издания на „Тайм“ и „Нюзуик“. Миш го забеляза и за да опише немските сандъци, посочи моето сандъче: „Нещо подобно, само че по-евтино и с дървени ребра.“ За да се повдигне от пода сандъчето и така да се определи теглото му, бе нужна значителна сила: двамата с Миш едва успяхме да го повдигнем на три фута, за да си представим операцията по товаренето през 1945 година.

Като използувал това за грубо сравнение, О’Донъл установил, че Арнт е придружавал почти половин тон документи. Той решил да проследи историята по-нататък и няколко месеца по-късно отишъл с колата си до баварското село Хершинг, разположено край бреговете на езерото Амерзее, за да се види с Ханс Баур.

Баур се опитал да избяга от бункера на фюрера два дни след смъртта на Хитлер, но бил повален от картечен огън на русите. Улучен бил в крака и раната гноясала.

— Нямаше на разположение хирург — пише Баур впоследствие, — затова един германски военен лекар ми ампутира крака с джобно ножче.

О’Донъл видял пред себе си жилав и сприхав старец на седемдесет и седем години, който използувал дървения си крак като грижливо изработена сценична подпора и шумно почуквал по нея с пръстена си с печат или от време на време куцукал из стаята, за да изобрази някой драматичен момент. През 1945 година той бил откаран с камион за превоз на говеда в московския затвор „Лубянка“, където нощ след нощ, седмици наред, го разпитвали за последните часове на Хитлер. Принудили го да напише показанията си, но сетне му издърпали листата и ги скъсали пред очите му. Понякога бил сам в килията си; друг път русите вкарвали в нея други оцелели обитатели на бункера: командира на Хитлеровата есесовска охрана Ханс Ратенхубер, военноморския му аташе адмирал Фос, Ото Гюнше и Ханс Линге. Разпитите продължили три години и половина. В 1950-а го попитали дали е пилотирал Хитлеров полет за среща с Мусолини. Баур отговорил, че е вършил това четири пъти. Незабавно го обвинили, че е „взел участие в подготовката за война, защото на разговорите си Хитлер и Мусолини съставили престъпния си заговор за нападение срещу Съветския съюз“. Въпреки ужасените протести на Баур, че той „не носи по-голяма отговорност от някой машинист на влак“, бил осъден на двадесет и пет години лишаване от свобода в трудов лагер. Фактически прекарал десет години в съветски плен. В 1955 година бил освободен и наскоро сред това решил да напише мемоарите си. Те нямало да претендират за научна или историческа стойност, а — както казал на Тревър-Роупър наскоро след завръщането си на Запад — книга, която да се чете вечер до камината с лула в уста. Точно в тази книга, „Пилотът на Хитлер“, сред купищата анекдоти за приключенията си с Боса, Баур пръв описва реакцията на Хитлер при новината, че самолетът на Арнт е изчезнал.

Оригиналният ръкопис съдържал десет страници, посветени на операция „Сарай“, но издателите му ги елиминирали — те съкратили над две трети от хаотичните му спомени. Баур казал на О’Донъл, че е горял от нетърпение час по-скоро да изясни нещата около операция „Сарай“, тъй като близките на някои от загиналите в нея обвинявали, че тя е била зле планирана. Свързал се с регистрационната организация за гробовете на загиналите от Луфтвафе, откъдето му съобщили — както се оказало впоследствие погрешно, — че самолетът се е разбил в една гора в Бавария (а той всъщност катастрофирал на територията на бъдеща Източна Германия). Това било единственото, което знаел. Нямал представа какво е имал предвид Хитлер под думите „личен архив“ за „потомците“.

О’Донъл заключил, че пропадналите документи са били наистина от голямо значение за Хитлер, щом несъмнената им загуба го е разстроила така дълбоко.

От есента на 1942 година екип стенографи е записвал всяка дума, изричана на военните съвети в главната квартира на фюрера. Тези дословни записи били събирани по настояване на Хитлер като средство за доказване на стратегическия му гений и некомпетентността на неговите генерали.

„Искам веднъж завинаги да обвържа всички с отговорност за събитията“ — обяснил той на един от стенографите. И ако наистина е съществувал комплект записи, които Хитлер с възнамерявал да послужат „като завет за потомството“, това са били тъкмо тези записи. Навремето той заявил, че думите му трябва „да бъдат записвани за бъдещите исторически изследвания“.

Една от секретарките на Хитлер, Криста Шрьодер, казала на О’Донъл, че според нея точно тези записи са се намирали на борда на разбилия се самолет. Елзе Крюгер, бивша секретарка на Мартин Борман, е съгласна с нея. Тя отхвърлила началната теория на О’Донъл, че пропадналите документи са били навярно липсващите бележки на „Беседите на Хитлер по време на храна“ от 1943 до 1944 година; за тях отговарял Борман и те трябвало да се търсят в неговия архив, а не в архива на Хитлер.

На този етап, в 1975 година, когато идеята за финала на книгата на О’Донъл възникнала в главата му, той решил, че е проникнал максимално дълбоко в описваните събития. Доволен бил, че е успял да отрази сполучливо един скромен исторически момент: пръв установил връзката между разказа на Баур за реакцията на Хитлер при вестта за загубата на самолета с Арнт на борда и описанието на Миш за евакуирането на десетте тежки сандъка. За да завърши повествованието си и се предпази от непредвидени обстоятелства, той приключил епизода със следния дразнещ последен пасаж:

Както е добре известно на всички репортери, които отразяват произшествия, документите имат странната способност да оцеляват след катастрофи, докато хората намират смъртта си, опечени в пламъците. Когато дори металът се топи, една книга или бележник не изгаря лесно, особено когато са солидно затворени в контейнер, без достъп на кислород. Ако хартията е в голямо количество, тя в повечето случаи обгаря само по краищата си… Оттук следва натрапчивата мисъл, че някой баварски плевник, кокошарник или дори кочина може да се херметизира и изолира, за да побере милиони думи от непубликуваните и неизличими думи на фюрера, измъкнати като плячка призори от един горящ германски транспортен самолет.

Книгата на О’Донъл била издадена в Германия под заглавие „Ди Катакомбе“ през 1976 година. Наскоро след това генерал Монке, един от главните ѝ герои, подарил на Хайдеман екземпляр от нея.

ШЕСТА ГЛАВА

О’Донъл знаел, че „Щерн“ проявява все по-нарастващ интерес към оцелелите Хитлерови придворни.

„През годините, когато бродех по пътищата и разговарях с «планинците», най-вече след 1975 година, «Щерн» установи контакти с най-малко десетина бивши Хитлерови васали и ги поощряваше, както твърди и Хайнц Линге, да напишат на хартия нещичко, каквото и да е“.

Линге, който живеел в Хамбург, си спомня един случай, когато той заедно с Волф, Монке, Хана Райч (прочутата нацистка пилотка-изпитателка) и „неколцина други“ бил на борда на „Карин II“ на еднодневно пътуване до остров Зилт в Северно море. Линге описва яхтата като „един вид сантиментална стръв за всички нас, старите Хитлерови съратници“. По време на дългото двеста мили пътешествие Хайдеман „между гощавките с шампанско и хайвер“ се опитвал да примами гостите си да диктуват спомените си на запис на неговия магнетофон. Резултатите били отчайващи: нищо чудно, отбелязва Линге, „при толкова шампанско, което се лееше в изобилие“.

Екскурзията до Зилт, за нещастие на Хайдеман, била твърде типична. Щъкащите насам-натам по палубата пияни бивши нацисти били доволни от гостоприемството му, но практическата полза от това била съвсем малка за него. Към 1978 година започнало да става ясно, че 60-те хиляди марки на Хенри Нанен, дадени за яхтата на Хайдеман и неговите „Разговори на палубата“, не си оправдавали разноските. Около това време Ерих Куби, един от опитните автори на материали в „Щерн“, обединил усилията си с Хайдеман, за да установи какви са били връзките на нацистите с Мусолини. На „Карин II“ била определена ролята на средство, което ще отключи мемоарите на участниците. Майорът от СС Ойген Долман, бивш старши офицер от германското разузнаване в Рим, бил сред примамените на борда. Куби написал в бордовата книга на посетителите на яхтата, че „по това спокойно и тихо море — ако някой може да си позволи да опише така река Елба — в компанията на генерал Волф ние възкресихме за нов живот Третия райх“. Но въпреки мелодраматичното описание на Куби тези сбирки доказали своята голяма безполезност.

Изследователската практика на Хайдеман (споделя Куби) се състоеше във включване на магнетофона и оставянето му да работи колкото може по-дълго, за да не се намесва журналистът в разговорите с насочващи въпроси… По време на общата ни работа Хайдеман ми предоставяше от време на време в писмен вид текстовете на магнетофонните му записи. Мисля, че те обхващаха около петстотин страници. Но той не филтрираше информацията. Просто записваше всичко дума по дума и повечето от материала не съдържаше никакви въпроси.

„До това време — твърди Куби — аз нямах конкретно основание да смятам, че Хайдеман е с пронацистки убеждения. Но при съвместната ни работа върху проекта това мое мнение беше разклатено.“

Куби разбрал, че неговият колега вече е лишен от всякаква „критична перспектива“ във взаимоотношенията си с бившите нацисти: той започнал да се уеднаквява с тях. Като съчетаем отделните прояви на Хайдеман от този момент нататък, пред нас изпъква човек, който бавно затъва в блато от натрапчиви мисли и фантазии за Третия райх.

Хайдеман се оженил за третата си съпруга на четвърта брачна церемония през май 1979 година, новата му жена не била Еда Гьоринг, с която се разделил няколко години преди това, а една от нейните приятелки. Джина Хайдеман била представена на бъдещия си съпруг в началото на 70-те години. Тя била бивша au pair girl[1] и самолетна стюардеса, висока и елегантна, с дълги руси коси. Когато започнала любовната ѝ връзка с Хайдеман, тя била още омъжена за първия си съпруг и имала две деца, дъщери на деветнадесет и шестнадесет години. Споделяла интереса на Хайдеман към нацистите и прекарала много щастливи часове на борда на „Карин II“. Двамата свидетели на бракосъчетанието не били Йозеф и Хайке Фридман — най-близките приятели на Джина и семейството, което я запознало с Герд, а генералите от СС Волф и Монке.

„Попитахме семейство Фридман дали ще има нещо против този наш избор — обяснява Джина в «Сънди таймс» в 1983 година. Защото те са евреи. Йохи каза: «Не, напротив», смятал, че ще бъде интересно. И то наистина беше интересно. На всички им беше много интересно да разговарят помежду си.“

Но не всички гости на младоженците Хайдеман били така безразлични по този повод.

„Жена ми и аз присъствувахме на сватбената церемония — спомня си Рандолф Брауман — и аз казах на Герд: Не отиваш ли твърде далеч? Взел си за свидетели есесовци?“ — „Това е просто тактика — отвърна Хайдеман. — Тези хора са ми нужни, за да се добера до бившите нацисти в Южна Америка.“

Хайдеман не изгубил време при използуването на контактите си. На 14 юни 1979 година той и Джина потеглили на сватбено пътешествие — придружавани от генерал Волф. Целта била Южна Америка, където тримата прекарали девет седмици в издирване на бегълци от Третия райх. Блясъкът на името на Волф бил гаранция за достъпа на семейство Хайдеман до някои от най-известните нацистки бегълци. Групата посетила Аржентина, Чили, Парагвай, Боливия и Бразилия. Срещнала се с няколко висши есесовски офицери, служили в Италия. В Чили тримата се срещнали с Валтер Рауф, бивш подчинен на Волф, който навремето отговарял за мобилните „газови фургони“, предшественици на газовите камери. Издирвали го в Западна Германия за унищожаването на 97 000 евреи, предимно жени и деца. В Ла Пас, столицата на Боливия, Волф уредил среща с Клаус Барби, „Палачът на Лион“, търсен от французите за мъчения, убийства и участие в „Окончателното решение“. Барби дал на Хайдеман дълго интервю и репортерът по-късно споменава за „приятелството си“ с военнопрестъпника.

„Целта на пътешествието беше да се издирят Менгеле и Борман — казва пред полицията Волф през 1983 година — или поне да се попадне на следите им.“

Йозеф Менгеле, прочутият главен лекар на Аушвиц, се бил удавил в морето при Сао Пауло — това станало известно по-късно — само четири месеца, преди Хайдеман да започне да го търси; следата му, твърди Хайдеман, била „изстинала“. Но издирването на Мартин Борман било по-различно. От лятото на 1979 година Хайдеман бил убеден, че Борман е жив.

Такава увереност не била лишена от прецедент. Към 1972 година шестнадесет различни мартинбормановци били арестувани в Южна Америка: един от тях бил например Рол Зоненбург, четиридесет и три годишен свещеник, задържан през 1966 година от бразилската полиция в един манастир близо до Ресифе; друг — Хуан Фалеро, странствуващ мексикански дърводелец, който не бил чувал никога нищо за Борман, арестуван в Гватемала през 1967 година; пет години по-късно възникнал случаят със седемдесетгодишния плантатор на юта и банани Йохан Хартман, който бил извлечен от бараката си в далечно индианско село в Колумбия. Фотографирали го, взели му отпечатъци от пръстите и обявили на света, че това е бившият секретар на Хитлер. Всички мними бормановци били намерени за невинни и впоследствие освободени, но спекулацията, че Борман е оцелял, останала в сила.

„Вярвам, че Мартин Борман е жив и се чувствува добре — писа Стюарт Стивън, задграничен редактор на «Дейли експрес» през март 1972 година. — Неговата история ще бъде несъмнено най-обаятелната от всички.“

Осем месеца по-късно Стивън започнал сътрудничество с американския писател Ладишлаш Фараго за „Неповторими събития в света“, публикувани в пет части в нюйоркския „Дейли нюз“ и в лондонския „Експрес“. Според двата вестника Борман живеел като богат бизнесмен в Аржентина. Тази голяма „сага за полицейско преследване“, както се изразили те, била придружена от „уловена“ снимка на „аржентински офицер от разузнаването“ визави със своята „жертва“ в граничния град Мендоса. Последвалото разследване установило, че снимката всъщност е направена пред едно кафене в центъра на Буенос Айрес и показва двама приятели по време на разговор. Този „Борман“ се оказал петдесет и четири годишният аржентински гимназиален учител Рудолфо Сири.

Журналистът, който направил най-много за дискредитиране на слуховете, че Борман с оцелял, бил Йохен фон Ланг — човекът, който запознал Хайдеман с Монке и Волф. В 1965 година фон Ланг публикувал изчерпателно изследване в „Щерн“, в което се твърдяло като заключение, че Борман е загинал по време на бягството си от фюрербункера на 2 май 1945 година. Списание „Щерн“ твърдо вярвало в заключението на фон Ланг и наело булдозер и екип работници, за да копаят и намерят тленните останки на Борман на берлинската улица „Инвалиденщрасе“. Не открили обаче нищо. Но седем години по-късно, в една снежна сутрин през декември 1972 година, работници, които копаели на една строителна площадка на няколко ярда от мястото на разкопките, организирано от „Щерн“, изровили два скелета. Идентифицирани по данните на зъбната регистрация, се оказало, че единият скелет е на последния лекар на Хитлер Лудвиг Щумпфегер, а другият — на Мартин Борман.

Това доказателство задоволило мнозина. Западногерманската държавна прокуратура, която издирвала Борман от 1945 година, прекратила търсенето му. Хю Тревър-Роупър, който смятал въпроса за оцеляването на Борман за „открит“ в продължеше на двадесет и пет години, решил, че сега този въпрос може да се смята за „закрит“.

Естествено Ладишлаш Фараго не бил съгласен. През 1974 година той издал книга — „Последиците“. Тя претендирала да съдържа нови доказателства, че Борман е още жив. Цветистият белетристичен стил на Фараго не могъл да повиши доверието към правдивостта на книгата. („Като се обърна към Хугети, той каза: Мисля, че този господин се нуждае от пикана. Дитер изтръпна. Той знаеше какво означава думата «пикана» — ужасен инструмент за мъчения…“) Богатото въображение на Фараго достига апогея си в личния му сблъсък с „Борман“ в една болница на женски манастир, обслужвана от монахини, принадлежащи към Ордена на изкуплението, „някъде в Южна Боливия“:

Видях един дребен старец в голямо легло, застлано с наскоро изпрани чаршафи, облегнал глава на три големи пухени възглавници, който ме гледаше с блуждаещи очи и си бъбреше нещо неразбрано, като само веднъж повиши глас, и то за да ни изгони грубо от стаята.

— По дяволите — изруга той не само с наблягане на двете думи, но и с енергичност, която ме удиви, — не виждате ли, че съм възрастен човек? Защо не ме оставите да умра в покой?

За това свое произведение Фараго получи в аванс от американските си издатели „Саймън и Шустър“ над 100 000 долара.

Подобно на Фараго и Хайдеман вярвал, че Борман е оцелял. По-късно той заявил, че е получил информация в този смисъл от Клаус Барби. Когато се завърнал в Германия след медения си месец, на 30 август, той казал на Брауман, че „сега е по-сигурен от всеки друг път, че Борман е жив: съществуват редица признаци за това“. Показал на Ерих Куби сбирка фотоснимки в размер дванадесет на десет инча, които бил донесъл от Южна Америка.

— Те включваха няколко предполагаеми снимки на Борман — спомня си Куби. — Хайдеман каза, че не ги е правил той, а са му дадени от други.

Както преди, в случая със снимките на сина на кайзера шест години по-рано, тези фотографии очаровали Хайдеман. С часове се взирал в тях, изучавал старателно профила и формата на ушите на заснетия човек.

— Той беше убеден — твърди Куби.

Работодателите му от „Щерн“ обаче били по-малко впечатлени. Преди да замине, Хайдеман ги убедил да му платят пътешествието. Разноските — без тези за самолетните билети — възлизали на 27 000 марки. Но шефовете му отново се убедили, че могат да представят в списанието твърде малко неща от насъбрания материал, като се има предвид сумата, която са му дали.

„След завръщането на Хайдеман от Южна Америка — отбелязва «Щерн репорт», — въпреки че той донесе маса магнетофонни записи и презаписи, никой от тях не се оказа достатъчно подходящ за отразяване в списанието.“

Този провал, съчетан с високата цена на южноамериканската му експедиция, внесъл елемент „на риск“ в служебното положение на Хайдеман — за пръв път в период от близо двадесет и пет години. Той реагирал на това, като разпространил слухове, че обмисля предложения за постъпване на работа в „Бунте“ и „Квик“, съперници на „Щерн“.

Голямата наивност на Хайдеман, неговата почти екзалтирана страст да вярва в това, което му се каже, се проявила най-отявлено през 1979 година. По това време възникнал случая със снимката на „Борман“; възникнал и случаят с кореспонденцията между Чърчил и Мусолини.

Докато работил с Куби, Хайдеман си създал връзки с бивш есесовски офицер на име Франц Шпьоглер. Този Шпьоглер бил на времето един от германските адютанти на Мусолини; той твърдял, че има достъп до хиляди страници преписи на телефонните разговори на Мусолини с любовницата му Клара Петачи. Похвалил се, че може да осигури и сензационната кореспонденция между Дучето и Уинстън Чърчил. Хайдеман изпаднал в силно вълнение.

— В продължение на година и половина — спомня си Куби — той не престана да преследва Шпьоглер, за да се докопа до тези документи.

На 17 февруари 1979 година Хайдеман се срещнал с Дейвид Ървинг, който се намирал в Хамбург, за да вземе участие в една телевизионна програма. Ървинг бил редактирал дневниците на помощника на Гьоринг, фелдмаршал Милх, и Хайдеман, верен на манията си да събере всичко, което има връзка с „Карин II“, поискал Ървинг да му даде копие от текста, отнасящ се до едно съвещание, състояло се на яхтата. После казал на Ървинг за кореспонденцията между Чърчил и Мусолини.

— Той знаеше — твърди Ървинг, — че пиша биография на Чърчил. — Искаше да ме използува, за да получи достъп до английските вестници, където да публикува тези писма до Мусолини.

Същата вечер Ървинг отбелязал в своя дневник разговора си с Хайдеман:

Той пазел в дома си няколко писма от У.Ч. до Мусолини, писани на английски и датирани до 1941 година /!/, в последното от които У.Ч. се оплаквал от прогерманското отношение на папата. С писмата си У.Ч. /към които Г.X. не притежава отговорите на Мусо/ се опитвал да отцепи Мусолини от Оста. Писмата били фотокопия на машинописни оригинали.

Ървинг бил заинтригуван и веднага след завръщането си в Лондон изпратил на Хайдеман писмо, в което потвърждавал интереса си към писмата на Чърчил до Мусолини, за които му било споменато. Девет месеца по-късно, в края на ноември 1979 година, Хайдеман позвънил на британския историк и го помолил да дойде колкото може по-скоро в Хамбург. На 2 декември Ървинг пристигнал в апартамента на Хайдеман.

Той /спомня си Ървинг/ ме въведе в кабинета си, който бе в съседство с всекидневната. По лавиците имаше между 50 и 70 големи папки с машинки за пристягане и освобождаване на листата. Отвори две-три от тях и ми посочи преписите, които е направил сам на разговорите с Карл Волф и други видни фигури на Третия райх. Някои от разговорите бяха се състояли в Южна Америка.

Той ми описа Карл Волф като човек, който му е отворил много врати. Мисля, че беше споменато името Менгеле.

Хайдеман извадил от една папка фотокопия на кореспонденцията между Мусолини и Чърчил, продължила почти шест години. Първото писмо, с дата 20 май 1939 година, било от Чърчил, който молел Мусолини да не подписва така наречения „Стоманен пакт“ с Хитлер. Последното писмо от Мусолини, писано през април 1945 година, било тайнствена молба до британския министър-председател да помни „предишните им споразумения“. В добавка към кореспонденцията, която държал в ръцете си, Хайдеман според една паметна бележка, написана от Ървинг наскоро след това, притежавал:

списък от две машинописни страници с извадки от неговите източници, отнасящи се до останалата част от предлаганата кореспонденция, с датите и резюметата на съответните писма. Те показвали дълбоко познаване на политиката на епохата, например през юли 1940 година /?/ Чърчил предложил на Мусолини ревизия на границата между Уганда и Кения в полза на Италия, ако Италия се оттегли от Оста; предлагал също сепаративен мир с Италия за сметка на Франция…

Ървинг се почувствувал за мига като наелектризиран. Пред него било доказателството за тайни преговори между водачите на две враждуващи нации. Ако това било достоверно, щяло да предизвика сензация.

За нещастие на Хайдеман, както Ървинг изтъкнал, след като разгледал внимателно писмата, те били явни фалшификати. В едно от тях, което претендирало да бъде ръкописно писмо на Чърчил до Мусолини, с дата 7 май 1940 година, имало четири улики, които сочели, че то е неистинско: шапката на печатната бланка била в средата, вместо да бъде отпечатана вдясно; в текста Чърчил намеквал, че в близките часове предстои да бъде назначен за министър-председател — което станало цели три дни по-късно и което на 7 май той едва ли можел да очаква; в писмото била сгрешена думата which, писана като wich, „типична правописна грешка, допускана от чужденците“, както правилно заключил Ървинг; и накрая самият почерк според Ървинг бил „в известна степен нееднакъв“.

Това било горчиво разочарование за Хайдеман. Куби твърди, че Шпьоглер поискал 65 000 марки за кореспонденцията и Хайдеман казал на Ървинг, че е ипотекирал една четвърт от „Карин II“, за да изплати исканата сума. Изгубил повече от година в усилия да си осигури тези документи, той сега видял как тяхната автентичност е унищожена само за един следобед. Когато Ървинг се завърнал в Лондон, той предал копие от писмото, носещо дата 7 май 1940 година, на Мартин Гилбърт, официалния фотограф на Чърчил, за мнение. На 17 декември Ървинг писал писмо на Хайдеман, в което го уведомил, че Мартин Гилбърт „категорично отхвърля възможността за автентичност… При никакви обстоятелства не давайте големи суми, ако не сте напълно убеден в автентичността на това, което ще купувате.“ Новината, че направо е пропилял парите си, дошла за Хайдеман в крайно неподходящ момент.

Въпреки 60 000-те марки, които получил от Нанен в 1976 година, финансовото положение на Хайдеман непрекъснато се влошавало. За да облекчи временно паричните си проблеми, на 9 май 1977 година той изтеглил двегодишен заем от Компания „Грунер и Яр“, регламентиран за служителите на Компанията. Получил 10 000 марки. Точно година по-късно, на 9 май 1978 година, той сключил заем за още 30 000 марки. Като прибавим този нов заем към стария и парите, които получил за „Разговори на палубата“, балансът си оставал рязко отрицателен и до момента Хайдеман дължал на работодателите си 94 960 марки: сума, която превишава значително заплата за една година.

През 1979-та, като не можел повече да сключва заеми, Хайдеман прибягнал до нова тактика за сдобиване с пари. На 23 май, въпреки че не успял да напише обещаните „Разговори на палубата“, той подписал нов договор с „Грунер и Яр“. Срещу още 30 000 марки, той се задължил да представи три книги: очерк за Мусолини, който щял да бъде написан съвместно с Ерих Куби; автобиографичен том с работно заглавие „Герд Хайдеман: моите африкански войни“; и книга, посветена на каналите за бягство на нацистите, „Износът на есесовци“.

Проблемът, както се доверил той на генерал Монке, били разходите за „Карин II“. Изкарвал по 9000 марки месечно, а само яхтата поглъщала по 6000. Отчаян, през юни 1978 година Хайдеман най-после решил, че ще трябва да я продаде. Публикувал обява в каталога на мюнхенските акционери „Херман“, специалисти по продажбата на паметни вещи от войната. Цената, която поискал, била 1,1 милиона марки. Яхтата останала непродадена. Последствията от този неуспех повели пряко Хайдеман към дневниците на Хитлер.

Монке намекнал на Хайдеман да се опита да се свърже с един негов познат, който би могъл да успее да му помогне за продажбата на яхтата: бивш младши член на СС. Живеел в град Аугсбург, недалеч от Мюнхен. Казвал се Якоб Тифенталер.

Тифенталер бил на петдесет и три години. Работел в местната въздушна база на САЩ, където отговарял за аудио-визуалното обучение. Разполагал с широка мрежа контакти със стари нацисти, сред които били Монке, Волф и Ханс Баур. Освен това бил тънък познавач на потайния свят на тези, които събирали паметни вещи от нацисткото минало, и се специализирал в придобиването на снимки от времето на Третия райх. В началото на 1979 година Хайдеман му позвънил по телефона.

— Каза, че е взел името ми и телефонния ми номер от генерал Монке — спомня си Тифенталер.

Познавах Монке отдавна. Хайдеман спомена по време на телефонния ни разговор, че Монке му е казал, че бих могъл да му помогна да намери купувачи за яхтата си. Поисках Хайдеман да ми изпрати техническите подробности и снимки на тази яхта, като добавих, че ще се опитам да му намеря купувач.

Хайдеман скръбно се оплакал на Тифенталер, че за него е непоносима мисълта да се раздели с яхтата, че той я е превърнал в „истински музей“, пълен със съкровища на Гьоринг, но сумите, необходими за заплащането на престоя на яхтата и за застраховката, били толкова големи, че той не можел повече да си позволи лукса тя да бъде негова.

Тифенталбер публикувал реклама за яхтата в Съединените щати, с обявена стойност 1,2 милиона марки. Когато рекламата не дала резултат, той се свързал с един австралийски милионер, който притежавал военен музей в Сидней. Въпреки че Хайдеман на два пъти смъкнал цената — първо на 800 000 марки, а после на 750 000, австралиецът се отказал като кандидат. Арабски петролен шейх от Абу Даби проявил интерес, но Хайдеман не бил склонен да му продаде яхтата си: казал на Тифенталер, че тя ще пострада от горещото слънце там. Угандийския диктатор Иди Амин изпратил един германски наемник, Ролф Щайнер, да разгледа кораба, но отново не се стигнало до продажба. А Амин щял с наслада да се разхожда с яхтата на Херман Гьоринг по водите на езерото Виктория. Ала проблемите с транспортирането на кораба до тази лишена от излаз на море страна се оказали непреодолими.

Докато Тифенталер бил зает с преследването на тези евентуални купувачи чужденци, той дал на Хайдеман името на богат южногермански колекционер на нацистки паметни вещи, който би могъл да прояви интерес и купи някои от по-дребните предмети, принадлежали някога на Гьоринг. Във връзка с това, по някое време през 1979 година — трудно може да се определи точната дата, — Хайдеман се появил в Щутгарт. На седем мили източно от града, в тихото предградие Вайблинген, той попаднал на малка машиностроителна фабрика, собственост на Фриц Щифел; в непосредствена близост до нея бил домът Щифел. Хайдеман натиснал звънеца и пред него се появил един набит, мълчалив човек.

Както твърди Щифел, Хайдеман му подал визитна картичка и се представил за репортер на „Щерн“.

— Той каза, че повод за посещението е желанието му да ме попита дали бих купил от неговата яхта, наречена „Карин II“, сребърните прибори за маса.

Щифел го поканил да влезе. Хайдеман, като някакъв средновековен амбулантен търговец на святи реликви, извадил на показ стоката, която предлагал.

— Ето една сребърна захарница, сребърна чаша за вода и украсен със злато кибритодържател — казал той на Щифел. — На всички тях е изобразен фамилния герб на Гьоринг.

Дреболийките харесали на Щифел и той веднага ги купил.

— Не мога да кажа точно колко платих за тези предмети — твърди по-късно той с неубедителна несигурност. — Но положително цената им беше над 1000 марки.

Хайдеман се опитал да съблазни клиента си да купи и няколко от по-едрите предмети. Щифел показал интерес към скъпите сребърни прибори за маса на Гьоринг, собственост на репортера, но след като се посъветвал с жена си, отказал да ги купи. Отказал се и от официалната униформа на Гьоринг, която Хайдеман също му дал възможност да разгледа.

При завръщането си в Хамбург, впечатлен от интереса, проявен от Щифел и от безспорното му богатство, Хайдеман телефонирал на Тифенталер и предложил нов план: срещу инвестирани от Щифел 250 000 марки, те ще го направят съсобственик на яхтата. Тифенталер обещал да говори с Щифел и наскоро след това, към края на 1979 година, той позвънил на Хайдеман по телефона и му съобщил с развълнуван глас, че е разгледал току-що колекцията на Щифел от нацистки сувенири и че сред тях имало един дневник на Хитлер.

[1] Чужденка, която работи като домашна помощничка срещу храна и квартира и същевременно учи езика на страната, в която пребивава. — Б.пр. ↑

СЕДМА ГЛАВА

На 6 януари 1980 година, няколко дни след като Дейвид Ървинг съобщил преценката на Мартин Гилбърт, че кореспонденцията между Чърчил и Мусолини е фалшива, Хайдеман се върнал във Вайблинген, за да се види с Фриц Щифел.

Хайдеман започнал разговора със скициране на предложението Щифел да стане съсобственик на „Карин II“. С тихия си, но настойчив тон той създал ярка картина на бъдещето: ще стои на постоянна котва „край брега на един остров в Атлантика“ (Хайдеман предложил това да бъде Джърси); тя ще бъде „плаващ музей“, изпълнен с паметни вещи на нацистите, посветен на паметта на Херман Гьоринг. Но Щифел не се впечатлил.

— Категорично отхвърлих предложението му — твърди той.

Разочарован от една фантазия, Хайдеман се заловил за друга. Има ли, попитал той Щифел, някаква истина в слуха, че Хитлер е водил дневник? Според Хайдеман бизнесменът бил „се стреснал“, но след леко колебание приел да му го покаже.

Щифел отвел Хайдеман до една армирана стоманена врата, на която било изписано с едри букви: „ВНИМАНИЕ! ВИСОКО НАПРЕЖЕНИЕ. ОПАСНО ЗА ЖИВОТА.“ Щифел я отключил, разтворил я широко и двамата мъже престъпили прага.

Хайдеман ще сподели по-късно с колегите си своето изумление от видяното. Стаята била голяма и нямала прозорци. В красиво осветени шкафове бил изложен зашеметяващ асортимент сувенири от Третия райх. Имало знамена със свастика, нацистки униформи, снимки, картини, рисунки, книги. В един от ъглите бил изложен порцелан, изработен от концлагеристи; в друг — сбирка военни отличия, включително и Ордена за заслуга. Цялата колекция могла да се смята за една от най-големите частни сбирки от този род в Германия.

Щифел подал на Хайдеман една тънка книга във формат А4, с твърди черни корици и готически инициали в долния десен ъгъл, които Хайдеман разчел като „А.X.“. Щифел му позволил да я подържи за малко. Хайдеман набързо я прелистил. Тя покривала периода от януари до юни 1935 година. Съдържала сто или повече линирани страници; някои били изписани наполовина, други съвсем чисти; писано било с молив или с мастило. Много от страниците носели подписа на Хитлер. Самият текст бил буквално неразгадаем. След няколко минути Щифел си взел обратно книгата и я заключил.

Хайдеман го обсипал с въпроси. Откъде имал Щифел тази книга? Щифел казал, че била спасена от местни селяни, очевидци на самолетна катастрофа в края на войната. Кой му я дал? Един човек от Щутгарт, отговорил Щифел, който имал роднини на високи постове в Източна Германия — не, той не можел да разкрие името му. Има ли други дневници? Щифел отвърнал, че доколкото е разбрал, навярно има още двадесет и шест, всеки от които е подобен на този, който той притежава, и обхваща половингодишен период. Това било единственото, което можел да разкрие.

Хайдеман се върнал в Хамбург много развълнуван. В офисите на „Щерн“ той описал как просто е държал в ръцете си тайния дневник на Хитлер. Бил успял да запомни няколко изречения за Ева Браун и двете ѝ кучета, които повтарял безспир.

Всеки журналист, който твърди, че се е натъкнал на такава голяма сензация, би трябвало да очаква известна доза скептицизъм в реакцията на посветените. Хайдеман бил посрещнат с почти всеобщо неверие, който имал за свидетели на бракосъчетанието си двама есесовски генерали, който прекарал медения си месец в издирване на военнопрестъпници, който претендирал, че има прясна снимка на Мартин Борман и който си мислел, че може да докаже съществуването на тайни уговорки между Чърчил и Мусолини. Когато Хайдеман съобщил тактично новината за Хитлеровия дневник на Хенри Нанен, когато той бил в стола на „Щерн“, отношението на шефа било направо оскърбително. Нанен споделя:

— Моят дословен отговор беше: „Спести ми тази нацистка измишльотина. Не искам нито да чувам, нито да чета за нея.“

Хайдеман нямал по-добър успех и пред Петер Кох, агресивния заместник-главен редактор, който се отнесъл към него като към малоумен.

— Стой настрана от мен — извикал той — с тоя проклет нацистки тик. — Предупредил Хайдеман да избягва темите, свързани с Третия райх, и добавил заплашително: — По-добре напиши нещо друго скоро време.

— Бедата с „Щерн“ — горчиво се оплаква Хайдеман — е тази, че списанието не желае повече да чува за история.

Само един човек, изглежда, взел на сериозно Хайдеман. Той бил Томас Валде, енергичен и трезв, близо четиридесетгодишен, чиято главна отличителна черта били големите му кестеняви мустаци. Валде бил постъпил в „Щерн“ през 1971 година като редакционен помощник и се издигнал до редактор на новините. Когато в началото на 1980 година „Щерн“ създал нов отдел, специално за историческите материали, Валде станал шеф. Той бил назначен на тази нова длъжност преди малко повече от седмица, когато Хайдеман се явил при него и го помолил да го посети и му окаже помощ в работата. Лео Пеш, младият помощник на Валде, си спомня как Хайдеман им казал, „че е видял дневник на Хитлер, притежаван от един южногермански колекционер“. Непрестанно говорел все за това. Една вечер през април Хайдеман организирал парти за Историческия отдел на „Щерн“ на борда на „Карин II“.

— Идеята — твърди Валде — беше да се срещнем извън контекста на нормалната служебна рутина. Искахме да опознаем яхтата. Искахме и да обсъдим някои бъдещи планове.

Сред тези „бъдещи планове“ бил дневникът на Хитлер.

Валде показал интерес към разказа на Хайдеман. Проблемът бил, че никой, освен него не проявил подобен интерес.

— Хайдеман и Кох — спомня си Валде — не се спогаждаха и Кох отхвърли молбата на Хайдеман за изследването на нацистки теми. — Затова Валде решил да се заеме с доказването на тази пагубна стратегия. Без да казва нищо на Кох и на другите редактори в Отдела, той зад гърба им възложил на Хайдеман задачата да издири дневниците на Хитлер. — Не вярвах, че те съществуват — признава той по-късно. — Но се надявах Хайдеман да извърши сериозно проучване, за да приключим веднъж завинаги с тази тема.

Най-очевидният път към това бил да се опитат да разкрият самоличността на човека, който е доставил на Щифел дневника; след като има името му, Хайдеман не се съмнявал, че ще може да се свърже лично с него. Щифел обаче категорично отказал да сътрудничи в това отношение. Затова през лятото на 1980 година Хайдеман отново се обърнал към човека, от когото научил за пръв път за съществуването на дневника, Якоб Тифенталер. Тифенталер, който по това време вече се бил отказал от опитите си да продаде „Карин II“, казал на Хайдеман, че доколкото му е известно, доставчикът е търговец на старинни вещи в Щутгарт и се нарича Фишер. Въоръжени с тази информация, Хайдеман и Валде една вечер изчакали всички да си отидат вкъщи и започнали да проверяват всеки Фишер, даден в телефонния указател на Щутгарт: задача, която, като се има предвид голямата популярност на това име в Германия, е подобна на тази да търсиш някой Смит в английски телефонен указател. Когато проверката не допринесла нищо, Валде се обърнал към кореспондента на „Щерн“ в Щутгарт с молба да проучи дискретно в града за този тайнствен търговец. Но отново не попаднали на никаква следа.

Това наложило временно спиране на издирването и Хайдеман възприел нова тактика. Той знаел от Щифел, че дневникът произхожда от една самолетна катастрофа. Книгата на О’Донъл „Ди Катакомбе“ и тази на Баур „Пилотът на Хитлер“ му били известни във връзка със загадъчните документи, изнесени от бункера, чието пропадане така разстроило Хитлер. Хайдеман бил убеден, че произходът на Щифеловия дневник е вероятно същия. Ако успее да докаже правотата на историята за самолетната злополука, като определи точно къде е станала тя, то ще бъде силен аргумент в полза на автентичността на дневника. В понеделник, 13 октомври 1980 година, той позвънил в Информационното бюро на Вермахта, „Вермахтсаускунфтщеле“, в Берлин, за да попита дали имат някакви сведения за пилота на липсващия самолет майор Фридрих Гундлфингер. Не очаквал положителен резултат от тази справка. Като се има предвид хаосът в Германия, който царял през последните дни на войната, това до голяма степен означавало да се мъчиш да откриеш съдбата на един-единствен самолет след тридесет и пет години. Затова Хайдеман се изненадал, когато след известна пауза гласът от другия край на линията отговорил, че бюрото наистина разполага с данни за майор Гундлфингер: той загинал при самолетна катастрофа близо до селцето Бьорнерздорф, недалеч от Дрезден, в Източна Германия, на 21 април 1945 година; Гундлфингер бил погребан близо до мястото на катастрофата; смъртният му акт бил вписан в местния регистър под номер 16/45.

От този миг насетне Хайдеман и Валде имали за какво да се захванат и темпото на издирването им се ускорило. Два дни след откритото от Хайдеман място на катастрофата, в сряда, 15 октомври, Валде заминал за Източен Берлин. Чрез своя връзка със службата за сигурност на Източна Германия той успял да уреди посещение в околностите на Дрезден, което да има едномесечен срок. Мнимият повод бил, че Хайдеман има роднина сред жертвите от самолетната злополука. В понеделник, 27 октомври Хайдеман отишъл да се види с Ханс Баур в Хершинг. Баур отново потвърдил подробностите около последния полет на Гундлфингер.

Неочакваният успех на Хайдеман поставил проблем пред Томас Валде и през последната седмица на октомври, докато Хайдеман разговаря с Ханс Баур, той използувал възможността да си вземе отпуска, за да обмисли нещата по-добре.

В последните три години той и един негов близък приятел, Вилфрид Зорге, били напуснали съпругите и семействата си и всяка година ходели заедно на пешеходни екскурзии по време на отпуските си. Двамата били почти връстници (Зорге — с три години по-млад от Валде) и се познавали от близо двадесет години. Учили в едно и също училище на градчето Юлцен, недалеч от Хамбург. Сега те работели в една и съща Компания: Валде като журналист в „Щерн“, а Зорге като младши ръководител при собствениците на „Щерн“, „Гунтер и Яр“. Валде и Зорге почти нямали тайни помежду си.

Затова, когато се озовали сред самотата на една гора в Бавария, Валде казал на Зорге, че се е замесил в историята с Хитлеровите дневници и има затруднения във връзка с това. Валде признал, че бедата произтича от Петер Кох, който вероятно ще смени през идната година Хенри Нанен като главен редактор на списанието, а Кох изрично е забранил на Хайдеман „да се занимава повече с всякакви проучвания в нацистките среди“; в този случай Валде бил проявил неподчинение към него. Същевременно Хайдемановата история за дневниците на Хитлер вместо да „погине“ в резултат на по-нататъшните му изследвания, започнала като че ли да придобива реален облик. Все във връзка с проблемите си Валде щял да предприеме едно според него „рисковано пътешествие“ до Източна Германия, но не можел да съобщи за това на шефовете си, защото ги мамел вече шест месеца.

— Хер Зорге ме посъветва да поема риска — спомня си Валде.

Като се споразумели разговорът да бъде пазен в тайна, двамата продължили разходката си.

Но внезапно изникналото привидение на Хитлер силно се отразило на отпускарското им настроение. Пазейки тайната си, двамата пресекли границата и се озовали в Австрия. Разгледали родното място на Хитлер в Браунау и града Леондинг край Линц, където фюрерът бил прекарал част от младежките си години, след което двамата се върнали в Хамбург на 31 октомври.

На 15 ноември 1980 година Хайдеман и Валде минали с колата си през един от контролно-пропусквателните пунктове от Западен за Източен Берлин, взели със себе си връзката на Валде, който бил уредил пътуването, и достигнали на 120 мили южно от Дрезден. След още час пътуване с колата те се озовали сред малка група фермерски къщи и плевници, сгушени сред хълмисти поля и горички, на три мили от границата с Чехословакия, в район, известен като Саксонска Швейцария. С миниатюрната си детска градина и разпръснатото си население от 550 души човек трудно можел да си представи по-заспало село от Бьорнерздорф.

Хората от „Щерн“ спрели колата си встрани от главния път, пред малката черквица на Бьорнерздорф. Отвъд нея, гробището над селото, по-точно в югоизточния му край, те забелязали осем излинели и очукани от природните стихии дървени кръстове, полузакрити от бурените и високо израслата трева. Към всеки от тях била прикрепена малка бяла плочка с името на погребания, рождената му дата и датата на неговата смърт: 21.04.45 год. Намерили гробовете на Гундлфингер и Вилхелм Арнт; на други два гроба просто пишело „неизвестен мъж“ и „неизвестна жена“. Това физическо доказателство за катастрофиралия преди тридесет и пет години самолет направило дълбоко впечатление на двамата.

— Откритите гробове, които търсехме — спомена Валде, — бяха за нас ново камъче в мозайката.

Като внимавали да не привлекат вниманието върху себе си, Хайдеман и Валде не се задържали дълго време там. Записали си имената върху кръстовете и направили няколко снимки. Половин час по-късно били отново при колата си и потеглили за Берлин.

Хайдеман и Валде почувствували, че са близо да пробива.

Като се завърнали от Източна Германия, Валде осведомил Вилфрид Зорге за успеха на тяхното посещение. Свързали отделните елементи на историята и тя им се сторила проста и правдива. Документи с голяма стойност за Хитлер несъмнено са били натоварени на самолет в Берлин; този самолет също несъмнено е бил свален над Източна Германия; част от неговия товар, един дневник, се е появил на Запад. Предстояло да се установи връзката между сваления самолет и Фриц Щифел — и да го намерят, преди някой друг да стори това.

Няколко дни след пристигането им в Хамбург Хайдеман и Валде възобновили контакта си с Якоб Тифенталер. Те поискали от него да направи на загадъчния „търговец на антикварни вещи“ много щедро предложение, което да го съблазни да излезе от уединението си. Били готови, както казали на Тифенталер, да гарантират заплащането на 2 милиона марки за пълния комплект Хитлерови дневници; тази сума могла да бъде изплатена според предпочитанията на търговеца антиквар в брой или в злато. Ако се наложи, те са съгласни да получат фотокопия на дневниците, вместо самите оригинали. Цялата операция щяла да се извърши в най-строга тайна: дори ако западногерманското правителство се опита да принуди „Щерн“ да разкрие самоличността на доставчика, те ще настояват да се спази традиционният прерогатив в журналистиката — правото на анонимност на осведомителите. Предложението е на редакторите на списанието. То показва до каква степен Хайдеман и Валде са били вече убедени, че притежаваният от Щифел дневник е истински.

Докато двамата очаквали от Тифенталер да им даде отговора на доставчика, Хайдеман са възползувал от бележките, които имал за гробовете в Бьорнерздорф, и започнал да издирва близки на загиналите. На 1 декември в Солинген, центъра на стоманодобивната промишленост на Рур, той открил фрау Лени Фибес, вдовица на Макс Фибес, член на личната охрана на Хитлер, който бил сред пътниците. Тя била уведомена за смъртта на съпруга си през 1948 година. Показала на Хайдеман официалното съобщение, което ѝ било връчено и което регистрирало откриването на:

един мъжки труп с останки от сиво-зелена униформа с две звездички на яката, портфейл, съдържащ няколко паспортни снимки и името Макс Фибес, обершарфюрер от СС, роден на 27 март 1910 година в Солинген. Не открихме лични вещи, тъй като всичко бе напълно изгоряло.

Това представлявало интерес за Хайдеман само дотолкова, доколкото показвало, че остатъците от хартия биха могли да оцелеят при катастрофата. Но фрау Фибес изобщо не била в състояние да му даде името на задния стрелец на самолета, Франц Вестермайер, и на 10 декември неуморимият репортер открил семейството му в Хаг, Горна Бавария. Научил с изненада, че Вестермайер е останал жив след злополуката, изхвърлен при удара далеч от горящите останки, заедно с есесовеца от охраната Герхард Бекер. Бекер починал от раните си два дни по-късно, но Вестермайер доживял до старини и починал през април 1980 година от бъбречен тумор; Хайдеман пристигнал само осем месеца след смъртта му.

И друга следа, изглежда, се изгубила, като попречила на по-нататъшните издирвания на Хайдеман и Валде. Единственото, което им оставало сега, било да се надяват, че предложението, направено чрез Тифенталер, ще отприщи пътя им към плячката.

ОСМА ГЛАВА

Настъпила Новата година. Студена и мрачна, тя символично напомняла за нацисткото минало на Германия и за противоречивите чувства, породени от него.

На 6 януари 1981 година група от около 5000 немски ветерани от военноморския флот с десни политически убеждения са събрали на снега в Аумюле до Хамбург за погребението на Великия адмирал Карл Дьониц, наследил Хитлер като водач на Третия райх. Дьониц, починал на Бъдни вечер на 89 години, бил предан нацист и западногерманското правителство обявило, че ще бойкотира церемонията. „Но с автобуси, коли и влакове — предаде «Таймс» — опечалените пристигнаха на погребението му, сред тях много старци със стегната военна стойка, с Ордена на Железния кръст на гърди и явно изразена носталгия по каузата на Дьониц.“ Рудолф Хес изпратил венец от затворническата килия в Шпандау. Военноморски офицери на действителна служба — някои униформени въпреки официалната забрана — застанали на почетна стража около гроба. Когато саркофагът, обвит в червено-черно-златистата знаме на Федералната република, с кортика на Дьониц отгоре, бил спуснат в замръзналата земя, опечалените подели милитаристичния първи куплет на „Deutschland über Alles“. На траурния митинг говорители от крайната десница били аплодирани, когато изразили неодобрението си на плахата политика на републиканските лидери. Годината започвала зле и последвалите политически вълнения продължили няколко седмици.

Есесовският генерал Вилхелм Монке, който живеел близо до Аумюле, отбелязал кончината на Дьониц с малък прием в дома си в деня на погребението. Ото Гюнше и Рихард Шулце-Косенс, есесовски адютанти на Хитлер, присъствували на приема; там бил и Герд Хайдеман. Те се срещнали на гроба на покойника и дружно тръгнали за малкото парти на Монке.

— По този повод — спомня си Монке — хер Хайдеман ни каза за пръв път, че се предполага съществуването на Хитлерови дневници.

Хайдеман описал историята със самолетната катастрофа и им доверил, че е открил къде с мястото на злополуката — недалеч от Бьорнерздорф. Когато настоял, че комплект от дневници на Хитлер е оцелял, тримата стари есесовци се показали скептични.

— Присъствуващите смятаха — заявил Монке, — че това е невъзможно.

Шулце-Косенс, който през 1938 година помогнал на Хитлер за сформирането на неговата почетна стража от есесовци и който често бил в компанията на фюрера, изразил мнението, че Хитлер едва ли е имал време да води дневник. Но нищо не можело да възпре Хайдеман. Нищо не било вече в състояние да разколебае убеждението му, че някъде, на неизвестно място, се пазят тези дневници.

Девет дни по-късно увереността му получила потвърждение. В четвъртък, 15 януари след интервал от над седем седмици Якоб Тифенталер най-после позвънил. Хер Финтер, казал той, се заинтересувал от предложението на Хайдеман и Валде и го упълномощил да предаде телефонния му номер. Той бил 07152 41981. Репортерът си го записал. Едва сдържал нетърпението си.

— Помня, че хер Хайдеман — спомня си Тифенталер — много бързаше да приключим разговора. Благодари ми и обеща да ме държи в течение.

Тържествуващ, Хайдеман се обърнал към Валде:

— Имам телефонния номер!

Когато Хайдеман набрал номера, чул в слушалката груб и рязък глас.

— Повече от година се опитвам да установя контакт с вас — казал му Хайдеман. Посветил го в това, че е собственик на яхтата „Карин II“, в приятелските си връзки със старите нацисти и за сбирката си от паметни вещи от времето на Третия райх, преди да мине на въпроса. Накрая казал: — Много ни интересуват дневниците.

Фишер отговорил, че търгува с военни вещи от миналото. Произхождал от Източна Германия. Брат му бил още там — генерал в източногерманската армия. Генералът бил във връзка със селяните от района, където се разбил в края на войната транспортният самолет на Хитлер. Срещу пари и потребителски стоки той получил от тях ценен материал, който те спасили от горящата машина и го укривали в течение на повече от тридесет години. Не се касаело просто за дневници, пояснил Фишер. Имало и други писания на Хитлер, включително и ръкописен трети том от „Майн Кампф“, както и една опера.

Опера? Хайдеман се шашнал.

Да, потвърдил Фишер, опера, озаглавена „Виланд ковачът“, която Хитлер бил написал на младини заедно със своя приятел Аугуст Кубичек. Освен това имало писма и документи, принадлежащи на Хитлер, и негови оригинални картини. Хайдеман попитал къде се намира този материал. Част от него била на Запад, казал Фишер, но по-голямата му част все още се намирала на Изток. Вече имал предложения за този материал от Съединените щати.

Хайдеман повторил предложението, което направил на Тифенталер: 2 милиона марки за дневниците и гаранция за пълна секретност. В гласа на Фишер прозвучало съмнение. Брат му бил готов да преговаря само с дискретни частни колекционери. Той нямало никога да се съгласи да продаде материала на издателска компания: ако се разкрие участието му, неговата кариера, а дори и животът му ще бъдат застрашени. Хайдеман отново обещал пълна конфиденциалност. Фишер продължил да се колебае. Предложил на Хайдеман да елиминират името на „Щерн“ и да представят Хайдеман на брат му за богат швейцарски колекционер. Фишер упорито държал на това, че ако ще правят сделка, никой не бива да бъде посвещаван в нея. Той щял да преговаря само с Хайдеман. Това устройвало напълно репортера и когато разговорът приключил след половин час, основите на сделката били положени.

Сега на Хайдеман и Валде им трябвали пари и през следващата седмица те се посветили на задълбочен анализ кой проспект ще се окаже най-благоприятен. Хайдеман събрал необходимата информация и изготвил фотокопия на подходящи откъси от „Ди Катакомбе“ и „Пилотът на Хитлер“, но както винаги предоставил написването на материала на друг — в този случай на Валде. Двамата нарекли плана си с кодовото название „Зеленият свод“, по „Grünes Gewölbe“ — името на хранилището за ценности на Дрезденския замък, в което се помещавал прочут военен музей. На 24 януари, неделя, документът бил завършен. След кратко изложение на историята за сандъците, пълни с документи, за самолетната катастрофа и реакцията на Хитлер при вестта за нея, проспектът по-нататък гласи:

Фермерите намерили контейнерите с документите. Един човек от Южна Германия, който бил на посещение в Източна Германия, успял да спаси съкровището от ръцете на фермерите и го съхранил. Много години по-късно то било пренесено тайно на Запад. Част от архива все още се намира в Източна Германия. Срещу близо 2 милиона марки аз мога да получа 27 тома Хитлерови дневници, писани на ръка, оригиналния ръкопис на „Майн Кампф“ — досега непубликуван — и опера, написана от младия Хитлер и приятелят му Аугуст Кубичек, озаглавена „Виландер Шмид“. Има и много други непубликувани документи.

Условията диктуват имената на хората, доставили материала от Източна Германия, да не се разкриват и парите да се връчат на доставчика лично от мен зад граница. Част от сумата трябва да бъде изплатена в Източна Германия.

Аз действително посетих въпросното място (Бьорнерздорф). С мен беше д-р Томас Валде. Това стана миналата година. Не може да съществуват никакви съмнения относно автентичността на материала. Познавам лично почти всички оцелели от Хитлеровия бункер и съм сверил историята с тях. Ако нашата Компания смята, че поема твърде голям риск, предлагам да потърся някоя издателска компания в Съединените щати, която би могла да достави парите и ни осигури правата за издаване в Германия.

Документът бил подписан от Герд Хайдеман. Той бил поставен в папка, заедно с откъси от книгите на О’Донъл и Баур, и снимките, които Хайдеман направил в Бьорнерздорф.

При нормални обстоятелства следващата стъпка на Валде и Хайдеман би била да посветят редакторите на „Щерн“ в историята. Но измамата, която двамата практикували в продължение на повече от шест месеца, им отрязвала пътя за такава възможност. Не само щели да ги обвинят в лъжа, но нямали и никаква гаранция, че историята им ще бъде възприета. Отношението на Кох към нацистките пристрастия на Хайдеман не се било променило. Според репортера само няколко дни преди това Кох го извикал в кабинета си и му дал нареждания да проучи материала за един сериал, посветен на надпреварата във въоръжаването. Хайдеман се опитал да отклони това и зачекнал въпроса за Хитлеровите дневници, но Кох отхвърлил гневно предложението му с думите: „Ах, вие! Винаги с вашите теми за СС!“ А Валде имал други страхове: в момента списание „Щерн“ страдало от недостиг на сензационни материали. Обидените редактори, споделя той по-късно, „биха могли да похабят историята за дневниците, представяйки я за бърза сензационна новина“. А имало възможност, макар че нито Валде, нито Хайдеман го признавали гласно един пред друг, да осъществят разкриването на дневниците, което ще им осигури много пари. Защо тогава да оставят този тлъст пай в ръцете на неблагодарните редактори на „Щерн“?

Валде бил вече посветил Вилфрид Зорге в тайната. Около обед на 27 януари, вторник, двамата журналисти го посетили в кабинета му, за да му покажат папката с техния „Зелен свод“. Казали му, че се нуждаят от 200 000 марки като депозит за осигуряване на първите томове. Зорге обещал да види какво може да направи в случая.

Четири часа по-късно Хайдеман и Валде били извикани в офисите на „Грунер и Яр“ на деветия етаж в сградата на „Щерн“. Зорге бил показал папката на прекия си началник, д-р Ян Хензман, заместник-мениджър на Компанията. Хензман се бил запалил по идеята и веднага телефонирал на мениджъра на фирмата, Манфред Фишер, да го попита дали може да му отдели няколко минути. „Хайдеман е открил нещо — казал Хензман. — Трябва да поговорим за това.“ Изпълнен с любопитство, Фишер поел към кабинета на Хензман.

Петимата провели в кабинета първото от последвалите десетки съвещания за дневниците за период от над две години. Хайдеман и Валде били присъствуващите журналисти; Хензман бил финансовият експерт; Зорге бил комисионерът; Манфред Фишер — динамичният ръководител, чиято склонност да взема бързи решения поставила началото на цялата беда.

Подали папката на Фишер. Той прочел съдържанието ѝ, останал възхитен и започнал да задава въпроси.

— Хайдеман — спомня си той — обясни, че много от документите са в ръцете на високопоставен офицер от източногерманската армия. Книгите били прехвърлени на Запад тайно и нелегално. Не бивало да се разкриват имена, за да не се изложат на опасност осведомителите.

Фишер попитал какво е мнението на Хенри Нанен по случая. Хайдеман описал пренебрежителните забележки на Нанен в стола на „Щерн“; споменал за „трудностите си“ с Петер Кох; никой от присъствуващите не знаел какви са били тези забележки, но и не трябвало да научава. Валде се заловил да подкрепя енергично Хайдеман. Фишер се впечатлил от спокойната му увереност. Както казал той по-късно, Валде бил сложил на тази, история „печата на убедителност“.

Нещата биха се развили съвсем различно за „Щерн“, ако на този етап Фишер бе настоял редакторите на списанието да бъдат посветени в тайната. Но Фишер бил крайно самоуверен човек. И имал основание да бъде такъв. Четиридесет и седем годишен, той бил любимото протеже на могъщия Райнхард Мон. Мон контролирал 88,9% от „Бертелзман АГ“, западногерманския печатарски и издателски конгломерат, с годишен оборотен капитал, възлизащ на почти 2 милиарда щатски долара. На свой ред „Бертелзман“ притежавал 74,9% от „Грунер и Яр“. Очаквало се Фишер да поеме ръководството на цялата империя „Бертелзман“ през следващите месеци. Щом Хайдеман и Валде искали да запазят за известно време тайната на откритите дневници от техните редактори, той не бил човекът, който ще бяга от отговорност за това решение. Чувствувал се поласкан, че двама толкова опитни журналисти са се обърнали към него. Той самият никак не ги винял, задето не желаят да се доверят на Кох — Фишер не обичал редактора на „Щерн“: Кох бил прекалено суров човек и твърде голям левичар, за да му харесва. Фишер гледал с вълнение на възможността да притежават дневниците на Хитлер. Изобщо нямало да му навреди да се яви в „Бертелзман“ с репутацията на човек, организирал най-големия издателски удар за десетилетието. Отложил следващата си среща и попитал Валде и Хайдеман каква сума им е нужна.

Било постигнато съгласие Хайдеман да предложи от името на „Грунер и Яр“ 5000 марки за всеки от 27-те тома. Освен това компанията щяла да изрази готовност да заплати 200 000 марки за третия том на „Майн Кампф“ и 500 000 марки за останалата част от архива, включително картините. Хайдеман казал, че са му нужни 200 000 марки за депозит. Щял да отлети за Щутгарт още същата вечер. Добре, отговорил Фишер, Хайдеман щял да има парите веднага. И извикал финансовия секретар на компанията Петер Кюзел.

Четиридесет и няколкогодишният счетоводител Кюзел бил на работа във фирмата едва от три седмици. Той случайно се отбил в кабинета и веднага получил нареждане от Фишер да осигури 200 000 марки в брой — незабавно. Било след 6.30 часа следобед и Кюзел се готвел да си ходи вкъщи. Протестирал, че всички банки вече са затворени. „Осигурете парите“, отговорил Фишер и на тръгване за прием, уреждан от едно от потребителските списания на „Грунер и Яр“, казал изрично на Хайдеман да го държи изцяло в течение на нещата.

„Не знаех за какво са тези пари — ще заяви по-късно Кюзел. — Не беше необходимо аз да зная. Според вътрешните правила на компанията д-р Фишер имаше право да даде нареждане за такова плащане.“

Единствената банка, за която Кюзел се сетил, че може още да бъде отворена, била „Дойче Банк“ на хамбургското летище; той позвънил там и получил утвърдителен отговор, банката работела. Хайдеман, Зорге, Кюзел и един представител на юридическия отдел на компанията се натъпкали в една кола и потеглили във вечерната тъма.

В банката един смаян касиер им броил 200-те хиляди марки в банкноти по 100, 500 и 1000 марки.

„Хер Хайдеман ми даде разписка за получената сума — твърди Кюзел — и сложи парите в куфарчето си.“

Хайдеман си купил билет за последния полет от Хамбург за Щутгарт. Кюзел споделя:

„Придружихме хер Хайдеман до залата за заминаване. Напомних му, че носи много пари и трябва да бъде внимателен.“ В добавка към сумата Хайдеман се бил погрижил да опакова това, което се надявал да му послужи като коз за убеждаването на доставчика да му предаде дневниците — гордостта на своята колекция, пълната официална униформа на Херман Гьоринг.

Сега Хайдеман трябвало да пристъпи към изпълнение на ролята, която го привличала неудържимо. Заел място в самолета за полет 949 на „Луфтханза“, поставил до себе си чантата с 200 000 марки и отлетял за Щутгарт с тайната мисия да купи дневниците на Адолф Хитлер.

Като се озовал на щутгартското летище, Хайдеман взел такси, което го откарало до хотел „Интернационал“ в града. Позвънил на Джина да я уведоми, че няма да се прибере вкъщи тази нощ, и си легнал.

На следващата сутрин, като използувал адреса, даден му от Тифенталер, Хайдеман отишъл с кола до магазина на Фишер на „Аспергщрасе“ №20. Сградата била четириетажна, солидна, с червени тухли и заемала част от тераса на стръмен хълм. Магазинът на Фишер имал два прозореца откъм фасадата, затворени с плътни капаци. Хайдеман натиснал звънеца. Отговор не последвал; мястото пустеело. Опитал се да надникне през прозорците откъм гърба на сградата, но те пък имали дебели метални пречки и дантелени завеси.

Хайдеман чакал в колата си в лютия януарски студ цялата сутрин и имал за компания само парите и униформата на Гьоринг. Следобеда той решил да се опита да намери дома на Фишер. По местния код, предхождащ телефонния номер на Фишер, той разбрал, че домът му трябва да се намира в района на Леонберг, на около десет мили западно от центъра на Щутгарт. Хайдеман потеглил сред здрачаващата се околност, сред спретнати ниви и ярко осветени села, докато към седем часа вечерта достигнал селцето Дицинген. Отминал редица малки къщи, спрял до една телефонна кабина и набрал номера на Фишер.

— Обажда се Хайдеман — казал той, когато Фишер отговорил на позвъняването — от „Щерн“.

Фишер го попитал какво е времето в Хамбург.

— Аз не съм в Хамбург — отвърнал Хайдеман. — Намирам се на пет минути път от дома ви.

Фишер му дал адреса си — това било просто от другата страна на улицата — и след миг Хайдеман звънял на входната врата на една от малките къщи, които току-що отминал.

Вратата се отворила и разкрила нисък, кръглолик човек с плешиво теме и увиснали мустаци.

ДЕВЕТА ГЛАВА

В лицето на Конрад Паул Куяу, наричан още Конрад Фишер, Петер Фишер, Хайнц Фишер, доктор Фишер, доктор Куяу, Професора, Генерала и известен на многобройните си приятели като Кони, Герд Хайдеман най-сетне срещнал своя еш: човек, талантът на когото да измисля всякакви истории, се равнявал на способността на Хайдеман да вярва в тях.

Конрад Куяу, който започнал с подправянето на купони за обяд и завършил с отговорност за най-голямата измама в историята на издателското дело, бил роден на 27 юни 1938 година в саксонския град Льобау, сега в Източна Германия. Той имал три сестри и един брат, от петте деца бил третият поред. Баща му, Рихард Куяу, бил обущар. За разлика от Хайдеман, чието обкръжение било сравнително аполитично, Кони израсъл в типична работническа семейна среда, пронацистки настроена. Рихард Куяу бил активен поддръжник на нацистите от 1933 година. Неговите убеждения се предали на сина му: седем години след края на войната четиринадесетгодишният Кони бил заварен да рисува огромна свастика на кухненската стена на баба си.

Детството на Куяу било помрачено от бедността, надвиснала над семейството след смъртта на баща му, който загинал през 1944 година. Майката била в невъзможност да издържа семейството и била принудена да прати децата си в различни детски заведения. Кони, най-умният в семейството, се учел добре, но бил твърде беден, за да продължава обучението си след навършването на шестнадесетгодишна възраст. През септември 1954 година той станал шлосерски чирак, но се задържал на тази работа по-малко от година. Последвали редица временни занятия, никое от които не траяло повече от няколко седмици: текстилен работник, строителен работник, бояджия и накрая сервитьор в младежкия клуб на Льобау. В 1957 година издали заповед за арестуването му във връзка с изчезналия микрофон на младежкия клуб. Призори на 7 юни същата година Куяу избягал на Запад.

Отправил се първо към дома на вуйчо си Паул Белман в Западен Берлин. Но Белман нямал стая за размирния си деветнадесетгодишен племенник и Куяу се озовал в първия от поредица бежански лагери. Лишен от корени, самотен, без семейство, на което да се опре, младият Куяу бил заселен във Файхинген, предградие на Щутгарт. Сменил няколко квартири за бекяри и хлътнал в свят на случайни работни ангажименти и дребни престъпления. Неговата биография е отразена в полицейското му досие. През ноември 1959 година бил арестуван за кражба на тютюн от местен кооператив и трябвало да плати осемдесет марки глоба. В 1960 година заедно със съучастник разбил един склад и задигнал четири кашона коняк. Но Куяу вдигнал такъв шум, че събудил двама нощни пазачи, които го подгонили и заловили. Полицията установила, че той носи въздушен пистолет, малък револвер и метален бокс. Съдебен състав в Щутгарт го намерил за виновен в сериозна кражба и Куяу отишъл в затвора за девет месеца. През август 1961 година той отново изпаднал в беда, този път заради кражбата на четири щайги круши и щайга ябълки, нает като работник при търговец на плодове; пак се озовал за кратко в затвора. Шест месеца по-късно, на работа като готвач в щутгартски бар, бил арестуван след сбиване с работодателя си.

По това време Куяу се срещнал и се влюбил в една сервитьорка от същото заведение, простодушно момиче на име Едит Либланг. И Едит като Кони била закръглена, двадесет и няколкогодишна, бежанка от Източна Германия; работила като продавачка и учела за медицинска сестра по времето, когато решила да избяга на Запад през април 1961 година — няколко месеца преди издигането на Берлинската стена. Отишла да си търси щастието там и срещнала Кони Куяу, върху когото за известно време упражнила трайно въздействие. През лятото на 1962 година той наел помещение в Лохинген, на петнадесет мили от Щутгарт, и отворил своя танцувален бар „Пеликан“.

„За първи път — твърди по-късно той — започнах да печеля пари.“

Започнал и да прекроява личната си история.

Да наречем Куяу лъжец по принуда, значи да го подценим. Няма да бъде справедливо към богатата палитра негови измами. В 1962 година той разгласил, че се нарича Фишер, и поискал да се обръщат към него със собственото име Петер. Изкарал се две години по-възрастен, като променил рождената си дата на март 1936. Променил и родното си място от Льобау на Гьорлиц. Създал покъртителна, но крайно фалшива картина на детството си: отлъчен от родителите си по време на бомбардировката на Дрезден, той според твърденията му бил отгледан в дом за сираци, докато накрая майка му го открила през 1951 година с помощта на Червения кръст. Не е бил сервитьор в младежкия клуб на Льобау, а организационен мениджър. Посещавал Дрезденската академия на изкуствата. Комунистите го преследвали, защото не произхождал от работническо семейство, избягал на Запад, за да избегне призоваването му в източногерманската армия. Работил като търговски художник в рекламна агенция. Нямало конкретен повод за повечето от тези лъжи: Куяу просто обичал да съчинява истории.

Към 1963 година Куяу отново изпаднал във финансови затруднения. Отказал се от танцувалния си бар и се върнал в Щутгарт да работи като сервитьор в бирария-изба. Скоро възвърнал старите си навици и за пръв път в полицейското му досие се появява убеждение, че е фалшификатор. Подправил купони за обяд на стойност двадесет и седем марки и бил осъден на пет дни затвор. Според протокола на съдебното заседание Куяу — съден под името Фишер — прибавил някои нови елементи в репертоара си: сега твърдял, че е роден през юни 1935 година, прибавяйки още една година към мнимата си възраст; освен това претендирал, че е женен.

В годината на първото му осъждане за фалшификация Куяу склонил многострадалната Едит Либланг да вложи средства в неговия най-нов план за печелене на пари: почистване на витрини и прозорци. Вече бил отличен с две криминални досиета, едното под името Фишер и другото като Куяу. Под името Куяу той щял да пребивава в затвора, излежавайки срока на предишна висяща присъда. Затова компанията трябвало да се регистрира на името на Едит под названието „Компания за почистване Либланг“ с девиза „Гарантирано качествено почистване като за собствен дом“. Въпреки че фирмата веднага сключила договори с голям щутгартски универсален магазин, верига ресторанти за бързо хранене и с Южногерманската телевизия, отначало Куяу и Либланг не спечелили много пари от този бизнес. Цели седем години те не били в състояние да спестят средства за общо жилище и продължили да живеят отделно. Едит работела полудневно като текстилна работничка и като сервитьорка в кафе-сладкарница.

През март 1968 година полицията извършила рутинна проверка в пансиона „Айзеле“ на „Алфдорферщрасе“, където се намирала квартирата на Куяу. Куяу се бил регистрирал като готвач и сервитьор под името Петер Фишер от Гьорлиц. Казал на полицията, че всъщност живее в Берлин, и дал адреса на вуйчо си. За нещастие у него имало документи, които посочвали друго име (Конрад Фишер), с различна дата на раждане. Арестували го. В полицейския участък дал трета версия за събитията. Името му било Петер Конрад Фишер с неустановен адрес. Бил си послужил с фалшиво име, защото бил дезертьор от източногерманската армия: избягал на Запад през 1963 година по време на обучението си за химическа война като лейтенант в офицерската академия „Роза Люксембург“. Няколко часа по-късно той отново променил историята: бил дошъл в Западна Германия веднага след завършване на гимназиалното си образование, за да избегне военната служба. Объркал тези, които го разпитвали в Щутгарт, както по-късно щял да обърка журналистите и хамбургската полиция през 1983 година, давайки привидно точни подробности, за които впоследствие било разкрито при разследването, че не отговарят на истината. В този случай той излъгал, че е дошъл в Западна Германия с паспорта на един приятел на име Харалд Фукс. Накрая отпечатъците от пръстите му доказали, че не е нито един от тези, за които се представя: оставал си същият предишен Конрад Куяу, мошеник и дребен крадец, който искал да избегне висящата си присъда за затвор. Въпреки протестите му, че е невинен; бил отведен в щутгартския затвор „Щанхайм“.

В края на 60-те години, след освобождаването на Куяу от затвора „Щанхайм“, компанията за почистване „Либланг“ започнала да процъфтява. Към 1971 година тя имала половин дузина служители и получавала годишна печалба 124 000 марки. Куяу и Едит си купили общо жилище в Шмиден, недалеч от Щутгарт, и Едит станала съпруга на Кони по обичайно право. През 1970 година двамата отишли в Източна Германия, за да посетят Льобау. Сега Куяу имал нова идея за печелене на пари, която била в много по-голямо съответствие с личните му интереси, отколкото почистването на хорските витрини и прозорци. Още от дете той изпитвал силно влечение към военните атрибути — оръжия, медали, униформи — най-вече от нацистката ера. На Запад имало нарастващ интерес към такива предмети, докато на Изток по тавани и вехтошарски магазини в комунистическа Германия изобилствували такива вещи. Там те били и евтини: на черния пазар западната немска марка струвала пет източногермански марки. Чрез своите роднини в Льобау Куяу обявил, че възнамерява да купува паметни вещи от войната срещу твърда валута. Грижливо обмислени обяви били дадени за него от близките му в източногермански вестници: „Търся с изследователска цел стари играчки, каски, кани, лули, кукли и т.п.“ В резултат на тези обяви Куяу бил „затрупан“ от такива реликви. Това било незаконна търговия. Източногерманското правителство било въвело закон за защита на „културното наследство“ на държавата, който забранявал неразрешения износ на предмети, произведени преди 1945 година. Куяу и Либланг трябвало да изнесат контрабандно стоката си през границата. Както обикновено, граничните постове не си направили труд да им прегледат багажа. Едва през 1979 година Куяу бил спрян при опита си да изнесе през границата една сабя; при едно от своите преминавания от Източна в Западна Германия Либланг била също спряна и стоката ѝ конфискувана.

По това време Куяу се бил превърнал във фигура, едновременно комична и зловеща. Нямал още четиридесет години, но редеещата му коса, изпъкналият му корем и старомодните му дрехи го правели да изглежда много по-възрастен. Той имал слабост към всички видове оръжия. Пистолети и саби, донесени от Източна Германия, украсявали стените на дома му. По думите на неговите работодатели често носел пистолет, с който след вечерното консумиране на любимото си питие водка с портокал давал наслука изстрели във въздуха. Най-често изстрелвал няколко патрона в полето до Шмиденската железопътна гара, но се знаело, че понякога стреля и по бутилки в любимия си бар. На 13 февруари 1973 година той устроил засада край нощния клуб „Балзак“ в Щутгарт, за да причака едного, за когото се смятало, че е нарязал гумите на фургоните, принадлежащи на компанията за почистване. В четири часа сутринта, надал пиянски рев, изскочил от укритието си, размахвайки заредена картечница. Мъжът побягнал. Поради тъмнината и объркването си Куяу сгрешил вратата, зад която се изгубил преследваният, и налетял лице в лице на една проститутка. Жената изпищяла. Собственикът на нощния клуб и един сервитьор дочули врявата, надделели над Куяу и повикали полицията. Той казал на полицаите, че се казва Либланг. При обиска на жилището му намерили картечница, двуцевка ловна пушка, три въздушни пистолета, три карабини и два револвера. Куяу признал, че им е дал фалшиво име, извинил се, задето е пиян, и се отървал само с глоба.

Към 1974 година военните реликви на Куяу вече заемали почти цялата площ на семейното жилище и отношението на Едит станало заплашително. Според Куяу тя му казала: „Или ще изхвърлиш това през прозореца, или ще се разделим.“ Затова Куяу наел един магазин на „Аспергщрасе“ и изпълнил неговите петдесет квадратни метра с колекцията си. Този магазин станал място за дълги срещи с пиене, на които Куяу забавлявал приятелите си — колекционери с упорити глави и примитивни мозъци, като местния полицай Ули Блашке, за когото се предполага, че в някои моменти е действувал като бодигард на Куяу; пощенския служител Зигмунд Шайх, събирач на военни кани за пиене, и Алфонс Дритенталер, ковач от близкия град Бурлафинген.

„Президентът на полицията дойде няколко пъти — похвалил се Куяу. — Понякога до прокурора сядаше някоя проститутка. Продължавахме до късно през нощта.“

Друг редовен посетител бил Волфганг Шулце, живеещ в Маями — агент на Куяу в Съединените щати, който поддържал контакти от негово име с широка мрежа американски колекционери.

Търговските сделки се извършвали бартерно и чрез заплащане в брой. Дритенталер например дал на Куяу гренадирска каска от деветнадесети век срещу 3000 марки и чаша за бира на запасен офицер; в друг случай, при пряка размяна той получил сервиз чаши от Куяу срещу три униформи. Дритенталер описва колекцията на Куяу като „много голяма и ценна“. Тя включвала почти пълен комплект декорации от Третия райх, 150 каски, 50 униформи, 30 знамена и според Куяу най-голямата сбирка военни чаши в Западна Германия.

„Той ми каза — твърди Дритенталер, — че повечето вещи произхождат от Източна Германия. Каза ми още, че има там брат, който е генерал.“

Като използувал този процъфтяващ бизнес за прикритие, Куяу вече бил в състояние да се заеме в пълна мяра с това, което открил, че е неговото най-голямо и най-доходно умение: фалшификаторството.

Както разказва сам Куяу, той открил за пръв път трайния си художествен талант на петгодишна възраст, когато съседът му в Льобау, някой си „професор Линдер“, го научил да рисува. Рисуването му станало главно хоби още от дете. В Щутгарт в началото на 60-те години той започнал да продава картини с маслени бои. Установил, че има особено голямо търсене на картини, които изобразяват батални сцени; твърди, че е нарисувал първите си платна през 1962 година:

„Просто ми ги издърпаха от ръцете“ — сподели той.

Развил практиката да поставя клиентите си в центъра на прочути сцени — един такъв клиент бил нарисуван, че седи до фелдмаршал Ромел в щабната му кола, — а за тези картини според Куяу могло да се получат до 2000 марки, „много пари в онези дни“. През 1963 година Куяу използувал таланта си за копиране на купони за обяд, първия известен негов фалшификаторски акт. Как е преминал от това дребно фалшификаторство към по-големи измами, не е известно. На съдебния процес срещу него, състоял се през 1984 година, разказал една типично колоритна история как талантът му е бил за пръв път забелязан от легендарния нацистки офицер от разузнаването и шеф на Западногерманската разузнавателна служба Райнхард Гелен. Куяу казал, че Гелен му дал през 1970 година четиридесет страници с текст, писан на ръка, и подписи, за да ги препише, като ги имитира, а след това му възлагал на няколко пъти подобни задължения срещу хонорар. Гелен е мъртъв и достоверността на историята не може да се провери — което несъмнено обяснява защо Куяу я е разказал.

Това, което е ясно, е, че през 70-те години Куяу започнал да внася фалшификации в оригиналния материал, получаван нелегално от Източна Германия. По-късно хамбургската полиция напълнила две стаи в Главното си управление с образци на ръчните му изделия. На автентичната каска от Първата световна война той прибавил фалшив надпис, уж подписан от Рудолф Хес. Надписът гласял, че тя е била носена от Хитлер през 1917 година. Към старовремско сако, жилетка и цилиндър той добавил „удостоверяващото“ удостоверение, че това е официалният костюм, който Хитлер е носил при откриването на Райхстага в 1933 година.

„Когато довършвах някое произведение — хвали се Куяу след арестуването си през 1983 година, — аз го поставях в рамка и го окачвах на стената. Хората бяха просто луди за тези мои произведения.“

Представил един Рицарски кръст, един от най-високите ордени на нацистка Германия, за принадлежащ някога на фелдмаршал Кайтел. Можел да извършва задоволителна имитация на почерците на Борман, Хес, Алфред Розенберг, Кайтел, Гьоринг, Гьобелс и Химлер. Самите фалшификации били неизменно груби. Куяу използувал съвременна хартия. Представял документите за стари, като ги поливал с чай. Но предполагал с основание, че клиентите му няма да ги занесат на експерти за проверка. Публичното излагане на паметни вещи от времето на нацизма било незаконно и колекциите, общо взето, като позорна тайна се укривали зад заключени врати.

На известен етап Куяу дори извършил една крайно нескопосна фалшификация на споразумението, подписано от Хитлер и Чембърлейн в Мюнхен. Правописът и граматиката не били силни помощници в този случай, той се опитвал да подправи нещо на английски, резултатите били комични:

Ние гледаме на поразумението подписъно снощи и на Англо-гирманският войноморски договор къто символични за жиланието на наште два нърода никогаш да не пристъпат в война отново идни срещу други.

Ние сме ришени, че метода на кунсултация ще бъде оня метод дето ще съ въсприеме за ришаването на фсички онез въпроси които могът да засегат наште две стръни и сме ришени да продължиме наште усилия за отстрънявънето на фсички възможни источници на ръзличия и тъка да допринисем за усигурявънето на мирът в Ивропа.

Когато работата опряла до Хитлер, Куяу имал още повече възможности за фалшификация: можел не само да имитира почерка на Хитлер, но и неговите картини.

През 1960 година маркиз Бат заплатил 600 лири стерлинги за два Хитлерови акварела, продадени на търг в „Съдъби“: „Парламентът и «Рингщрасе», Виена“ и „Изглед от «Карлскирхе», Виена“. Това било първата стъпка към придобиване на смятаната за най-голяма частна колекция на Хитлерови произведения на изкуството в света. Към 1971 година той притежавал четиридесет и осем картини в своята „Хитлерова зала“ в Лонглийт; към 1983 година маркизът имал вече шестдесет. Лорд Бат придобивал картини за потомците и признал, че изпитва известно „възхищение“ от нацисткия водач:

„Хитлер направи страшно много за своята страна“ — обяснява той.

Последвали примера му и други колекционери. Били Ф. Прайс, собственик на „Компресори Прайс“, от Хюстън, Тексас, организирал частна изложба от двадесет и четири картини, поставени зад непробиваемо от куршуми стъкло в заседателната зала на компанията си. Стойността на картините се повишавала в зависимост от нарастващия интерес. В средата на 70-те години те стрували по над 5000 английски лири всяка (15 000 марки).

Единствената привлекателност на картините била в това, че са рисувани от Хитлер; действителната им ценност била нищожна. Хитлер имал дилетантско отношение към съвременното изкуство: импресионистите, експресионистите, кубистите и дадаистите били за него „драскачи, цапачи на платното, умствено дефектни хора или културни неандерталци“; когато дошъл на власт, той забранил произведенията им. (Веднъж някой му изтъкнал, че един от художниците, които той отричал, Франц Марк, можел да създава и „традиционни“ картини. Хитлер искрено се изумил.

— Щом може да рисува свястно — произнесъл се той, — защо тогава не го прави?)

Самият Хитлер бил художник с толкова посредствен талант, че рядко се осмелявал да рисува човешки фигури; ограничавал се с предвзети картини на сгради и пейзажи. Дори за един Куяу, художник със скромни възможности, оскъдната техника, с която били нарисувани, ги правела лесни за имитация. Друго предимство за всеки евентуален фалшификатор бил мащабът на фюреровата продукция. Липсата на художествени заложби Хитлер компенсирал с производителност. Установено е, че е създал между две и три хиляди рисунки, скици, акварели и картини с маслени бои.

Куяу не останал по-назад от него, създавайки буквално стотици фалшификации. За да изглеждат по-достоверни, той използувал един свой любим трик: прилагал фалшиво писмо или документ, който потвърждавал тяхната автентичност. На гърба на голямо платно, изобразяващо германски пехотинци във Фландрия през 1918 година, Куяу написал с почерка на Хитлер: „Създадох тази картина в памет на другарите, паднали на бойното поле.“ До този текст той залепил бележка, уж подписана от нацистки големец: „Тази творба беше създадена от фюрера и райхсканцлера Адолф Хитлер през 1934 година.“ При по-внимателно разглеждане на картината се установява, че младшият ефрейтор Адолф Хитлер личи сред битката, стиснал в ръка граната. Друг плод на усилията на Куяу е „Голо тяло на зелен фон“, представяна за рисуван от Хитлер портрет на неговата племенница Гели Раубел. „Картината е създадена в една тоналност. Адолф Хитлер“ — гласи надрасканият надпис. „Гели ми позира като модел за тази картина в продължение на повече от двайсет дни.“ За такива фалшификати Куяу получил десетки хиляди марки. Не било нужно дори да търси купувачи: потайни, богати и жадни да вярват в автентичността на предлаганите картини, те сами идвали при него.

ДЕСЕТА ГЛАВА

Фриц Щифел, четиридесет и седем годишен, собственик на процъфтяващ машиностроителен завод, за пръв път забелязал магазина на Куяу на „Аспергщрасе“ през 1975 година, когато минавал покрай него с колата си. Витрините били изпълнени с паметни военни вещи. Щифел бил също колекционер. Той спрял пред магазина и натиснал звънеца. В магазина нямало никого. Щифел идвал още два пъти, но всеки път той бил безлюден. По-късно, като минавал един ден отново там, Щифел забелязал един дребен, пълен човек да излиза пред магазина, за да измие витрините.

„Заговорих го — спомня си Щифел. — Той ми се представи с името Фишер.“

Този Фишер го въвел в магазина и му показал сбирката, изложена на „Аспергщрасе“. Щифел си купил един нацистки орден за 650 марки. Наскоро след това, подведен от празните приказки на Куяу, станал най-добрият клиент на магазина.

Щифел колекционирал всякакви реликви от войната, но проявявал специален интерес към документи и снимки с автограф. Бил смаян от способността на хер Фишер да си ги доставя.

„Предположих, че навярно има доста добри връзки. Създаде у мен такова впечатление. Често ми разказваше за пътуванията си до Източна Германия. Спомена, че имал там роднини.“ Наивността на Щифел била толкова голяма, колкото и охотата му да харчи пари. Куяу просто не вярвал на късмета си.

„Той винаги изпадаше във възторг, когато съзреше нещо ново — ще сподели по-късно Куяу. — Ако му кажех, че са ми доставили долните гащи на Хитлер, той би изпаднал в екстаз.“ В течение на шест години според хамбургския прокурор Щифел похарчил приблизително 200 000 марки в магазина на Куяу. Купил 160 рисунки, картини с маслени бои и акварели, уж създадени от Хитлер, а също и писани на ръка стихове, бележки за речи, писма и ръкописи. Манията на Щифел го въвлякла в злоупотреба. Той превел 180 000 марки от авоарите на компанията си на компания „Либланг“, за да покрие „разходите по почистването“, а всъщност да заплати Хитлерови паметни вещи. В резултат на това той бил принуден да плати над 120 000 марки на немските данъчни власти.

В замяна за тези разноски Щифел придобил една от най-големите колекции на фалшификати в Западна Германия. Неговите картини, рисувани от „Хитлер“, обхващали както една скица на гробницата на родителите на Хитлер, обозначена с дата 1907 година, така и портрет на Ева Браун на двадесет и четири годишна възраст. Някои от тези произведения били плод на трескавото въображение на Куяу (например една серия карикатури, рисувани от „Хитлер“ за полковия му вестник в 1916 година); други били копия на съществуващи творби. Една гола жена, рисувана с креда и подписана „Адолф Хитлер“, с дата 1933 година, била копие от произведение на Ерхард Амадеус Дир. Друга, озаглавена „Гола жена, Хуби, фройлайн Е. Браун“, била лоша имитация на „Къпане в Бергзее“ от Юлиус Енгелхард; когато Куяу уговарял Щифел да я купи, той фактически му показал копие на Енгелхардовата картина и с характерната си наглост обвинил Хитлер в плагиатство. Куяу продал на Щифел и една кожена кутия, облечена с коприна, която купил на щутгартската железопътна гара, съдържаща 233 писани на ръка страници от „оригиналния ръкопис“ на „Майн Кампф“. Куяу просто бил преписал тези страници от издадената книга. На титулната страна той написал също с почерка на Хитлер: „Борбата на времето“ или „Борбата“, или „Моята борба“. Кое заглавие е най-внушително от трите? Адолф Хитлер.

Впоследствие Куяу заявил, че е преписал ръкописа на „Майн Кампф“, за да се упражнява в почерка на Хитлер, и няма никакво съмнение, че е станал необикновено изкусен в това. С пълна лекота той имитирал почерците и на други хора при интерпретирането на различните псевдоними и биографии. Трудно е да се твърди с положителност кога за пръв път му с хрумнала идеята да напише Хитлеров дневник. Волфганг Шулце, американският агент на Куяу, казал на Гита Сирени от „Сънди таймс“, че той пласира „неподвързани“ страници от Хитлерови ръкописи, доставяни му от негов клиент още от 1976 година. Според Куяу той за пръв път през 1978 година се заловил да пише на машина хронологията на всекидневния живот на Хитлер, като използувал един официален годишник на нацистката партия за 1935 г. Като извършил това, решил да опита как ще изглежда текстът с почерка на Хитлер.

В мазето на новия си дом с Едит в Дицинген Куяу имал известен брой ученически тетрадки, купени за няколко марки от книжарница в Източен Берлин. Куяу ги бил купил с първоначалното намерение да ги използува за каталог на своята колекция. Сега взел една от тях, потопил перото си в шишенце с черно мастило и започнал да пише. Когато мастилото свършвало, продължил с молив.

„Беше лесно“ — твърди по-късно той.

За завършек на работата си залепил фалшиви метални готически инициали на корицата. Куяу бил купил тези инициали в универсален магазин, те били изработени от пластмаса в Хонконг и представлявали всъщност буквите РН вместо АН, както си мислел той. И тази, както всичките му фалшификации, била груба и непретенциозна. Тя нямало да издържи и едночасово изследване от експерт.

Две седмици по-късно, по време на едно от редовните посещения на Фриц Щифел на „Аспергщрасе“, Куяу извадил тетрадката и я сложил на масата пред него.

„Това — казал му той — е дневник на Хитлер.“

Щифел разгледал внимателно тетрадката.

„Той не беше толкова очарован от съдържанието — твърди Куяу, — колкото от инициалите, които бях залепил на корицата.“

Щифел попитал дали може да заеме дневника. Куяу се съгласил.

„Занесох го вкъщи и го прочетох“ — спомня си Щифел. Сетне заключил книгата в сейфа си при другите фалшиви ръкописи на Хитлер.

Приблизително по същото време, когато получил дневника от Куяу, Щифел решил, че е настъпил моментът да потърси мнението на експерт за забележителния си Хитлеров архив. Отнесъл се към „Кленау“, мюнхенска фирма за аукционери, които търгували с важни ръкописи, да му препоръчат някой авторитет по изкуството и писанията на Хитлер. „Кленау“ му дали името на Аугуст Призак.

„Професор“ Призак, за какъвто се представял той, бил натоварен от нацистката партия от 1935 до 1939 година със задачата да издирва Хитлеровите картини. Задачата се свеждала до това, да се откупят колкото може повече картини и да се отделят истинските от фалшивите, които дори тогава били наводнили пазара. За Призак, както и за многобройните „Пазители на пламъка“ онези слънчеви години преди избухването на войната, когато той бил млад и се радвал на покровителството на фюрера, представлявали най-хубавото време в живота му. Призак притежавал купища жълтеещи изрезки от печата и снимки от времето на Третия райх — негов личен архив, струпан в хаотичния му мюнхенски апартамент. Бил на седемдесет и шест години, бивш преподавател в средно училище, вписан в регистрите на мюнхенската полиция като известен симпатизант на идеалите на Хитлеровата епоха. В момента работел върху книга с непубликувани снимки от сборовете на нацистката партия. Бил нает и от американския милионер Били Прайс, който съставял пълен каталог на Хитлеровото изкуство. Щифел поканил Призак да го посети в Щутгарт и да оцени неговата колекция.

Това било решаващ момент за Куяу. Дотогава му се налагало да мами само любители ентусиасти. Сега трудът му щял да бъде преценяван от предполагаем експерт. През май 1978 година той подписал договор с Щифел, който гарантирал, че всичко, което му е продадено до упоменатата дата и би могло да му бъде продадено за в бъдеще, е „оригинално“ и „съвременно“. Според условията на този договор, ако нещо се окажело фалшиво, Куяу се задължава да му възстанови взетата сума. Следователно присъдата на Призак била от голямо значение за Куяу. Но той не бивало да се безпокои. Старецът хвърлил бегъл поглед на Щифеловата колекция и обявил, че тя има „голямо историческо значение“. Посочил един акварел.

— За последен път държах това в ръцете си през 1936 година — казал той на Щифел и Куяу.

„Тогава разбрах — твърди впоследствие Куяу — що за експерт е той. Бях завършил тази картина преди десет дни.“

Призак бил дотолкова впечатлен, че се свързал с един от най-големите авторитети по Хитлер в Германия: Еберхард Йекел, професор по съвременна история в Щутгартския университет. Йекел бил автор на „Хитлеровия Weltanschakung“, „Проект за могъщество“, занимавал се в течение на няколко години със съставянето на пълна колекция Хитлерови писания от 1905 до 1924 година. Призак му бил предал материали от собствения си архив. През 1974 година (те впоследствие били определени от Йекел като „няколко листа хартия, преписи без каквато и да е стойност“). Сега той настоял пред историка да се срещне с Щифел и с неговия доставчик, притежаващ удивителни връзки, хер Фишер. Йекел ясно съзнавал, че важни документи са притежание на частни колекционери, затова се съгласил. Уговорили среща за петък, 21 септември 1979 година.

Призак пристигнал в дома на Щифел преди Куяу и Йекел. Индустриалецът за пръв път отворил сейфа си и му показал дневника на Хитлер. Призак го разглеждал и чел цял час. Бил смаян, че съществува такава книга, макар да признал, че е донякъде разочарован от съдържанието ѝ. (Куяу я бил изпълнил почти изцяло със списъци на срещи и прокламации, взети от нацисткия годишник.) Взел си няколко бележки.

„Спомням си само страницата, която преписах — заявява Призак. — Другите бяха изписани само със заглавия от «Фьолкишер Беобахтер» (органа на нацистката партия).“

По-пълният запис, който бил преписан от Призак, се отнасял за 30 юни 1935 година:

Експлозията в Райнздорф с това, от което се нуждаех. Днес проблесна лъч на надежда — церемонията по освещаването на Дома на германското изкуство в Мюнхен.

Във всеки случай ще мога да се поотпусна с архитектите. Е. (Ева Браун) си има две малки кученца, така че ще намира с какво да си запълва времето и да не скучае.

Трябва да поговорим с Е. за Гьоринг. Отношението му към нея просто не е коректно.

Всичко е спокойно на здравния фронт.

Въпреки баналността на съдържанието Призак не се съмнявал ни най-малко в автентичността на дневника. Когато Куяу дошъл, той прочувствено му изразил възторга си.

— Вие сте нашето спасение — казал той на бившия сервитьор и мияч на витрини. — Трябва да издирите още документи. Историята ще ви благодари.

Йекел бил също впечатлен от колекцията на Щифел, когато индустриалецът му я показал.

„Тя се състоеше от рисунки, картини и документи, подписани от Хитлер“ — спомня си той.

Подали му дневника и той „бързо го прелистил“.

Помня едно място, където се споменаваше за Ева Браун и за едно куче. Доколкото този дневник се е съхранил в паметта ми, само десните му страници бяха написани с мастило и носеха подписа на Хитлер… Беше ми казано, че той е дошъл от Източна Германия и е бил пазен там от 1945 година. Не получих отговор на въпроса си как дневникът е донесен на Запад — каза ми, че такава информация щяла да изложи на опасност хората, които го донесли оттам. Намекнато ми беше, че е замесен в това един високопоставен служител от Източна Германия на име Фишер.

Куяу напрегнато следял как Йекел прелиства дневника. Възникнал спор какъв би могъл да бъде броят на останалите Хитлерови дневници. Куяу казал, че доколкото е подразбрал от доставчиците си в Източна Германия, дневниците обхващали период от тринадесет години, от 1932 до 1945 година. Призак се намесил: ако се предположи, че всеки от липсващите дневници обхваща половингодишен период, това ще прави общо двадесет и седем книги. Йекел настоял пред Щифел той да се опита да си ги достави. Куяу твърди по-късно как е седял и слушал всичко това „в почуда“.

Йекел проявил по-специален интерес към материала до 1924 година. Щифел имал много неща, които да му покаже, включително и някои неоткрити дотогава стихотворения на Хитлер, писани през Първата световна война. Сред тях били „Това се случи сред дебрите на гората Антоа“, илюстрована балада, и „Идилия по време на война“, произведение от четири строфи, в което „Хитлер“ описва как един германски войник изродил бебето на французойка:

Когато военният санитар Готлиб Краузе чул, както се придвижвал през Арас,

внезапен глух вик на жена от най-близката къща:

„Аз трябва да помогна, си помислил той, дори един германец, когато е на фронта, трябва да помогне“,

и новороденото бебе — момченце французойче — се появило на света с помощта на Готлиб Краузе.

И с типичната си голяма грижовност той положил грижи за детето,

измил го, повил го, за да покаже, че не сме варвари,

и държал бебето с удоволствие пред своите другари,

това малко червейче, което не знае нищо за интригите на Изволски и на Делкасе!

Мляко трудно се намирало, а трябвало да се намери бързо; на ливадата пасяла крава,

и двама войници от съседното поделение я реквизирали

веднага, и я издоили! Млякото течало на бликащи струи и

изобилно, шрапнел паднал наблизо, но те не спрели да доят.

Веднага след това той дал шишето на детето, което изродил,

извадил и два козуначени сухара от джоба си за майката:

идилия, която отново доказва благородното кредо на германеца,

и ако томитата[1] не са я разрушили, къщата е още там.

Към всяка строфа има придружаваща илюстрация: войникът изражда бебето на майката; войникът показва бебето на един свой другар; войникът дои крава; войникът се сбогува с французойката, която е взела на ръце детето. Йекел не намерил причина да се усъмни в достоверността на творбата. Приложено към нея, както и към повечето други произведения в колекцията на Щифел било „удостоверяването“, позоваващо се на официални канцеларски материали на нацистката партия. На следващата година Йекел препечатал „Идилия по време на война“ в книгата си за ранните писания на Хитлер, с още седемдесет и пет фалшификата, произведени от Куяу.

Когато тази плодотворна среща завършила, Йекел откарал Куяу обратно в Щутгарт. „Търговецът на антики“ почти не бил отворил уста през целия следобед. Той поразил историка със своята „сдържаност“ и „необразованост“. Йекел му казал, че ако Куяу открие нови томове от Хитлеровите дневници, той много би желал да ги подготви за печат.

По това време Куяу водел смайващо сложен живот. Държал магазина на „Аспергщрасе“. Организирал незаконния износ на паметни вещи от Източна Германия. Фалшифицирал документи и картини. Продължавал формално да фигурира като шеф на компанията за почистване „Либланг“. Отговарял на най-малко две различни имена. И тъй като това не го задоволявало напълно, започнал да мами Едит, като плащал на „компаньонката“ си от нощен локал за цяла смяна.

Корпулентната фигура на Куяу била отдавна позната на момичетата, които работели в квартала на публичните домове в Щутгарт, където той бил широко известен като „Генерала“. Любимите му свърталища били нощният клуб „Пигал“ и бар „Сиси“. Благодарение на парите, които получавал от паметните вещи на нацистите, той разточително се забавлявал. На момичето, с което бил, плащал щедро; другите момичета редовно получавали по бутилка шампанско. През март 1975 година срещнал Мария Модрич, двадесет и пет годишна австрийка, която сервирала напитки в бар „Сиси“. На петнадесет години тя напуснала училище и постъпила на работа във фабрика, после дошла да търси друга работа в Западна Германия и накрая станала барманка. Била тънка, тиха и с посредствена външност. Куяу я харесал и станали, както изискано се изразявала Мария, „интимни приятели“. Тя напуснала бар „Сиси“ и през май 1978 година Куяу я настанил в апартамент на „Ротенбергщрасе“, където заживяла сама с любимия си заек Цезар. Куяу имал ключ, държал някои свои дрехи в апартамента и осигурявал на Мария месечна издръжка между 1000 и 2000 марки.

„Кони ми даде заем за мебелировката — твърди Мария. — Той имаше повече пари от мен и ме разглези. Посещаваше ме почти всеки ден. Сетне излизахме заедно. После той си отиваше в своя апартамент. От време на време оставаше при мен за през нощта. Доколкото знам, Едит не подозира за моето съществуване, — Куяу казал на Мария, че е женен за Едит. — Едва по-късно — продължава Мария — научих, че той само живее при нея.“

Тя помагала сегиз-тогиз в магазина и имала впечатлението, че любовникът ѝ е нещо като художник.

Три седмици след срещата с Йекел и Призак, на 15 октомври, Куяу и Мария отишли да пийнат нещо в заведение. След няколко шнапса в ханчето „Корне“ те продължили в бар „Мелоди“. Малко преди полунощ група работници имигранти от Югославия нахълтали в бара, размахвайки пистолети. Докато почти всички клиенти се хвърлили на пода, Куяу, в изблик на пиянска смелост, скочил на крака и ги нападнал. В последвалата схватка бил ударен по главата и трябвало да бъде откаран в болница, а кръвта шуртяла от триинчовата дълбока рана на челото. При полицейския разпит той отново не могъл да устои на изкушението да не измисли история. Казвал се д-р Хайнц Фишер, Мария била негова секретарка, работел в изпълнителната власт на Баден-Вюртемберг. Когато проверили това и установили, че то не отговаря на истината, той пак ги излъгал. Бил д-р Конрад Куяу, до миналата година полковник в западногерманската армия, и скоро щял да стане професор. Полицията претърсила чантата, която носел със себе си, и намерила в нея художнически материали, въздушен пистолет и негова снимка в официална генералска униформа. Куяу казал, че е купил пистолета на публичен търг. Доверил на полицая, който го разпитвал, че този пистолет е принадлежал навремето на фелдмаршал Ромел. Полицаят казал на колегите си, че Куяу е или умствено неуравновесен, или фанатизиран военен.

Този любопитен епизод не свършва дотук. След по-малко от седмица Куяу бил призован да се яви отново в полицейския участък, за да обясни защо е лансирал неотговарящото на истината твърдение, че има докторат. Обвинили го, че се представя за друго лице. Най-дръзкият и самоуверен мошеник тук щял да се откаже от играта си, но Куяу се заклел, че е автор на единадесет книги за нацистка Германия, включително „Адолф Хитлер художникът“, „Адолф Хитлер — войникът от фронтовата линия“, „Адолф Хитлер офицерът“, както и петтомното изследване „Адолф Хитлер политикът“, всички издадени от компания „Улщайн“ в Мюнхен. Заявил, че в резултат на трудовете си е канен в цял свят да изнася лекции за нацизма и видните нацисти; имал не един, а три доктората, дадени му от университетите в Токио, Претория и Маями. Недоверчивата полиция поискала от него да докаже, че действително притежава тези отличия.

Документите (заявил Куяу) са вкъщи, но моят офис сега се обновява и всичко в него е поставено в кашони. Тези документи също са в кашоните и затова не мога да ви ги покажа в момента. Ще им направя фотокопия и ще ви ги пратя веднага щом завърша работата по обновяването на офиса ми. Налага се да спомена, че макар да съм получил отличието си от Токийския университет през 1977 г., истинската дата на документа е 1952 година. Това е, защото в Токио годината 1952 съответствува на нашата 1977 година.

Полицията изчакала, но документите изобщо не се появили. През следващия юли Куяу бил глобен 800 марки за злоупотреба с титли. Той се представил в съда за пръв път като „художник“.

На 20 октомври 1979 година, пет дни след сбиването в бар „Мелоди“, неподозиращият затрудненията на доставчика си с полицията Фриц Щифел поканил Куяу и Едит на парти в дома си. Празненството се организирало по случай рождения ден на фрау Зента Баур, съпруга на Ханс Баур, но в последния момент фрау Баур била възпрепятствувана да присъствува. В резултат на това имало само шестима гости: семейство Щифел, Куяу и Едит и бившият есесовец Якоб Тифенталер с жена си:

Празнуването минало весело. Щифел познавал от няколко години Тифенталер като свой събрат колекционер. Куяу бил представен на Тифенталер от Щифел като „хер Фишер“ по време на една вечеря през миналия март, но тогава казал, Тифенталер, Куяу се държал „твърде много в сянка“. Тази вечер обаче била съвсем различна: напитките се леели, броят на празните бутилки растял, а с него нараствала и бъбривостта на Куяу.

„Той каза, че е бизнесмен“ — спомня си Тифенталер.

След малко Куяу ми обясни, че има антикварен магазин в Щутгарт. Каза ми, че няма служители в магазина, че често пътува, че повечето време магазинът е затворен. Същата вечер той се похвали с добрите си контакти в Източна Германия. В тази връзка ни разказа, че брат му е генерал и служи в граничните войски на Източна Германия; ползувал се с голям авторитет, но това нямало да го избави от наказание, ако се установи, че е замесен в нещо противозаконно.

След още изпити чаши Куяу отворил дума за Хитлеровите дневници. Според Тифенталер той се похвалил, че „може да внесе на Запад дневници, които са били на борда на един от самолетите на фюрера“, който се разбил в Източна Германия в края на войната.

Тези дневници били укрити на сигурно място от местни селяни. Той каза, че има 27 тома, но може да ги внася на Запад само един по един. Те щели да пристигат на интервал от един-два месеца: по-честа доставка щяла да изглежда подозрителна.

Тифенталер, чиято собствена колекция от Третия райх била изградена главно около автографи и картини, бил очарован.

Това е първият случай, в който се съобщава, че Куяу е използувал самолетната катастрофа, за да обясни произхода на дневниците. Когато шестнадесет месеца по-рано дал първия дневник на Щифел, просто му казал, че „го е взел от Източна Германия“ заедно с другите военни реликви. На срещата с Йекел, само четири седмици по-рано, той бил също толкова неясен. Това говори, че в някой момент на периода от 21 септември до 20 октомври Куяу е научил историята за катастрофата.

Според Щифел той и Куяу посетили Ханс Баур в дома му в Хершинг някъде около септември 1979 година. Призак също присъствувал на тази среща.

„Беше по вечерно време — твърди Баур — и аз и жена ми отидохме да вечеряме с тях в съседното село.“

Баур по-късно заявил, че не си спомня да са говорили за катастрофиралия самолет на Гундлфингер, но съвпадението на тази среща с възприетата от Куяу история показва друго. Щифел признал пред полицията, че положително е чул от устата на самия Баур разказ за разбилия се самолет. От друга страна, Куяу смята, че е научил за това от Аугуст Призак, а Призак, който узнал за злополуката със самолета от книгата на Баур, по-късно признава, че навярно сам той е пуснал тази муха в главата на Куяу. Но каквато и да е истината — а трябва да се помни, че в книгата на Баур целият епизод с катастрофата на самолета е бил достъпен за всеки, който тепърва след 1955 година проявява интерес към тези събития, — това е решаващият момент в развитието на измамата. Изведнъж да се появи дневник на Хитлер и да се твърди, че е доставен незаконно от Източна Германия, било предостатъчно правдоподобно за лековерните колекционери като Щифел. Изваждането на дневника на показ и изтъкването на факта колко разстроен е бил Хитлер поради загубата на ценни документи при тази загадъчна катастрофа — това изведнъж придало на историята много по-правдив характер.

След края на вечерното тържество Щифел оставил гостите си да пренощуват у дома му. Следващият ден бил неделя. След закуска индустриалецът отворил металната врата, която водела към неговата колекция, и показал на Тифенталер дневника. Няколко седмици по-късно Тифенталер казал на Герд Хайдеман какво е видял и в началото на 1980 година самият Хайдеман посетил Щифел, видял дневника и чул историята за разбилия се „Юнкерс 352“.

Това, което придава на измамата на Куяу от този момент насетне елемент на гениалност, е, че като установил връзката между катастрофиралия транспортен самолет и дневниците, той оставил на други да изследват фона. Никоя жертва на измама не е действувала по-усърдно за собственото си впримчване, както това направил Герд Хайдеман. Докато Куяу сновял между двете си метреси и се грижел за магазина в Щутгарт, хамбургският репортер работел дълги часове, за да придаде достоверност на историята с дневниците, и дори рискувал да го уволнят от списанието. За Хайдеман всяка стъпка в опитите му да докаже, че дневникът, който е видял у Щифел, е истински, представлявала влагане на допълнителни усилия и загуба на време. Не е изненадващо, че накрая той просто искал да вярва отчаяно в съществуването на дневниците: дотогава бил вложил много повече труд за тях, отколкото Куяу. Пожертвувал година време, но лека-полека, в 1980 година, пътищата на двамата започнали да се сближават.

Щифел продължавал да държи в сейфа си дневника от 1935 година, но значимостта на притежателя на този дневник започнала да намалява. Той не одобрявал лявата ориентация на „Щерн“ и отказал да помогне на Хайдеман в разкриване самоличността на доставчика на дневника. Тифенталер, който вече бил действувал като агент на Хайдеман при опитите му да продаде „Карин II“, сега го изместил. Мотивът му бил почти напълно финансов. Той признал, че Хайдеман му е казал следното: няма да има никаква вреда за него, Тифенталер, ако помогне на „Щерн“ да намери дневниците; в 1983 година Куяу го нарекъл със смях „Господин десет процента“. През лятото на 1980 година Тифенталер казал на Хайдеман, че дневникът е бил донесен на Запад от някой си хер Фишер от Щутгарт. Хайдеман и Валде прекарали часове, ровейки се в телефонния указател на града. (Причината да не намерят номера била, че домашният телефон на Куяу в Дицинген бил вписан на името на Едит Либланг. Няколко месеца по-късно, след тяхното завръщане от Бьорнерздорф през ноември, Хайдеман и Валде възобновили контакта си с Тифенталер и го помолили да предаде на „хер Фишер“ едно предложение от тяхно име. Тифенталер изпълнил молбата им в писмо до Куяу с дата 29 ноември 1980 година:

Драги Кони,

Трябва да ти предам нещо, което не смятам, че е уместно да се обсъжда по телефона, защото човек никога не знае дали линията се подслушва, или не. Предполагам, че ще пазиш пълно мълчание по този въпрос и че няма да го споделяш е никого.

Една голяма издателска компания в Хамбург се обърна към мен с молба да установя контакт между теб и нея. Отнася се до дневниците на А.X., които имаш или би могъл да си доставиш. Предлагат 2 милиона марки хонорар (за дневниците). Освен това тези господа не държат непременно да притежават самите дневници, съгласни са да имат фотокопия от тях. Дневниците могат да си останат, както досега, в твое притежание. Ако проявиш интерес за контакт с тях, направи го колкото се може по-скоро. Всичко трябва, разбира се, да се извърши при пълно доверие между двете страни и тайно. Такова е предварителното условие. Ако предпочетеш да ти се плати в злато вместо във валута, това ще се осъществи в рамките на предлаганата сума.

Ще ти бъда много благодарен, ако ме уведомиш веднага какво си решил — но, моля, не по телефона.

Може би е уместно да спомена и това, че богатата компания ще поеме всички евентуални рискове, свързани с публикуването, както и всички правни последствия, които биха могли да възникнат във връзка с публикуването. Не бива да се споменава за източника на тези томове. Ако се възбуди дело (от Федералното правителство срещу компанията издател), компанията ще се позове на правото си да спази журналистическата тайна.

Получих официалните уверения на компанията за всички клаузи, изложени дотук. Тя е готова да сключи договор с теб, в който и двете страни да бъдат правно защитени. Навярно ще ми позволиш да подчертая, драги ми Кони, че на нито един от тези господа не съобщих името ти. Те знаят, че хер Фишер е ключът за тези томове, но не знаят нито собственото ти име, нито адреса ти, а и няма да ги научат от мен, освен ако имаш отрицателно отношение към този замисъл…

Моля те, не споменавай нищо за това на Фриц (Щифел).

Куяу бил вече по-богат отвсякога преди благодарение на дейността си като фалшификатор. Но като се има предвид, че два милиона марки представлявали почти десетократно по-голяма сума от тази, която той можел да получи от най-добрия си клиент, Фриц Щифел, едва ли е учудващо защо се е поддал на изкушението и приел предложението на компанията. Дори ако „богатата компания“ открие, че той се занимава с продажба на фалшификати, пак ще има някаква добра възможност да се измъкне някак си. Анонимността му била гарантирана. Ако нещо тръгне на зле, той винаги ще може да си послужи с претекста, че просто търгува с материал, който идва от другата страна на желязната завеса. Ето причината, поради която в началото на 1981 година той дал на Тифенталер разрешение да разкрие телефонния номер и адреса му на „Аспергщрасе“.

На 15 януари един мъж, който се назовал Герд Хайдеман, се обадил на Куяу по телефона в Дицинген. Говорили за дневниците. Куяу неколкократно наблегнал на това, че му е необходима гаранция за пълна тайна и че ще преговаря само с Хайдеман, и то лично. Верен на природата си, избродирал и една от своите истории, като обещал на репортера не само дневниците, а и оригинална опера от Хитлер, както и трети том на „Майн Кампф“. Куяу знаел, че колкото по-неправдоподобно звучат измислиците му, толкова по-силно ще му вярват хората, че той не лъже. Знаел добре какво върши. Разгадал типа характер на Хайдеман. Открил под привидно спокойния тон на журналиста нотката на силно желание, което създавало напрежение поради неувереност в успеха. Твърде лесно било да се досети.

И наистина в сряда, 28 януари, към 7.15 вечерта телефонът отново иззвънял. Куяу имал кратък разговор, после се обърнал към Едит.

— Това беше Хайдеман — казал й той. — Тръгнал е насам.

След пет минути той отварял вратата на последната си нетърпелива, кръглолика жертва, която стискала в ръка куфарче, пълно с пари.

[1] Британските войници. — Б.пр. ↑

ТРЕТА ЧАСТ

„Продажбата на свастики върви все по-добре и по-добре.“

Сидни Мейър, издател

ЕДИНАДЕСЕТА ГЛАВА

Първата среща между Куяу и Хайдеман траяла повече от седем часа. Както Хайдеман свидетелствува по-късно, отначало Куяу показвал нежелание да сключи сделката. Казал на репортера, че вече е получил предложение да получи 2 милиона долара за дневниците от Америка и че Хърстовата пресгрупа смята да ги публикува в серии. Според Едит Либланг тогава Хайдеман отворил куфарчето и показал „много пари“. Той ги предложил на Куяу като аванс в брой за дневниците. Повторил, че компанията му е готова да плати 2 милиона марки за всички томове. Като допълнителен стимул Хайдеман извадил и униформата на Гьоринг, която направила на Куяу по-силно впечатление от парите.

„Трябваше да я имам — твърди по-късно той. — Притежавах почти всички униформи — на Хитлер, на Химлер, на Ромел. Едничката ми мисъл беше: Как да получа униформата от този човек?“

Според Либланг Куяу обещал на репортера „да му достави дневниците“.

След това атмосферата се посмекчила. Хайдеман, с уиски в ръка, се похвалил, че има контакти с прочути нацисти като Карл Волф и Клаус Барби. Описал как е открил мястото на самолетната катастрофа в Бьорнерздорф. Разказал преживелиците си като военен кореспондент. Към полунощ Едит започнала да показва признаци на сънливост. Отишла да си легне. Но Хайдеман и Куяу останали да разговарят почти до три часа сутринта, когато репортерът най-сетне си тръгнал, за да се прибере с колата в хотела си в Щутгарт.

Като поспал няколко часа, той се върнал при Куяу в десет часа, но този път в магазина му на „Аспергщрасе“. Главната му грижа била дневникът, който е у Фриц Щифел. Той бил обезпокоен да не би някой вестник, който конкурира „Щерн“, да научи за съществуването на тези дневници. Според Едит той „настоявал“ те да отидат и го вземат. Но Куяу, който се побоял да не би да си развали отношенията с Щифел, успял да разубеди журналиста, като му казал, че индустриалецът е на почивка в Италия. Преди да се раздели с Куяу, Хайдеман желаел да сключи някакво юридическо споразумение с него. Намекнал, че трябва да се свърже с адвоката на Куяу, и да си уговорят среща в Хамбург, където да се подпише договор с правния отдел на „Грунер и Яр“ — предложение, което Куяу побързал да отклони. Вместо това двамата се разделили с предварително устно споразумение. Куяу щял да достави книгите, а Хайдеман — парите. Куяу щял да позвъни на репортера, когато се обади брат му от Изток. В знак на доверие един към друг те си разменили подаръци. Хайдеман дарил на Куяу оригиналната униформа на Гьоринг и се върнал в Хамбург с една фалшива картина на Хитлер с маслени бои. Двамата установили връзка на подходящо ниво.

В 11.30 часа на другия ден сутринта в елегантната главна квартира на „Щерн“, построена на брега на реката — известна под непочтителното прозвище „Маймунската канара“, — Хайдеман отишъл да се види с Вилфрид Зорге, за да му докладва за резултата от пътуването си до Щутгарт. Доставчикът на дневниците, казал той на Зорге, е „богат колекционер“ на нацистки паметни вещи, чийто брат е генерал в Източна Германия. Някои от дневниците на Хитлер се намирали вече на Запад. Първоначално те били прекарани през границата като обикновен пътнически багаж. По-късно започнали да ги укриват в пиана (а пианата са главният износен артикул на Източна Германия за Запад). Генералът щял веднага да прекрати доставката на дневниците, ако разбере, че ще ги публикуват в „Щерн“. Затова Хайдеман се бил представил за швейцарски колекционер. И повторил на Зорге: било изключително важно компанията да пази абсолютна тайна.

Междувременно в Щутгарт Конрад Куяу се заел да обяснява на Фриц Щифел не за Хитлеровите дневници, а за други произведения на така наречените „Хитлерови писания“, които е продал на колекционера.

Еберхард Йекел и неговият сътрудник Аксел Кун препечатали материал от Щифеловата колекция в книгата си за писанията на Хитлер от 1905 до 1924 година. Книгата била издадена предишната есен. За тяхно неудоволствие Антон Хох от Института за съвременна история в Мюнхен изтъкнал, че някои „стихотворения“ на Хитлер са явна измислица. Например „Дер Камерад“, за което се предполагало, че е писано от Хитлер през 1916 година, било направо преписано от една стихосбирка на Херберт Менцел, озаглавена „Стихове за старите другари“ и издадена в 1936 година. Би могло да се твърди и друго: че Хитлер е преписал стихотворението от някое по-ранно издание на Менцеловата поезия. Но за нещастие, както Хох изтъкнал, през 1916-а Менцел е бил едва десетгодишен. Йекел се свързал с Щифел, за да му иска обяснение. Оскърбеният Щифел се свързал пък с Куяу.

На 5 февруари, точно седмица след сключваното на споразумението си с Хайдеман, Куяу се събрал с Щифел и Йекел за спешна среща в кабинета на професора в Щутгартския университет. Това, което най-много го смущавало по думите на Йекел, бил фактът, че „Дер Камерад“ се придружавал от писмо, взето от официален нацистки наръчник и подписано от функционер на партията, в което се твърдяло, че стихотворението е напълно автентично. Фактът, че „Дер Камерад“ е явна измислица, означавал, че навярно и писмото е недостоверно. А такива писма били прилагани към десетки писания на Хитлер, притежавани от Щифел, които Йекел отпечатал в книгата си. Налагал се изводът, че те всички са фалшиви.

Моментът бил крайно неприятен за Куяу. Според Йекел той станал много неуверен в резултат на неговите съмнения. Но ловко се справил с положението. По отношение на „клеветите“, които се подхвърляли, бил готов да даде конкретни сведения за източника на въпросния материал. И продължил с голяма наглост да преразказва на двамата присъствуващи историята за катастрофиралия самолет на Хитлер, точно както му била описана за пръв път от Хайдеман предишната седмица. Куяу, спомня си Йекел, ми разказа подробно това, което бе само загатнато преди: че материалите произхождали от един самолет, който се разбил край Бьорнерздорф в 1945 година на път от Берлин за Залцбург… За да придаде на думите си по-голяма убедителност, той изтъкнал, че журналистът Герд Хайдеман е ходил на самото място и е видял гробовете на екипажа на самолета в Бьорнерздорф.

След като използувал доказателството на една от своите жертви, за да премахне безпокойствата на друга, Куяу се оттеглил на обичайната си последна отбранителна линия. Според Йекел той казал, че не може да добави повече подробности, защото е научил за случилото се от другиго. Не бил достатъчно осведомен за документите, нито за историческия им контекст.

Могло да се направи още много малко. Единствената възможност, която оставала на Йекел, била да подготви съобщение за едно академично списание, в което да признае, че е бил измамен. Същевременно той посъветвал Щифел да подложи притежавания от него материал на съдебна експертиза. Що се отнася до Куяу, той се прибрал у дома си в Дицинген и започнал да фалшифицира първия том от Хитлеровите дневници за Герд Хайдеман.

За да може да се справя успешно с трудовите си задължения през следващите две години, Куяу като всеки добросъвестен професионален писател си установил строг режим. Ставал в 6 часа сутринта, а половин час по-късно ставала и Едит Либланг. Двамата пиели заедно кафе, а после тя потегляла с колата за Щутгарт, където работела в кафе-сладкарница „Хохланд“. Куяу си приготвял солидна закуска от пържени картофи и две пържени яйца и след като се подкрепял по този начин, се оттеглял в студиото си и започвал работа, която продължавала цял ден, дори без обедна почивка. Когато полицията извършила обиск на заведението му през 1983 година, тя конфискувала десет кашона с книги и статии, чрез които Куяу се надявал да опознае всекидневието на Хитлер. В работната му стая имало 515 книги и вестници и още 106 периодични издания в мазето. Между страниците им били натъпкани хиляди маркери: карти за игра, листчета попивателна хартия, стари банкноти и билети, визитни картички и тоалетна хартия — за отбелязване на пасажите, необходими за съчиняването на дневниците. Куяу изготвял груба чернова с молив, а после я преписвал с мастило в една от ученическите тетрадки, които държал в мазето. С течение на времето работата му придобивала все по-голяма изтънченост. Отначало той се заловил да пише за ранните години на Хитлеровата власт — годините, изобилствуващи със закони и декрети, с които Куяу запълвал празните дни на фюрера и които не изисквали сериозно вникване в сложните политически въпроси. Вечер, когато Едит се върнела от работа, приготвяла храна за двамата.

„Кони се изтягаше на дивана — спомня си Едит. — Гледахме телевизия и той често заспиваше. Нямах представа какво е вършил през деня. Взаимно се ползувахме с доста голяма свобода.“

Режимът на заседнал живот продължил до пролетта на 1983 година.

Според Куяу той завършил първите три тома за около десет дни след срещата с Щифел и Йекел. За да ги представи в подходяща форма, сложил на кориците им печат от червен восък с изображение на германския орел и етикет, подписан от Рудолф Хес, който декларира, че те са собственост на Хитлер. Опърпал ги тук-там, за да им придаде по-старинен вид и със същата цел напръскал страниците им с чай. Сетне позвънил на Хайдеман, за да му съобщи, че е получил книгите. Валде твърди по-късно, че тези ранни дневници не били пристигнали от Източна Германия, а от Съединените щати, където „Фишер“ ги предложил на една заинтересована партия при посредничеството на адвокат. Куяу взел дневниците и пристигнал със самолет от Щутгарт в Хамбург, за да участвува в увеселение на борда на „Карин II“, уредено от Хайдеман. За да отпразнуват пристигането на първите книги, ентусиазираният репортер отворил бутилка искрящо бяло вино.

Само петима от „Грунер и Яр“ знаели тайната за съществуването на дневниците. За тях денят 18 февруари, сряда, бил знаменателен. Малко преди 10 часа сутринта четирима от посветените — Герд Хайдеман, Томас Валде, Ян Хензман и Вилфрид Зорге — са събрали в кабинета на петия, Манфред Фишер. Вратите били затворени, Фишер наредил на секретарката си никой да не ги безпокои и Хайдеман извадил пред тях дневниците.

Изглежда, моментът е бил почти религиозно тържествен. Хензман взел в ръце един от дневниците.

„Той беше с черна подвързия — спомня си той, — дебел сантиметър и половина. Като повечето присъствуващи, и Хензман не можел да чете старогермански ръкопис, на който бил написан дневникът, но той безспорно изглеждал оригинален. — Държах го съвсем внимателно в ръце, — твърди по-късно Хензман.

Манфред Фишер също бил впечатлен от леко опърпания вид на книгите.

«Те бяха малко повредени — казва той. — Върховете на страниците бяха подгънати.» Пристигането на тези първи Хитлерови дневници било за Фишер «велик момент» в живота му. Да държиш такова нещо в ръцете си, беше неповторимо преживяване. То произхождаше от увереността, че дневникът е писан от него — а аз държах светинята в своите ръце…“

Дневниците подействували като магия за атмосферата в кабинета. Пълната потайност на срещата; вълнението, че са прекарани незаконно и с голям риск от мястото на самолетна злополука през войната, и най-вече присъствието на Адолф Хитлер, което се съдържало в този неизвестен запис на съкровените му мисли — всички тези елементи се съчетали за създаването на силно напрегната ситуация, настроение, което на свой ред създало това, което Фишер впоследствие нарекъл „един вид групова психоза“. Мисълта, че имат на разположение нещо, притежавано някога от фюрера, въздействувало на тези хладни, съвременно мислещи северногермански бизнесмени така, както подействувало на маниаците от германския Юг, колекционери на вещи от бивши нацисти.

„Искахме да ги имаме — призна Фишер за дневниците. — Дори ако вярвахме, че вероятността те да са истински, е само 10 на сто пак щяхме да кажем: Донесете ги тук!“

От всички исторически личности може би само Адолф Хитлер би могъл да упражни върху тях такава хипнотична омая.

В тази атмосфера петимата мъже взели редица решения, които щели да имат дълбоки последствия. Хайдеман и Валде отново наблегнали пред останалите членове на групата необходимостта да се пази всичко в пълна тайна. Ако се дочуе и най-малък намек за съществуването на дневниците, казали те на тримата бизнесмени, източногерманският генерал ще престане да доставя материала. Според Хензман Хайдеман допълнил:

— Генералът не наблегна толкова на необходимостта да не разкриваме неговите източници, колкото на опасността за самия му живот, който ще бъде застрашен.

По тази причина двамата журналисти рязко се обявили против идеята да се повикат външни експерти, които да проучат дневниците, преди компанията да е получила в свое притежание пълния комплект.

„Тази сдържаност — твърди Зорге — беше възприета. Тя доведе до решението да се получат останалите томове, преди да се проведат изпитания за автентичността им.“

Дори Хенри Нанен и тримата главни редактори на „Щерн“ не трябвало да знаят какво се върши, докато не бъдат приключени всички процедури около сделката; това щяло да стане според Хайдеман в средата на май.

Предложенията до едно били приети.

„Единодушно се споразумяхме — отбелязва Хайдеман — да продължим осъществяването на проекта.“

Петимата били вече активно обвързани в съзаклятие срещу „Щерн“. Без да се консултира с експерт-графолог, със съдебен специалист или историк, Фишер още същия ден задължил компанията със закупуването на 27 тома от дневниците на Хитлер срещу 85 000 марки всеки, плюс сума от 200 000 марки, която да бъде заплатена за третия том на „Майн Кампф“. Общата стойност на проекта щяла да възлиза на 2,5 милиона марки. В качеството си на мениджър на компанията той подписал документ, който разрешавал незабавното превеждане на 1 милион марки от главната кредитна сметка на компанията за получаването на дневниците.

„Всички бяхме като безпаметни“, — коментирал по-късно той.

При всички тези приказки за умопомрачение поведението на бизнесмените не било съвсем безразсъдно. Като издатели те знаели капацитета на евентуалния пазар за всяка авантюра, свързана с Третия райх. Една издателска къща в Британия, „Байсън Букс“, била създадена напълно въз основа на обаянието, с което се ползували нацистите в обществото. „Военновременното илюстровано списание на Хитлер“ просто представлявало извадки от нацисткото пропагандно списание „Сигнал“, събрани в един том: то се продало в над четвърт милион бройки в Британия и Съединените щати; между 1976 и 1978 година то претърпяло осем издания. Друга илюстрована книга на същата издателска къща, „Дер Фюрер“, редактирана от бивш есесовски офицер, Херберт Валтер, се продала в повече от 50 000 бройки. Ярко колоритният основател на „Байсън“, Сидни Мейър, бил съвсем наясно за причината на успеха си:

Не искам да приключа с издаването на Хитлер. Бих желал да вярвам, че публиката е така болна на тази тема, както съм и аз. Но тя не е. Търговците на книги винаги се изсилват в желанията си. Хитлер върви добре на пазара. Нацистите — също. Свастиките — също — те се продават все по-добре и по-добре. Не друга, а свастиката на корицата привлича купувач… Никой не може да ни лиши от нея. Аз дори си мисля да поставя свастика и на корицата на готварска книга за зеленчуци, защото Хитлер е бил вегетарианец.

На стената в офиса си Мейър окачил голям свой портрет, на който бил изрисуван с малки Хитлерови мустачки и наслов „Пролет за Мейър“.

Ако пазарът е бил толкова благоприятен за, общо взето, стари и вече познати неща, пазарните възможности за тайните дневници на Адолф Хитлер били направо смайващи. „Грунер и Яр“ били напълно годни да ги използуват. Компанията притежавала верига успешни западногермански списания, в това число „Щерн“ и „Гео“. Тя владеела и чужди пазари — в Испания, Франция и Съединените щати (където притежавала „Родители“ и „Млада мис“). „Грунер и Яр“ имала оборот почти половин милиард долара и контролирала общо двадесет периодични издания в света.

От 1972 година три четвърти от акциите на компанията били притежавани от западногерманския многонационален концерн „Бертелзман АГ“, най-голямата издателска група в страната. Основана в 1835 година за отпечатване на религиозни брошури, към 1981 година компанията вече имала сто и осемдесет спомагателни предприятия, които функционирали в двадесет и пет страни. В Америка тя притежавала такива известни организации като „Бантам Букс“ и „Ариста Рекърдс“. Когато една такава огромна издателска и пазарна машина се впрегне в публикуване на Хитлеровите дневници, могли да се окачват печалби, които лесно ще покрият отпуснатите от Фишер 2,5 милиона марки.

Хитлер щял да направи всички богати, не само Герд Хайдеман. Фишер приел, че репортерът има особена заслуга за проекта относно дневниците. Той показал постоянство при наличието на явно противопоставяне от страна на издателите на „Щерн“. Той бил единственият, с когото доставчикът на дневниците желаел да преговаря. Хайдеман вече намекнал, че желае да поеме проекта в свои ръце. Щял да установи партньорство с един американски издател. Щял да продаде всичко и да се опита сам да финансира проекта. Щял да приеме и предложенията за постъпване на работа в „Бунте“ и „Квик“. Дори споменал един холандски петролен милионер на име Херман, бивш член на СС, който бил готов да предостави 1 милион марки за закупуването на дневниците, ако те доказват, че Хитлер не е знаел нищо за изтребването на евреите. Затова Фишер с пълно основание бързал да сключи договор с Хайдеман. Преговорите започнали веднага след получаването на първите дневници и пет дни по-късно, на 23 февруари, двамата подписали договор. Тайната на осъществявания проект налагала юридическият отдел на компанията да не бъде уведомен какво се извършва. Вилфрид Зорге лично парафирал договора в съответствие с изискванията на Хайдеман. Първата част на договора определяла задълженията на репортера:

Авторът (Хайдеман) ще получи за издателската компания от Източна Германия оригиналните ръкописи на дневниците на Адолф Хитлер от 1933 до 1945 година, както и писания на ръка ръкопис на третия том на „Майн Кампф“. Издателската компания ще заплати на автора за предоставените ѝ ръкописи сумата 85 000 марки за всеки том и 200 000 марки за „Майн Кампф“.

Авторът ще окаже съдействие на издателската компания за постигането на споразумение с наследниците на Адолф Хитлер. Той ще положи усилия да придобие правата им и ги преотстъпи на компанията. Компанията ще компенсира наследниците чрез автора.

Заедно с д-р Томас Валде авторът ще работи върху ръкописа за серийно публикуване в „Щерн“, а също и за една, а може би и няколко книги, издание на „Щерн“… Други сътрудници (например историци) ще бъдат ангажирани само със съгласието на авторите.

Авторите преотстъпват на компанията изключителните и неограничени права за публикуването на гореспоменатия материал във всичките му форми. Те предоставят всички свои авторски и допълнителни права на издателската компания. Издателската компания си запазва правото да реши на кой от своите синдикати ще повери материала. Компанията само ще прехвърли правата на трето лице срещу заплащане, а всички промени на материала, които го правят съществено различен от оригинала, ще се нуждаят от одобрението на авторите.

Авторите няма да получат специално възнаграждение за произвеждането на сериите в „Щерн“. „Щерн“ ще получи правата за серийно публикуване без заплащане. В замяна на това авторите ще бъдат освободени за две години от служебните си задължения. Този двегодишен срок ще започне да тече от момента на получаването на оригиналните томове.

Следват подробности за паричното възнаграждение:

За книгите, издадени от „Щерн“, авторът ще получи хонорар в размер на 6% от коричната цена на екземплярите при тираж 10 000 бройки. При допълнителен тираж от 10 000 до 50 000 бройки авторският хонорар ще нарасне на 7,2%. При тираж над 50 000 бройки хонорарът ще нарасне на 9%.

Като дял от пласментите, извършени от името на компанията, тя ще заплати на Хайдеман 36%, а на Валде 24%.

Десет години след началото на публикуването компанията ще възвърне оригиналните ръкописи на автора. След смъртта на автора правата му ще бъдат поверени на Федералното правителство. Преди изтичането на десетгодишния срок авторът ще има правото да използува материала за свои проучвания…

Като авансово възнаграждение, когато бъдат доставени осем тома от дневниците на Хитлер, авторът ще получи 300 000 марки…

Ако нито издаването на книгите, нито синдикирането на материала не успее да покрие аванса, а също и продажбата на оригиналния материал, авторът ще върне разликата в едногодишен срок от датата на последното плащане.

Ако поради някаква причина издателската компания бъде възпрепятствувана да издаде произведението, тя ще има правото да се откаже от този договор. В този случай всички плащания, дължими на автора, ще отпаднат и ако авторът издаде произведението чрез друга компания, той ще трябва да възстанови получените от компанията суми.

Въпреки предупрежденията, които се съдържат в последните два пасажа, този договор представлявал значителна победа за Хайдеман. Недопустимо било да се предполага, че ако дневниците са автентични, те не ще покрият авансовата сума. Дори ако „Щерн“ не публикува материала, Хайдеман можел да си задържи парите, в случай че не предложи дневниците на друг издател: иначе казано, дори те са да подправени, Хайдеман няма да бъде длъжен да върне сумата, получена като аванс. Този факт от само себе си показва пълната увереност на ръководството на компанията, че дневниците са истински. Ако публикуването върви успешно, евентуалната печалба за Хайдеман щяла да бъде огромна. Продажбата на Хитлеровите дневници в цял свят щяла да надмине 50 000 бройки десетократно, а може би и стократно; към получените суми от високия процент върху тиража щяла да се прибави и една трета от правата на световния синдикат, което правело Хайдеман финансово осигурен за цял живот. За да повярва в такова златно видение на бъдещите си перспективи, изникнало на хоризонта, било необходимо този твърде скептичен журналист да бъде непоколебимо уверен в автентичността на дневниците. Хайдеман не бил като колегите си журналисти скептик по природа. Той вече се бил показал склонен да вярва на всяка щуротия за Третия райх. Едва ли трябва да се изненадваме, че от този ден нататък отношението му към дневниците се отличавало със сляпа вяра. Компанията „Грунер и Яр“ дала на единствения човек, комуто трябвало да вярва, невероятен финансов стимул да заблуди себе си — и нея.

ДВАНАДЕСЕТА ГЛАВА

Авансът от 300 000 марки нямало да бъде изплатен на Хайдеман, докато не достави нови пет дневника. Но Манфред Фишер бил добре осведомен за хроническите финансови затруднения на Хайдеман (репортерът получил нов заем от компанията два месеца преди това в размер на 28 500 марки) и като проява на добро доверие той наредил авансовата сума да бъде изплатена на Хайдеман на следващия ден след сключването на техния договор, във вторник, 24 февруари.

Един ден по-късно Хайдеман позвънил на Зорге да му съобщи, че е пристигнала нова пратка дневници. Той имал нужда от 480 000 марки. Зорге поел по коридора към кабинета на Петер Кюзел, финансовия директор, и помолил за разрешение да бъдат изтеглени парите.

Кюзел, наскоро постъпил в „Грунер и Яр“, сигурно се е учудил в каква компания е попаднал. Преди месец му наредили да изтегли 200 000 марки в брой, след като банките били вече затворени; отишъл с кола до летището, натъпкал парите в куфарче, сякаш те били предназначени за някоя фамилна мафия; после видял как Хайдеман се отдалечил с куфарчето в нощта. А сега трябвало да връчи нови 480 000 в брой без никакво обяснение за каква цел ще бъдат тези пари. Той бил почтен счетоводител. По този начин оскърбявали чувството му за порядъчност в бизнеса. Потърсил Манфред Фишер.

„Попитах д-р Фишер за какво са тези пари и защо толкова големи суми трябва да бъдат изплатени в брой — спомня си той. — Зададох въпроса, за да се ориентирам по-правилно във финансовите операции на компанията.“

Фишер съобразил, че кръгът на посветените трябва да се разшири от пет на шест души.

„Той ме закле да пазя тайна — твърди Кюзел — и ми съобщи, че хер Хайдеман е надушил следата на Хитлеровите дневници.“

Фишер предупредил Кюзел, че навярно ще се наложи да се иска от него да връчи около 3 милиона марки. Кюзел се ококорил недоумяващо при тези думи на мениджъра на компанията. „Казах, че това са много пари.“ Тогава Фишер поискал от него съвет и двамата се заловили да обсъждат как да постъпят, за да се избегне данъкът.

Когато Зорге получил разрешението, потеглил с колата си за централата на „Дойче Банк“, която се намирала на „Адолфсплац“ (какво подходящо название!). Парите, в банкноти от по 500 и 1000 марки, били отново сложени в куфарче и дадени на Хайдеман.

Тази установена практика щяла да продължи над две години. Щом Хайдеман научел от Куяу, че е пристигнала нова пратка книги, той уведомявал Зорге, който на свой ред се обаждал на Кюзел. Счетоводителят твърди:

Хер Зорге ми съобщаваше два дни предварително, когато трябваше да се изтеглят и връчат парите на Хайдеман, и каква е исканата сума. Аз се свързвах с централата на „Дойче Банк“ на „Адолфсплац“ и настоявах въпросът спешно да се уреди и се осигурят парите. Понякога Зорге, а в някои случаи и Хайдеман определяха в какви банкноти да се изплати исканата сума. Доколкото си спомням, това най-често бяха банкноти от по 500, по-рядко от по 1000 марки.

Когато Хайдеман се завърнел от Щутгарт с новите дневници, правел по две фотокопия на машина, инсталирана в частното му жилище — едно за себе си и едно за историческия отдел на „Щерн“. Съдбоносен за развитието на цялата афера бил фактът, че Хайдеман бил един от малцината в „Щерн“, които могли да разчитат ръкописа и да възприемат смисъла на текста, написан със старинни букви — готика, която отдавна не се изучавала в немските училища. За повечето посветени в тайната на дневниците Хайдеман се превърнал в истински тълкувател на писанието, медиум, чрез когото говорел оракулът от дневниците. След като изготвел фотокопията, занасял оригиналите на Зорге или на Хензман на деветия етаж в сградата на „Щерн“. Ако двамата били свободни в момента, им прочитал на глас по някой и друг пасаж. След този ритуал дневниците се поставяли в кафяви пликове, запечатвали се и отивали в сейфа на мениджмънта. Тайната, която витаела около тази процедура, била много строга. По-късно „Щерн Репорт“ описва това така:

Кръгът на тези, които знаели за дневниците, бил строго ограничен. Писането на бележки се избягвало. Ако се наложело да се напише все пак някоя бележка между посветените, тя веднага бивала унищожавана. Кръгът им започнал да напомня тайна организация, която работи нелегално.

Валде дори не казал на жена си върху какво работи.

Тази мания за секретност затруднява възстановяването на някои моменти от историята. Единственият регистър за доставките се пазел от Зорге. Той се пишел на ръка и бил понятен само на него. В лявата страна на лист хартия той записвал датата и размера на сумата; изплатена на Хайдеман. В дясната страна на листчето нанасял броя на доставените томове. Но както отбелязва „Щерн Репорт“, няма никакви сведения за интервалите между отделните доставки, нито за реда, по който те са пристигали: до днес никой не знае в кой момент е пристигнала дадена книга в „Щерн“. Хайдеман не бил задължен да подписва документ за парите, които получава.

„За нас беше съвсем ясно — обяснява Зорге, — че при този вид бизнес Хайдеман не би подписвал разписки, нито би трябвало да се посочва на кого са изплатени парите.“

След като вече били дали на репортера личното му възнаграждение от 300 000 марки и му обещали още стотици хиляди, когато дневниците бъдат публикувани, ръководството решило, че може да се разчита на почтеността на Хайдеман.

Щом Куяу завършел подправянето на нова партида дневници, се обаждал по телефона на Хайдеман в дома му в Хамбург и му съобщавал, че камионът с пианата, съдържащи нова пратка книги, с пристигнал от Източна Германия. Според репортера тези телефонни позвънявания обикновено могли да се очакват около осем часа сутринта, когато вземал сутрешната си вана. След това Хайдеман побързвал да отиде в магазина на „Аспергщрасе“. Куяу му предавал пакет с формат А4, дебел три-четири инча, който съдържал последната пратка. Хайдеман му предавал запечатан плик с пари, който да бъде доставен на „генерал Фишер“. Понякога Хайдеман отварял пакета дневници в Щутгарт и Куяу, преструвайки се, че не разбира старогерманските букви, молел журналиста да му прочете нещичко от дневниците. Хайдеман се съгласявал и докато четял на глас, представлението било често прекъсвано от ахканията и охканията на Куяу, имитирайки почуда от тези необикновени исторически документи. След като Хайдеман се приберял щастливо в Хамбург, Куяу, не по-малко щастлив, отварял пакета с парите, който — макар че той не го съзнавал — съдържал значително по-малка сума от тази, която Хайдеман бил получил от банката в Хамбург.

От 680 000-те марки, получени от него докъм края на февруари, за да достави дневниците, Хайдеман, изглежда, присвоил почти половината от тази сума. Не можем обаче да бъдем сигурни в това: обвинението на Куяу срещу Хайдеман са думи на безочлив лъжец, отправени към един непоправим фантазьор. Но въпреки всичко правдивостта като че ли за пръв път е на страната на Куяу. Според него и Едит Либланг куфарчето, което Хайдеман отворил в дома им в нощта на 28 януари, съдържало 150 000 марки — не 200 000-те, които били сложени в него, когато Хайдеман напуснал Хамбург двадесет и четири часа преди това. През 1983 година, при обиск в дома на Хайдеман полицията намерила бележка, която потвърждавала споразумението на репортера с Куяу, но там били посочени много по-малки суми от тези, за които знаел Манфред Фишер:

Частна колекция на паметни военни вещи, Щутгарт ФА, Е. Либланг, 7000 Щутгарт 1, „Аспергщрасе“ 20.

Документи и картини

500 000 марки

27 дневника по 50 000 марки

1 350 000 марки

Майн Кампф

150 000 марки

Всичко

2 000 000 марки

От 85 000-те марки, връчени му за всеки том в Хамбург, Хайдеман предавал най-много по 50 000 и си задържал по 35 000. По този начин той присвоил 280 000 марки само до края на февруари.

Проектът за Хитлеровите дневници бил в ход по-малко от месец, но вече имал най-малко три пласта лъжовност. Куяу мамел Хайдеман; Хайдеман мамел Куяу и ръководството на „Грунер и Яр“; а ръководството на „Грунер и Яр“ мамело редакторите на „Щерн“.

В понеделник, 9 март, Манфред Фишер отишъл до Гютерзло, на сто и петдесет мили от Хамбург, за да се срещне с висшето ръководство на групата „Бертелзман“. В куфарчето си той носел три от дневниците на Хитлер, които извадил предишната вечер от сейфа на деветия етаж.

Събрание на целия борд на компанията, състояло се на 11 февруари, утвърдило Фишер за бъдещ мениджър на „Бертелзман“. Той щял да поеме новата си длъжност в началото на юли, като междувременно щял да облекчи заетостта на Райнхард Мон, шеф на фамилията, който притежавал почти девет десети от компанията. Мон щял скоро да прекрати работата си във фирмата поради навършване на шестдесетгодишна възраст. Ежедневният оперативен контрол на „Бертелзман“ се поверявал на Фишер. За Мон оставили по-широките въпроси на политиката на „Бертелзман“, тъй като той бил президент на борда на компанията.

Нямало да бъде лесно за Фишер да наложи авторитета си просто като прекрачи прага на „Бертелзман“ и седне на мястото на такава могъща фигура, особено когато Мон ще продължи да наблюдава работата му. Дневниците на Хитлер били средство, което щяло да служи за доказателство, че той притежава перспективно виждане, въображение и годност да предприема решителни действия, доказателство — по думите на „Щерн Репорт“ — „за широкообхватния му подход към издателския бизнес“.

Пристигнал в главната квартира в Гютерзло, Фишер помолил Мон за лична среща. Двамата се оттеглили във вътрешния кабинет на Мон, секретарката била уведомена да не пуска никого в кабинета и Фишер извадил досието на Хайдеман. Подал го на Мон и насочил вниманието му към описаното от Баур страдание на Хитлер при новината за изгубването на ценните документи.

— Но ние ги открихме — добавил Фишер. И много гордо поставил дневниците пред Мон. — Това са дневниците на Хитлер.

Мон започнал да ги прелиства. Реакцията му напълно съвпаднала с очакванията на Фишер.

„Мон беше не по-малко очарован от самите нас — спомня си той. — Смяташе, че това е голямо откритие.“

— Манфред — обърнал се към него Мон, — това е най-същественият ръкопис, който е попадал някога на бюрото ми.

Посветеният в тайната Мон увеличил на седем души броя на съзаклятниците в „Бертелзман“.

Три дни по-късно, на 12 март, Фишер подписал договор с Томас Валде, подобен на подписания с Герд Хайдеман. Делът от печалбите за Валде щял да възлиза на 4% от продажбите на книгите при тираж до 10 000 бройки, 4,8% до 50 000 тираж и 6% за тираж над 50 000 екземпляра. От продажбата на синдикатните права той щял да получи 24% от брутната печалба. Авансът му възлизал на 10 000 марки. Подобно на Хайдеман, и той си запазил правото на вето за включването на други историци в проекта.

На 2 април била организирана малка почерпка на борда на „Карин II“ за отпразнуване на благоприятния ход на нещата. Манфред Фишер и Ян Хензман дошли към 6 часа следобед, а на яхтата вече били Хайдеман, Валде и Зорге, които ги очаквали. Фишер и Хензман присъствували за пръв път на „Карин II“. Хайдеман ги развел из яхтата и им показал своите съкровища.

„Показаха ми обувалката на Гьоринг — спомня си Фишер — и голямата тоалетна чиния заради едрите задни части на Гьоринг.“

На Хензман „Карин II“ се сторила „чиста и добре поддържана“. Когато обиколката приключила, мъжете седнали да пият уиски със сода и цели два часа говорили за своя триумф. Най-развълнуван от всички бил Хайдеман. Както се изразил, неговото откритие щяло „да накара светът да затаи дъх“.

Но вече започнали да се изразяват първите съмнения относно дневниците. Противно на уговорката за пълна секретност, въпреки многократните и мелодраматични предупреждения, че разкриването на тайната ще изложи на опасност един човешки живот, Хайдеман не можел да сдържа гордостта си, че притежава такова голямо богатство. Като четял един от първите томове, доставени от Куяу, а този том обхващал първите шест месеца на 1933 година, попаднал на пасаж, в който се споменавало за елитните войски на фюрера, „Лайбщандарте от СС Адолф Хитлер“. Преливащ от възторг, той решил да се свърже с член-учредителя на „Лайбщандарте“ — стария си приятел Вилхелм Монке. През пролетта на 1981 година Хайдеман позвънил на бившия есесовски генерал, за да му съобщи, че притежава първите три дневника.

„Ще ти ги покажа — казал той на Монке. — В тях се говори и за теб.“

Три месеца преди това Монке, в деня на погребението на Дьониц, се отнесъл с пренебрежение към идеята за съществуване на някакви „Хитлерови дневници“. Сега той побързал да се появи в Хайдемановия апартамент на „Елбхаусе“, където му била показана една „черна книга“. Генералът не могъл да разчете текста, затова Хайдеман му прочел съответните пасажи:

15 март 1933 година: Посещение при специално избрани хора и планове за новата Щандарте (част) на СС в Лихтерфелде. Тези СС Щандарте трябва да носят моето име.

17 март 1933 година: Християнските съюзи се учат на аполитичност. От днес една СС Щандарте е дислоцирана в Лихтерфелде. Отсега нататък всички съответни мерки за сигурност ще се поемат от тези хора. Те са изключително добри националсоциалисти. Частите Щандарте вече носят моето име и са положили клетва за вярност към мен.

18 март 1933 година: Посещение при тези Лайбщандарте. Те са много фини мъже. Имах разговори с членове на кабинета до късно през нощта.

Хайдеман прочел тези баналности — типични за дневниците като цяло — и попитал Монке за мнението му. Монке не бил впечатлен.

Казах на хер Хайдеман, че няколко неща в тези дневници просто не отговарят на истината. Първо, СС Щандарте никога не са били дислоцирани в Лихтерфелде. Числях се към това поделение и през март и април 1933 година казармите ни бяха на „Фризенщрасе“, в казармите на полицията. Второ, по това време войсковите части, за които става дума, не се наричаха Лайбщандарте. Трето, това, което пише за 18 март 1933 година, е напълно измислено. Адолф Хитлер никога не е посещавал частта, намираща се на „Фризенщрасе“.

Хайдеман изслушал тази явно съкрушителна преценка с голямо самообладание. Той отдавна бил престанал да работи на рационална радиовълна: съмнения около автентичността на дневниците не били програмиране за приемане.

„Навярно — намекнал той на Монке — Хитлер е възнамерявал да извърши всичко това и го е изразил на книга.“

Хайдеман проявил същото хладнокръвие, когато през пролетта на 1981 година Еберхард Йекел публикувал извинението си в едно авторитетно немско историческо списание, признавайки, че документите в издадения от него сборник с ранни произведения на Хитлер са фалшиви. Йекел сдържал думата си и не назовал името на Щифел — представил документите като „притежание на частен колекционер, напълно неизвестен на обществеността“, — но изтъкнал, че съмненията, които са били изразени по отношение на автентичността, са се „потвърдили“. Не само Йекел изпитвал неудобство. Случилото се било неприятно и за „Щерн“. Когато книгата на Йекел се появила за пръв път, списанието му платило 3000 марки за преиздание на Хитлеровите стихотворения под заглавие „Рими от X.“: тогава ръчните изделия на Куяу се появили в списанието две години и половина преди да започне фабрикуването на дневниците. Възможно ли било, чудел се Валде, дневниците да изхождат от същия източник, както и стихотворенията? Хайдеман бил изпратен в Института за съвременна история в Мюнхен да изготви копия на фалшивите документи и да провери дали и те имат за свой източник катастрофата край Бьорнерздорф. Хайдеман не си направил труд да се свърже с Йекел. Вместо това изпратил документите направо на Куяу, за да ги провери самият той, и след няколко седмици му позвънил да го попита дали ги е виждал преди. Куяу, разбира се, отрекъл да са му известни отпреди и Хайдеман предал на Валде, че няма основания за безпокойство.

Публикуваното извинение на Йекел подтикнало Куяу към друга проява на фалшификация. Всички съмнения около достоверността на стихотворенията произлизали от факта, че „Дер Камерад“ не било произведение на Хитлер и не могло да бъде преписано от него, защото било създадено едва в 1936 година. Куяу се опитал да уталожи страховете на Фриц Щифел по този въпрос, като съчинил едно писмо с дата 18 май 1981 година, уж изпратено от библиотекар в Източна Германия, който работел в „Литературния архив“, адресирано до брата на Куяу, „генерал Фишер“:

Публикуваното извинение на Йекел подтикнало Куяу към друга проява на фалшификация. Всички съмнения около достоверността на стихотворенията произлизали от факта, че „Дер Камерад“ не било произведение на Хитлер и не могло да бъде преписано от него, защото било създадено едва в 1936 година. Куяу се опитал да уталожи страховете на Фриц Щифел по този въпрос, като съчинил едно писмо с дата 18 май 1981 година, уж изпратено от библиотекар в Източна Германия, който работел в „Литературния архив“, адресирано до брата на Куяу, „генерал Фишер“:

Другарю Фишер,

Уведомявам Ви, че текстът на документа, наречен „Дер Камерад“, е създаден в малко по-различна форма от Ксавер Керн през 1871 година. Това стихотворение е било публикувано неколкократно до 1942 година под различни заглавия, всеки път с известни различия в текста. Публикувано е и през 1956 година във „Фолк унд Висен“ (Източна Германия, книжка девета). До няколко дни ще Ви изпратя фотокопие на оригинала.

Подпис: Шенк

Ако Хайдеман се бил потрудил да провери случая с Йекел или ако Йекел сам си бил направил труда да има разговор с „Щерн“ за подправените стихотворения, дейността на Куяу щяла почти сигурно да излезе наяве. Но както се оказало, жертвите му още веднъж налели вода в неговата мелница и той получил възможност да продължи доходните си занимания още две години.

ТРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

На 13 май 1981 година беше стреляно срещу папа Йоан-Павел II и той бе ранен в този опит за убийство на площад „Сан Пиетро“ в Рим. Когато новината стигнала до сградата на „Щерн“ в Хамбург, веднага било свикано редакционно съвещание. В драматичното събитие се съдържали всички елементи, в които се било специализирало списанието: насилие, лични трагедии, конспирации, шпионаж, международна криза, ярки фотоснимки — „Щерн“ хвърлило всички свои ресурси за отразяване на събитието. Човек с опит в разкриването на чуждестранни афери трябвало да замине за Турция, родината на злополучния атентатор. Идеалният избор бил Хайдеман. Виждал ли го бил някой? Къде бил Хайдеман през тези дни?

От началото на годината Хенри Нанен сменил ежедневната си работа по редактирането на „Щерн“ с по-незначителна — издател на списанието. Заменил го триумвират от главни редактори: Петер Кох, отговарящ за политиката, икономиката и външнополитическите въпроси; Феликс Шмит, натоварен да отговаря за изкуството, забавните страници и рубриките, посветени на свободното време на читателите; Ролф Хилхаузен отговарял за художественото оформление. Кох бил вече провел няколко безплодни разговора с Хайдеман, опитвайки се да го накара да се заеме с нормална журналистическа работа. Шмит се нагърбил с откриването му. Позвънил на Томас Валде, шеф на отдела, към който се числял Хайдеман. Валде казал, че репортерът не е на разположение.

— Не ме интересува къде е! — изкрещял Шмит. — Докарайте го в кабинета ми! — Ядосан, той отишъл да се посъветва с Нанен. — За кого работи Хайдеман? — попитал той. — За редакторите или за издателската компания?

Нанен изразил предположение, че Хайдеман безспорно работи за редакторите, и посъветвал Шмит и Кох да се оплачат на ръководството.

В същото време на три етажа над тях разколебан какво да предприеме, Валде имал разговор с Вилфрид Зорге. Тъй като Манфред Фишер отсъствувал, двамата се отнесли към неговия заместник Ян Хензман и обяснили проблема. Хензман избягвал неприятностите. Посъветвал ги да представят Хайдеман за болен, а после Валде щял да излъже редакторите, като им каже, че Хайдеман е в отпуск по болест. Журналистите не посрещнали идеята му с ентусиазъм. Накрая Хензман с голяма неохота приел, че е дошло време да обявят на щастливите редактори за сензацията, която ръководството им е осигурило. Извадили дневниците от сейфа и ги наредили в купчинка на една масичка в ъгъла на кабинета. Хензман позвънил на Кох, най-старшия от редакторите, и го повикал да се качи горе.

Първата реакция на Кох, когато му показали дневниците, била на гняв, защото се почувствувал измамен от ръководството. Позвънил на Шмит и Гилхаузен в офисите на „Щерн“ по-долу и им казал да дойдат тук при него. Шмит пристигнал след няколко минути и заварил колегите си „наведени над куп книги с формат А4“.

„Кох ми каза — споделя той, — че това са дневниците на Адолф Хитлер и че ги е доставил Хайдеман.“

Както почти всички от компанията, и те не умеели да четат старинния ръкопис. Насочили вниманието си върху външния вид на дневниците. Гилхаузен забелязал, че повечето книги имали „черна корица“, „червен шнур и червен печат“, а също и бележка, залепена отпред, „на която Хес или Борман бил написал, че тези книги са собственост на фюрера“. Хензман казал, че Хайдеман няма възможност да върши нормално журналистическата си работа, защото ръководството му е възложило да се занимава от името на компанията с доставянето на тези книги. За тях се плащали големи суми. Необходимо било да се спазва пълна тайна по това.

Редакторите се оттеглили в кабинета на Кох да обмислят изненадващата новина. Реакциите им били смесени. Всеобщо било възмущението от начина, по който се отнасяли към тях: от пет месеца били на нови длъжности, но бъдещето не им чертаело прекрасни перспективи. От друга страна, редакторите ни най-малко не се съмнявали, че книгите са автентични. Те трябвало да бъдат автентични. Вече били похарчени за тях над половин милион марки. Изобщо не можело да се допусне, че хитрите, консервативно настроени и финансово предпазливи ръководители на „Грунер и Яр“ ще вложат средства в нещо, ако то не си заслужава парите. Тримата редактори трябвало да са наясно, че ако се обявят против дневниците, рискуват да се опозорят в историята като недалновидни журналисти, които не са могли да оценят най-голямата сензация след края на войната.

Това им станало пределно ясно само няколко дни по-късно, когато се завърнал Манфред Фишер и свикал общо събрание на журналистите и бизнесмените за обсъждане на целия проект. Кох, Шмит и Гилхаузен застанали лице в лице с Хайдеман, Валде, Зорге и Хензман. Фишер не изпитвал никакво неудобство, задето не споделил навреме тайната с редакторите. Той бил убеден, че неуместното им отношение към Хайдеман едва не коствало на компанията изпускането на този неповторим случай. Не хранел никакви съмнения и в достоверността на дневниците.

— Мислите ли — казал той, — че щях да допусна да се изразходват толкова пари, ако не бях убеден, че си заслужава?

Ако „Щерн“ не искал дневниците, те могли да се пласират другаде: „Бертелзман“ щял да използува световните си права; „Бантам Букс“ щели да се погрижат за издаването на дневниците в Америка. Хайдеман почти не си отворил устата. Вместо него Фишер обяснил историята с източногерманския генерал и неговия брат на Запад, чиято самоличност не бивало да се разкрива. Тримата редактори слушали без ентусиазъм. Унижени и обидени от поведението на ръководството, тяхното отношение към голямата сензация на Хайдеман било и щяло да остане за много месеци напред отношение на гневно, но сдържано съгласие.

На 27 май Хайдеман преминал границата с Източна Германия и посетил повторно Бьорнерздорф. Този път той бил сам. Искал да научи повече за разбилия се транспортен самолет. Открил няколко очевидци на злополуката. Хелда Фрис, съпруга на на един местен хотелиер, описала как самолетът се стрелнал от небето, отсичайки върхарите на дърветата в близката Хайденхолцка гора. Един от трите му мотора бил изтръгнат, преди машината да се забие в земята. Рихард Елбе, местен фермер, който се намирал на полето, за да надзирава руски и френски заробени работници, пръв дотичал до горящите развалини. Експлодирали патрони, заклещените вътре хора викали и удряли с всичка сила по корпуса, за да се измъкнат. Пред насъбралите се един от оцелелите, Франц Вестермайер, изпълзял от хаоса.

„Елате по-близо, страхливи кучета! — спомня си Елбе, че викал той. — Елате! Защо чак толкова се плашите?“

Ала горещината била твърде голяма, за да се приближат и помогнат за спасяването. Един ратай на име Едуард Гриме твърди Елбе, по-късно извлякъл труповете изпод развалините. Те вече нямали човешки вид. Липсвали ръцете, а краката и всичко останало било овъглено. Останките били изследвани в местната морга от немски военен лекар. На едно от телата намерили табакера с релефно изображение на емблемата на „Луфтханза“ и думите: „В чест на петстотинхилядния километров пробег.“ Тя била на Гундлфингер. Останките на самолета били оградени с кордон от немски полицаи и есесовци. Но според Ервин Гьобел, син на тогавашния кмет, мнозина успели да измъкнат по нещо от самолета, дори самите войници от кордона, от което се обогатили. Останките от машината и част от товара били разпръснати из цялата гора. Рихард Елбе си отнесъл два прозореца от пилотската кабина и ги използувал за построяването на част от навес.

Всичко това било много несъществено — избледнели слухове, смътно припомнени тридесет и шест години след събитието. Но и в този случай Хайдеман нямал какво да извлече от тях. Купил от Елбе двата стари прозореца и ги докарал в Хамбург, където ги показвал гордо като допълнително доказателство за достоверността на случилото се със самолета.

На 1 юни той получил още 225 000 марки. Наскоро след това се върнал от Щутгарт с нови томове от дневниците. Сега в сейфа на ръководството се пазели вече дванадесет дневника на Хитлер.

През май Манфред Фишер посветил още един член от ръководството на издателската компания в тайната на съществуването на дневниците. Това било д-р Андреас Руперт, юрисконсулт на „Грунер и Яр“. Фишер поискал мнението му за законността на целия проект. Ще може ли „Щерн“ да издаде дневниците? Кой притежава авторското право?

Руперт го осведомил, че да се определят права върху Хитлеровото имущество е сложен въпрос, всъщност почти неразрешим. Собствеността на Хитлер и петте милиона марки, които му дължали издателите на „Майн Кампф“, били конфискувани след съдебно дело, заведено от името на провинция Бавария през 1948 година. Завещанието на Хитлер било обявено за невалидно, а в 1951 година баварските власти конфискували личните му вещи, поверени на неговата икономка, за да не може тя да ги продаде. Но на следващата година те не могли да попречат за появата на „Беседите на Хитлер по време на храна“: провинция Бавария очевидно притежавала правата за литературното наследство на Хитлер само по отношение на вече издадения материал; непубликуваните дотогава материали били извън обсега на нейния контрол. Невъзможно било да се предвиди как ще реагират баварците или Федералното правителство на новината за съществуването на дневниците. Ситуацията допълнително се усложнявала поради факта, че се уговаряли частни сделки с потомци на Хитлер. Франсоа Жьону, бившият нацист и швейцарски адвокат, подписал договор с Паула, сестра на Хитлер, малко след завършването на войната. Но Паула била вече отдавна починала. Междувременно западногерманският историк Вернер Мазер имал специален договор, по силата на който разполагал с правото да действува като попечител за рода на Хитлер. Като първа стъпка към осигуряването на права за публикуване на дневниците издателската компания взела решение да сключи договор с Мазер.

Мазер бил конфликтна фигура. Десет години преди това той написал бестселър — биография на Хитлер, преведена на двадесет езика, в която по всеобщо мнение се разказвало прекалено нашироко за положителните черти на Хитлеровия характер и за личните му постижения. През 1977 година Мазер написал книга, в която нападал съюзниците, организирали Нюрнбергските процеси, че в много случаи обесените военнопрестъпници са били жертва на съдебна грешка. Отношенията му с ляво ориентираното списание „Щерн“ били обтегнати. Затова списанието установило връзка с него чрез бившия му асистент Михаел Хеп. Мазер споделя:

Той (Хеп) ми позвъни през лятото на 1981 година и ме попита дали съм заинтересован да разговарям с журналист от „Щерн“. Казах му, че по принцип избягвам контакти с издания като „Щерн“… Хер Хеп поясни, че този журналист е много разумен човек, който при това притежава голяма колекция паметни вещи от Хитлер. Уговорихме среща и скоро след това Хеп и Хайдеман дойдоха да ме видят.

Хайдеман пристигнал в дома на Мазер в Шпейер, до Хайделберг, на 11 юни. Без да споменава за дневниците, той помолил историкът да му преотстъпи правата за всеки оригинален Хитлеров материал, който той вече е открил или ще открие за в бъдеще. След едноседмичен пазарлък за условията бил изготвен и подписан ръкописен договор на 18 юни:

Професор д-р Вернер Мазер получава като изпълнител на Хитлеровото завещание и от името на Хитлеровите наследници възнаграждение в размер на 20 000 марки, платими в брой. Срещу тази сума той предоставя на Герд Хайдеман правата за всички открити или купени документи и бележки, писани от ръката на Адолф Хитлер, включително транскрибирани телефонни и други разговори, които не са били публикувани досега и които биха могли да се използуват за издаване. Професор д-р Вернер Мазер преотстъпва на Герд Хайдеман всички необходими за целта права, в това число личните права и авторското право. Д-р Мазер потвърждава, че той е упълномощен да извърши това от името на родствениците на Хитлер. Документът е изготвен в юридически отдел в Хамбург и е в съответствие със законите на Федерална република Германия.

Хайдеман отворил куфарчето си и извадил пачка пари. Тя съдържала двадесет и две банкноти от по 1000 марки, които той връчил на Мазер.

След като доставил дванадесетия дневник, Хайдеман неочаквано обявил, че се иска повишение на цената. Вместо отделният дневник да струва 85 000 марки, занапред той щял да струва 100 000 марки. Източногерманският генерал, предал Хайдеман на ръководството на „Щерн“, настоявал за повече пари: за да продължи снабдяването им с тези книги, генералът трябвало да подкупва все по-голям брой корумпирани комунистически чиновници. Тази новина разочаровала компанията. Тя очаквала да получи всички книги до средата на май; вместо това към средата на юни тя притежавала по-малко от половината. Но компанията не желаела да провали проекта в такъв ранен стадий. Тя нямала друга възможност, освен да се съгласи да плати новата цена. И нито веднъж не заподозряла къде всъщност отиват тези пари в повече.

Живял години наред в дългове, Хайдеман сега плувал в пари. През следващите месеци той и Джина започнали да харчат с толкова широка ръка, че това правело впечатление дори в град с високия стандарт на Хамбург. В един от универсалните магазини на града той купил мебели за 37 000 марки — щял да обновява обстановката в апартамента си. Извадил парите от джоба на сакото си, както си били с връзките и печата на банката. В туристическото бюро „Люрс“ той платил в брой 27 000 марки и резервирал първокласни кабини за себе си и семейството си за първото плаване на луксозния кораб „Астор“. Персоналът на бюрото без всякакво усилие описал на полицията през 1983 година тази случка — служителите години наред помнили колко трудно успели да натъпчат парите на Хайдеман в чекмеджето на касата си. Джина придобила две коли — „БМВ 318“ с подвижен покрив (гюрук) за 32 000 марки и „Порше 911“ за 26 000. Хайдеманови се преместили в жилище с по-големи удобства на „Елбхаусе“, най-елитната улица в Хамбург; но тъй като не се задоволявали с това, наели още един апартамент в същата сграда. Нарасналото благосъстояние им дало възможност да си накупят много бижута и килими.

Натъпкан с парите на „Щерн“, Хайдеман, вманиачил се да колекционира нацистки паметни вещи, съвсем изгубил контрол над амбициите си. За някои от вещите, които имал, се предполагало, че са автентични, като например почетния кортик на СС, притежаван от Карл Волф, за който Хайдеман платил на стария генерал 30 000 марки. Повечето от тях обаче идвали от Конрад Куяу. Сред тях било едно знаме със свастика, което Куяу представил за „Кървавия флаг“, прочутия символ на неуспешния бирен пуч на Хитлер от 1923 година, запазен по заповед на Хитлер като свята реликва в чест на шестнадесетте нацистки „мъченици“, убити същия ден. Всъщност този „Кървав флаг“ на Хайдеман бил най-обикновено знаме със свастика — каквито съществуват с хиляди, — но към него Куяу прибавил обичайното си фалшиво удостоверяване. Свастиката била поставена в стара стъклена кутия, на която била залепена следната бележка: „Тъй като състоянието на флага е силно увредено през годините на конфискацията, то се е пазило в Знаменната зала на Кафявата къща зад стъкло, в съответствие с желанието на фюрера.“

Хайдеман получил от Куяу и триста картини с маслени бои, скици и акварели, уж рисувани от Хитлер; униформи на нацистката партия, флагове и пощенски картички; освен всичко това и 120 така наречени Хитлерови документи. В добавка към тези знаменити вещи той придобил и това, което му било представено за автентичния револвер, използуван от Хитлер, за да се самоубие. Към него било прикрепено етикетче с почерка на Мартин Борман, което удостоверявало, че „с този пистолет фюрерът е посегнал на живота си“. Хайдеман гордо го показал на Вилхелм Монке и Ото Гюнше. Оръжието било един от най-явните фалшификати в колекцията на журналиста: това бил белгийски ФН, а е известно, че Хитлер си е служил с много по-тежко оръжие, 7,65-милиметров „Валтер“. И двамата казали това на Хайдеман. По-конкретно Гюнше, който бил добре запознат със случая. Той помагал при изнасянето на телата на Хитлер и Ева Браун от бункера. Гюнше дори взел от пода на бункера оръжието, с което било извършено самоубийството, когато то се изплъзнало от пръстите на Хитлер. Но както по отношение на дневниците, така и сега твърдата увереност на Хайдеман не могла да бъде разклатена — револверът бил автентичен. Той смятал за многозначителен факта, че е изстрелян само един от патроните на револвера.

Хайдеман имал чувството, че такива вещи трябва да се излагат на подходящо място, съответствуващо на тяхната ценност. При срещите си с Вернер Мазер през юни той споменал за възможността да купи къщата в Леондинг, където Хитлер прекарал детството си. Мазер познавал добре района от свои предишни изследвания и предложил помощта си. На 1 юли историкът и съпругата му, заедно с Хайдеман и Джина потеглили с кола за Австрия, където Мазер уредил среща с бюргермайстера (кмета) и с градския съвет на Леондинг. Мазер представя срещата така:

Хайдеман каза, че желае да купи бащиния дом на Хитлер. Предложи голяма сума — мисля, че беше 270 000 марки, не съм сигурен точно колко бяха парите. Хайдеман подчерта, че парите не са проблем за него, и потупа портфейла си. Стори ми се, че господата от градския съвет на Леондинг се изненадаха: как този германски журналист е тръгнал на дълъг път с толкова пари в джоба… По този повод запитах хер Хайдеман откъде има парите. Той отговори без колебание, че тези пари не били на „Щерн“, а на жена му, която продала два хотела за около 9 милиона марки.

От Леондинг продължихме заедно за Браунау. Хайдеман искаше да хвърли поглед на родното място на Хитлер и евентуално да купи бившия му дом. Аз обаче не удовлетворих желанието му да се срещне с властите на града. Имах известни съмнения за този човек. Най-вече ме смущаваше това, че той пътува насам-натам с толкова пари и твърди, че високата цена не е проблем за него. Второто нещо, което ме отблъскваше, беше поведението на хер и фрау Хайдеман, когато разговаряха за Хитлер.

През това лятно пътешествие семейство Хайдеман и семейство Мазер посетили и Берхтесгаден, където се поровили из развалините.

Идеята да се купи къщата в Леондинг не била обикновен каприз. Хайдеман сериозно искал да я купи. На 13 юли, след завръщането си в Хамбург, той писал до градския съвет и повторил предложението си, този път „в писмена форма“. Домът на детството на Хитлер, изтъкнал Хайдеман, „е бил по-свиден за него от родното му място в Браунау“:

Адолф Хитлер има решаващо влияние върху историята на нашата страна. Светът и събитията днес са последица от неговата политика и от неговата война. Пълното познаване на всички детайли в живота и политиката на този човек са основна предпоставка за правилното тълкуване на историческите факти. Аз мисля, че домът на Хитлеровите родители е идеално място за исторически музей, който трябва да бъде поверен на грижите на попечител от Вашия град като доказателство, че този дом има наистина голяма историческа стойност.

Ако градските власти са съгласни, аз ще го откупя от града за сума, по която се споразумеем, къщата заедно с парцела. Приемам условията, които ще произтичат от покупката — например да не се променя целта, за която е предназначена тази собственост, без изричното одобрение на градските власти.

Ако възникнат усложнения по продажбата на този парцел, тъй като съм гражданин на Западна Германия, обърнете се към Австрийския исторически институт, който да стане законен собственик на парцела и самия музей.

Моля да дадете положително решение на предложението ми. Очаквам отговора Ви и оставам искрено Ваш, и т.н.

Три дни по-късно градският съвет се събрал, за да обсъди предложението на Хайдеман. Въпреки уверенията му, че музеят на Хитлер ще има „голяма историческа стойност“, в писмото на журналиста и в предложението му имало нещо злокобно за бюргерите на Леондинг. И идеята на Хайдеман била отхвърлена.

Провалът на плана да изложи колекцията си в Леондинг породил в главата на Хайдеман нова идея. Той решил да финансира възможността да се преместят неговите паметни Хитлерови вещи в Южна Америка и през лятото на 1981 година потърсил съвета на Клаус Барби.

Хайдеман бе срещнал Барби в Боливия две години преди това, по време на сватбеното си пътешествие с Джина и генерал Волф. Двамата установили приятелски отношения. За нещастие, според преценката на Хайдеман, една година след завръщането му от Южна Америка, през октомври 1980-а, списание „Щерн“ решило да оправдае с нещо парите, които дали за пътешествието на Хайдеман. В Боливия имало военен преврат и Барби основателно бил подозиран, че е играл известна роля. Въпреки енергичното противопоставяне на Хайдеман записът на интервюто му с „Палачът на Лион“ бил използуван от друг репортер като основа за статия, озаглавена „Нова власт за старите нацисти“. Статията представяла Барби като брутален есесовски мъчител. Барби не останал доволен от това.

Надявайки се да се помири с него, Хайдеман му писал на 22 август 1981 година. Поднесъл му своите съболезнования по повод на скорошната смърт на неговия син.

„Много съжалявам — добавил той, — че и аз Ви причиних известна болка.“

После обяснил как му е бил отнет записът на интервюто от редактор в „Щерн“ и как текстът придобил „съвсем различна насоченост“:

Разбира се, аз се опитах с всички средства, които имах на разположение, да предотвратя публикацията — за жалост напразно. Случилото се ме накара дълго да се чувствувам потиснат, а и съпругата ми ме упреква месеци наред. Щом тя не е в състояние да разбере моята дилема, аз естествено не мога да очаквам от Вас и Вашата съпруга по-добро разбиране. Мога само да Ви помоля да ми простите. Много съжалявам, че изгубих Вашето приятелство в резултат на тази нелепа случка.

Все пак бих искал да Ви се доверя по един важен въпрос и да поискам съвета Ви как да постъпя.

Успях да си осигуря голяма част от имуществото на Хитлер — крайно интересни бележки, акварели и картини с маслени бои, дело на собствената му ръка; пистолета, с който фюрерът се е самоубил в бункера (едно ръкописно писмо на Борман гарантира достоверността на оръжието); щайги с документи от Райхсканцлерството; най-вече „Кървавият флаг“, все още в оригиналната си стъклена кутия с паметна плочка за неуспеха през 1923 година. Според мен тези реликви на националсоциалистическото движение би трябвало непременно да се пазят на сигурно място от надеждни хора. Обяснимо е защо не искам да държа за дълго в Германия този флаг: тук съответните закони и статути стават все по-строги и често се предприемат обиски по домовете за издирване на нацистки реликви.

С надеждата, че все още сте готов да поддържате отношения с мен, очаквам отговора Ви, след който ще Ви дам повече подробности за моите находки. Изпращам най-добри пожелания на съпругата Ви от моята съпруга и от самия мен.

Искрено Ваш: Герд Хайдеман

Няма данни, че Барби е отговорил на писмото.

ЧЕТИРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

На 1 юли Манфред Фишер напуснал Хамбург, за да заеме новата си длъжност в Гютерзло като мениджър на „Бертелзман“. Вече бил в първата редица на европейските босове, контролирайки компания с годишна печалба над 2 милиарда щатски долара. „Бертелзман“ така бързо нараснал през 1970-те години, с 15% годишен прираст, че главната му база се оказала тясна; необходимо било да започне период на намаляване на разходите. Мон бил решил, че Фишер е най-подходящият за ръководител на новата политика: решил това въз основа на репутацията на Фишер като човек, който умело съкращава разходите. В същия дух, за да замести Фишер в „Грунер и Яр“, Мон избрал друг бизнесмен, за когото се предполагало, че е способен да наложи строги икономии.

Герд Шулте-Хилен бил само четиридесетгодишен. След завършване на средното си образование бил една година в бундесвера, после се специализирал за инженер и постъпил в „Бертелзман“ през 1969 година. Бързо се издигнал от заместник-мениджър за Германия до технически мениджър на печатарските заводи в Испания и Португалия. После оглавил цялата печатна база на „Грунер и Яр“ и построил нова голяма фабрика за групата в Съединените щати. Назначението на Шулте-Хилен за мениджър се възприело до известна степен като изненада. Той бил високоуважаван технически специалист, но имал малък опит в ръководене на журналисти, пред които изпитвал известно страхопочитание. Шулте-Хилен бил бързо посветен в голямата тайна на „Грунер и Яр“.

„Мисля, че през юни 1981 година — спомня си той — д-р Манфред Фишер ме закле да пазя тайната и ми съобщи, че дневниците на Хитлер са купени от компанията.“

Скоро инженерът навлязъл дълбоко в операцията. На 29 юли Хайдеман получил 345 000 марки за следващата пратка дневници. Седмица по-късно, на 5 август, той получил още 220 000 марки. Това означавало, че от януари Хайдеман е изнесъл цели шест куфарчета, пълни с пари, от „Дойче Банк“, съдържащи общо 1,81 милиона марки. Сега в сейфа на ръководството имало осемнадесет дневника.

На другия ден Хензман и Зорге дошли на посещение при новия мениджър в кабинета му. Преди да бъдат извършени всякакви по-нататъшни плащания, обяснили те на Шулте-Хилен, трябвало да подпише ново разрешително за превод от фондовете на компанията. Той подписал без колебание документ, който упълномощавал Зорге да използува още 1 милион марки от парите на компанията. Шулте-Хилен разказва:

Помислих си: е, не трябва чак толкова да се тревожа за това. Още навлизах пипнешком в новата си длъжност. Казах си: нали два милиона са вече похарчени, надявам се всичко да о’окей. Сам Фишер е отпуснал тази сума, а сега той е във висшия борд на компанията и е мой шеф. Кой съм аз, та да се усъмня? Допуснах грешка. Следващия път, когато ме помолиха да дам съгласието си за изплащане на друг милион, имах дори по-малка възможност за маневриране.

Манфред Фишер, човекът, който поставил началото на операцията, бил на 150 мили далеч, мъчейки се да се справя с ежедневното ръководене на една многонационална компания. Шулте-Хилен, сравнително неопитен бизнесмен на новата си длъжност и с малък опит в журналистиката, просто провежда това, което е започнато от Фишер. Хензман бил слаб човек. Финансовият директор Кюзел вършел това, което му наредят. Обективността на Зорге търпяла компромиси заради приятелството му с Томас Валде. Валде и Хайдеман, които очаквали да се напълнят с пари след издаването на книгите, били последните, желаещи да извикат „стоп“ за доставката на дневниците. Обидените редактори не проявявали особен интерес към сензацията, поднесена им от ръководството.

Целият проект бил извън контрол.

Единственото лице, което, изглежда, показвало финансов усет, била Едит Либланг в Щутгарт. Тя имала грижата за пликовете, пълни с пари, които Хайдеман донасял, и ги влагала в тухли и хоросан. Когато опирало до пари, тя казвала твърдо: Нямаме „мои“ и „твои“. През май семейната двойка си купила нов апартамент на „Волфшлуен“ за 235 000 марки заедно с гараж за 18 000 марки. През юли Едит платила 230 000 марки за жилище на „Шрайберщрасе“. То било на партерния етаж на солиден, монолитен четириетажен блок, сгушен на края на тиха улица, близо до центъра на Щутгарт. На „Шрайберщрасе“ се помещавал и новият магазин на Куяу. Той купил обширно помещение зад жилищния блок за 120 000 марки, поставил тежки стоманени капаци и охранителна камера, която да следи вътрешния двор, и преместил в него цялата си колекция от „Аспергщрасе“. Наел коли от местна компания таксита за преместването.

Куяу продължавал да работи върху дневниците денем вкъщи. Едит знаела, че той доставя Хитлеровите дневници на „Щерн“, но странно защо ги смятала за истински: казала, че не знае какво върши Куяу през деня, когато тя е на работа в кафе-сладкарница „Хохланд“.

— Не зная с какво се занимава по време на моето отсъствие. Рядко влизам в работната му стая. Той сам си я почиства.

След като завършел проучването на материала, на Куяу били достатъчни средно само четири и половина часа, за да изготви един фалшив дневник. Любимият му източник бил дебело двутомно издание на „Речите и прокламациите на Хитлер през периода 1932–1945 година“, което представлявало всекидневна хронология на дейността на фюрера, съставена в 1962 година от немския историк Макс Домарус. Работейки в надпревара с времето, за да задоволява жаждата на Хайдеман за дневници, Куяу прибягнал към цялостно плагиатство, като преписвал страница след страница от Домарус. Хитлеровите дневници — една от най-ексцентричните измами в историята на журналистиката — били, общо взето, нищо повече от досадно изреждане на официални ангажименти и съобщения на нацистката партия. Девет десети от материала, който така грижливо се пазел в сейфа на „Грунер и Яр“, бил негоден за публикуване. Ето например какво пишело за първите седем дни на септември 1938 година — типично безинтересна седмица в живота на фюрера, както е записана от Конрад Куяу:

1) Федерацията на въздушната отбрана на Райха получи своята емблема и знаме. Учредяването на „Федерацията за обединение на Германия и Полша“ беше обявено днес от полския министър-председател.

2) Откриване на изложбата „Велика Германия“ в Япония (телеграма). Младежка делегация от Япония е приета в Мюнхен от Ширах (телеграма).

3) Прием в Бергхоф за Хенлайн. Заседание.

4) Адмирал Хорти удържа думата си. От днес в Унгария е въведена задължителна военна служба.

5) Откриване на партийния сбор „Велика Германия“. Прием в кметството на Нюрнберг.

6) Откриване на партийния конгрес. Прокламация. Връчване на емблемата на Райха на кмета на град Нюрнберг. Културна среща.

7) Визита в Службата по труда на Райха. Дипломатически прием в хотел „Дойчер Хоф“.

Повечето дневници, особено ранните, съдържали подобен пълнеж — способ, който достигнал своята кулминация в текста за 19 юли 1940 година, когато Хитлер уж посветил пет преписани от него страници, съставляващи пълният списък на повишенията на висши офицери от германските въоръжени сили по случай капитулацията на Франция.

В края на текстовете за всеки месец Куяу карал „Хитлер“ да пише комплект от по-общи бележки, озаглавени „Лични“. В тези части от дневника, освободен от оковите на хронологията и по-малко уязвим срещу проверки за достоверността, Куяу дал възможност на фюрера да мисли на глас за състоянието на неговите дела. Тук-там се срещат откровения: че изгарянето на книгите през май 1933 година „не беше добра идея на Гьобелс“; че някои от „мерките против евреите са прекалено строги според мен“. Но, общо взето, тонът си оставал отчайващо банален. Здравето било една от повтарящите се теми: „Здравето ми е незадоволително — в резултат от недостатъчния сън“ (април 1933 година); „Много ме измъчват безсънието и болките в стомаха“ (юни 1934 година); „Стомахът ми пречи да спя, левият ми крак е често изтръпнал“ (юли 1934 година). Ева Браун е друг редовен източник на грижи: „Макар и да съм райхсканцлер, аз не забравих рождения ден на Е.“ (януари 1933 година); „Тя е спортен тип — много се е закалила, защото дълго е стояла на чист въздух“ (октомври 1934 година). На места, както през юни 1941 година, се срещат съчетания на тези две оплаквания: „По настояване на Ева моите лекари ми направиха пълни изследвания. Поради новите хапчета, които вземам, имам голямо натрупване на газове в червата и — според Ева — лош дъх.“ За подобен материал списание „Щерн“ трябвало да плаща накрая приблизително по 50 английски лири на дума.

Куяу така бързо произвеждал дневниците, че скоро изчерпал запаса от ученически тетрадки в мазето си. През лятото на 1981 година той отлетял до Западен Берлин, минал в Източен и обиколил с такси магазин след магазин, за да изкупува старомодни, подвързани в черно томове. Върнал се същия ден, донасяйки у дома си двадесет и две тетрадки. Те му стрували общо 77 марки.

Наскоро след това Куяу предал на Хайдеман една чудесна новина от брат си в Източна Германия. Противно на първоначалните очаквания, сега се оказало, че съществуват повече от двадесет и седем тома дневници. Количеството на Хитлеровите писания, спасени от катастрофата край Бьорнерздорф, било по-голямо, отколкото се предполагало.

Хайдеман се върнал в Хамбург и съобщил на „Грунер и Яр“ прясната новина.

На 23 август, след по-малко от две седмици и половина от деня, в който бил помолен да подпише нареждането за изплащане на 1 милион марки, Шулте-Хилен трябвало да разреши втори превод на пари, този път в размер на 600 000 марки. Хайдеман докладвал, че цената на дневниците е скочила на 200 000 марки за отделен екземпляр. Казал, че източногерманският генерал сега трябвало да плаща и на членове на комунистическото правителство, както и на други корумпирани служители. Компанията и този път почувствувала, че няма избор — трябва да приеме новата цена. Но противно на логиката покачването на цената засилило увереността на компанията, че дневниците са истински.

„Не бяхме изненадани — твърди по-късно един от мениджърите. — Всъщност очаквахме това. Когато си купил част от някаква колекция, ти естествено желаеш да имаш и остатъка от нея. Струва си да я попълниш докрай. Продавачът знае това и се възползува от него. Такава е нормалната търговска практика.“

Шулте-Хилен бил вече отчайващо затънал, често-често Хайдеман пристигал в кабинета му, придружен от Зорге, и му четял откъси от последните дневници. Баналността на съдържанието оставала незабелязана от техническия интелект на мениджъра.

„Не ме тревожеше въпросът дали дневниците са сензационни или не. Това не беше моя работа, — признава Шулте-Хилен.“

За него, който се напрягал да усвоява новата си длъжност, дневниците представлявали екзотичен проект, завещан му от неговия предшественик.

„Не ме смущаваха подробностите — допълва той. — Зорге и Валде бяха главните референти на репортера.“

Хайдеман започнал да храни фантазии и за ролята си на посредник между „Щерн“ и доставчика на дневниците. Да вземе самолета за Щутгарт, да предаде парите и вземе дневниците — това било твърде обикновено преживяване за него и не отговаряло на представата му за един репортер-детектив, за какъвто се смятал, че е роден. Решил да придаде блясък на тази история.

„Помня един много горещ ден през лятото — разказва по-късно Валде. — Герд Хайдеман дойде в кабинета ми със син костюм и изглеждаше необикновено възбуден.“

Хайдеман му доверил, че шофьорът на камиона, който донасял дневниците от Източна Германия, бил сменен с друг. Наложило се самият той да отиде в Източна Германия с кола и да прекара незаконно документите през границата.

„Това му изглеждало много опасно — продължава Валде. — Просто не знаел как да постъпи, когато пристигнал на границата. И пъхнал плика с дневника под тапицерията на пода на колата.“

За доброто на Шулте-Хилен Хайдеман разработил тази измислена история. Казал на мениджъра, че ще отиде с кола по аутобана за Берлин. На уговорено място, както пътува, друга кола ще доближи неговата и ще се движи успоредно с нея, като прозорецът на мястото до шофьора ще бъде отворен. Хайдеман ще хвърли пакета с парите през отворения прозорец. Сетне двете коли ще разменят местата си и шофьорът на другата ще му хвърли дневниците. Мениджърът за пръв път чувал такова нещо. Казал на Хайдеман, че е „луд“:

— Казах му, че не бива да го прави, особено като се имат предвид семейните му задължения.

— Не се безпокойте — му отговорил Хайдеман, — ще го направя като нищо.

Въпреки тревогите си за безопасността на Хайдеман Шулте-Хилен се впечатлил и започнал да се отнася към репортера с още по-голямо уважение. Не допускал да се каже дума против него. Упреквал всеки, който изрази съмнения в героизма на Хайдеман:

— Когато някой колега се излага на опасност, за да получи нещо — напомнял Шулте-Хилен, — той трябва да се ползува с доверието на останалите.

Хайдеман се оплакал на Зорге, не личната му кола била много разнебитена за изпълнение на такава задача и че се налага да използува колата на Джина. Шулте-Хилен наредил да му се даде съвсем нов „Мерцедес“, собственост на компанията.

Всъщност „Грунер и Яр“ имали сериозен мотив да вярват на версията на Хайдеман. Ако се наложело да заявят под клетва, че парите за дневниците се плащат извън Западна Германия, те щели да бъдат облагодетелствувани със значителни данъчни облекчения. През ноември се водили едномесечни преговори за сключването на специална застраховка за живот на Хайдеман за сметка на „Грунер и Яр“. Хайдеман настоявал да се включи специална клауза в тази застраховка, според която да се предвижда сума за откуп, в случай че той попадне в източногермански затвор. А в случай на смърт делът му от печалбите от дневниците на Хитлер да се дава на неговите наследници. Той се пошегувал, че тази щедра политика може да съблазни съпругата му за „развод по италиански“. Този фарс продължил до първата седмица на декември, когато Хайдеман обявил, че доставките в пианата са възобновени.

Около това време той се оплакал на Шулте-Хилен, че от няколко години не е получавал увеличение на заплатата си. Намекнал, че може да бъде принуден да напусне компанията, ако не се направи нещо по този въпрос. Мениджърът веднага се обадил на Петер Кох, Феликс Шмит и Ролф Гилхаузен и ги уведомил по думите на Кох „да полагат повече грижи за Хайдеман, да се съобразяват по-добре с мотивите му“. Редакторите не били представили Хайдеман за повишение, защото не смятали, че той заслужава това, като изхождат от работата му. Сега, подложени на натиск, те отново започнали да му изплащат редовни годишни увеличения. Шулте-Хилен казал на Шмит и това, да даде на Хайдеман специална премия от 20 000 марки.

— Човекът има нужда от признание — му казал Шулте-Хилен — и трябва да проявяваме към него особени грижи.

Шмит стиснал зъби и уредил репортерът да получи тази премия — Хайдеман, който цяла година бил мамил началниците си редактори. „Признание“, „особени грижи“, мърморел недоволно Шмит.

„Тези думи, изречени от ръководството — казал Шмит две години по-късно, — още звучат в ушите ми.“

Петдесетият рожден ден на Хайдеман съвпаднал с обаждане на Куяу, който му съобщил, че са доставени нови дневници. Хайдеман решил да вземе и Джина със себе си до Щутгарт и да ознаменуват датата 3 декември с празнична вечеря в местния „Ваканционен хан“, недалеч от изхода на автомагистралата от Мюнхен. За пръв път се събирали четиримата. Прекарали добре; Джина много харесала Едит. „Много приятна жена“ — изказала се тя за нея, „рядко изискана“. Пили шампанско и към полунощ общителният д-р Фишер запял „Хепи бъртдей“ и ги заразил с примера си. Сред сърдечните прегръдки Джина подарила на съпруга си часовник „Ролекс“ от чисто злато.

Годината била добра за двамата съпрузи. Хайдеман най-сетне получил признанието, за което отчаяно жадувал. Скоро щял да дари на света прекрасната си история и той, и Джина щели да бъдат богати за цял живот. Семейство Хайдеман сияело от преклонение пред Куяу, източника на благополучието им.

— Дължим ви толкова много — казала Джина.

Куяу се ухилил.

ПЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

Новата 1982 година отбелязала нови големи суми, изтеглени от банката на „Адолфсплац“ от Герд Хайдеман: 200 000 марки на 14 януари; 200 000 на 27 януари; 200 000 на 17 февруари. На 1 март, след като получил още 400 000 марки, той и Валде били заведени на обяд от Герд Шулте-Хилен в хамбургския ресторант за стриди „Кьолн“.

Според Валде с този обяд Шулте-Хилен целял „да прояви внимание към Хайдеман и да ме опознае по-добре“. Между хапките стриди тримата беседвали за дневниците на Хитлер. В сейфа на ръководството имало вече повече от две дузини томове. Потокът книги, който бликал иззад желязната завеса, сякаш нямал край. Но дори в този случай скоро щяло да настъпи времето, когато ще трябва да се вземат решения за формата на изданието. Очевидно щели да се намерят хора, които ще се опитат да очернят сензацията на „Щерн“. Трябвало да се използува някоя форма на безпристрастна автентизация — не защото ръководството на компанията се съмнявало в достоверността на материала, а главно, за да се осигури оръжие, с което да се накарат да замлъкнат критикарите.

Валде бил вече установил контакт с две авторитетни западногермански полицейски организации: „Бундескриминаламт“ (БКА) и „Цолкриминалинститут“. Без да споменава конкретно за Хитлеровите дневници, той ги запитал с общи фрази какъв вид изследвания трябва да се извършат, за да се определи възрастта на документите и автентичността на един ръкопис; кой би могъл да извърши такива изследвания; колко ще струват те; какъв материали ще са нужни на експертите за тази проверка.

— Понеже нито една от тези организации не работи за частни лица — казал Валде, — аз се опитах да уредя с техни служители да извършат за нас необходимите изследвания по тяхна лична инициатива.

Сетне позвънил в Института за съвременна история в Мюнхен и във Федералния архив — Бундесархив — в Кобленц, за да му доставят копия с образци от почерка на Хитлер; след това щял да ги изпрати на експертите за сравняване с материала, с който разполага „Щерн“. Изследванията щели да се извършат през следващите няколко седмици.

Тъй като и тримата били убедени, че дневниците на Хитлер бързо ще преминат през формалностите на автентизацията, те — Валде, Хайдеман и Шулте-Хилен — обсъдили въпроса за начина, по който ще се пласират на пазара книгите. Откриването им било сензация, но съдържанието, откровено казано — посредствено. Всеки дневник съдържал средно едва около хиляда думи. Събрани в едно книжно тяло, двете дузини томове, които притежавали „Грунер и Яр“, били равни по обем едва на няколко глави, но не и на книга. Тримата се съгласили, че материалът не може да бъде отпечатан в този му вид. Той трябвало да бъде „журналистически обработен“, а цитатите от дневника да бъдат поставени в историческия им контекст. Това щяло да бъде извършено, докато продължават да пристигат нови дневници, в пълна тайна и без външно участие — непосилна задача, особено като се има предвид, че Хайдеман и Валде не били квалифицирани историци.

Два дни след срещата с Шулте-Хилен, в сряда, 3 март, Валде и Вилфрид Зорге били поканени на гости у Хайдеман. Репортерът искал да ги срещне със своя важна връзка, която щяла да осигури на „Щерн“ ценни нацистки документи. Според Зорге Хайдеман казал, че му е необходимо присъствието на двамата, защото може да се наложи да се преговаря сериозно от името на „Щерн“. Тази вечер в елегантния апартамент на „Елбхаусе“ те били запознати с един невзрачен и прикрит човек на петдесет и няколко години, когото Хайдеман представил като Медард Клапер.

Медардус Леополд Карл Клапер имал власт над Хайдеман, подобна на тази, която упражнявал над него Конрад Куяу. Той съчинявал големи и заплетени истории за Третия райх, в които Хайдеман вярвал и в които вложил големи суми от парите на „Щерн“. Клапер претендирал да се е присъединил към СС през 1944 година, на седемнадесет години, и че е бил участник в охраната на Хитлер през последните дни на войната. Сега бил търговец на оръжие в Карлсруе в Южна Германия. Освен към нацизма Клапер имал мания и към каубоите и индианците: магазинът му в Карлсруе, наречен „Големият арсенал“, бил така оформен, че да напомня за Дивия запад в Америка. Хайдеман се запознал с Клапер през 1971 година, когато пишел криминални истории за „Щерн“. Клапер бил полицейски доносник. Подобно на Куяу, и Клапер търгувал с паметни вещи от нацисткото минало. От време на време продавал в една барака такива вещи на пазара в Констанц. Когато Хайдеман изпитвал недостиг на пари в края на 70-те години, Клапер продал от негово име няколко сувенира от Гьоринг: един френски колекционер купил сребърна табакера и няколко сребърни рамки за картини за 20 000 франка.

Специалитетът на Клапер било някакво заровено нацистко съкровище. Той обещал на Хайдеман да му покаже запас с огромна ценност. Това съкровище не само щяло да даде материал за неповторим репортаж за „Щерн“, то щяло да го направи и богат. На 19 август 1981 година — малко след провала на опитите да се купи домът, в който Хитлер е прекарал детството си, — Хайдеман отворил куфарчето си и платил на Клапер в брой сумата 25 000 марки.

„Каза, че сега има толкова пари, сякаш ги събира от дърветата — спомня си Клапер, — Показа ми джоб, в който бе натъпкал банкноти от по 1000 марки.“

Срещу получените пари Клапер снабдил Хайдеман с фотокопие на карта, която показвала местонахождението на 450 килограма злато и платина, изтърсени от нацистите в края на войната в Щолпзее, езеро в Източна Германия. Няколко седмици по-късно Хайдеман подписал договор с някакви източногермански представители. Дал им неизвестна сума, срещу която източногерманците обещали да осигурят работна сила за претърсване на Щолпзее; приходът щял да се подели наполовина. Около четиридесет инженери от Източна Германия, снабдени с тонове екскаваторна техника, били ангажирани с претърсване на езерото; всичко, което изсмукали от водата, както се оплакал по-късно Хайдеман на Клапер, било 350 кубика тиня.

Без всякакви задръжки Хайдеман продължил да вярва в историите, които му разказвал търговецът на оръжие. Конфискуваните разписки, показват, че през следващите осемнадесет месеца той му е платил почти 450 000 марки. Освен това повярвал на търговеца на оръжие, че Мартин Борман е още жив: тази измислица съвпадала с натрапчивата идея на Хайдеман от 1979 година. Клапер си играел с лековерието на Хайдеман, уверявайки го, че може да го заведе при „Мартин“. Според него Борман водел скитнически живот, сновейки между скривалища в Аржентина, Парагвай, Испания, Египет и Цюрих (където го следяло израелското разузнаване). Клапер казал на Хайдеман, че ако желае да премине през тайната церемония „Зипунг“, ще бъде допуснат до близкия кръг на Мартин. За Хайдеман Клапер бил несъмнено много важна личност и по тази причина искал да го представи на хер Валде и хер Зорге, негови колеги от „Щерн“.

Клапер бил по-въздържан в своите разкази, когато присъствували и други, отколкото, когато бивал насаме с Хайдеман. Казал на Зорге и Валде, че Борман е създал таен нацистки архив в Мадрид, който се ръководи от испански юрист на име д-р Икисабел. Между другото тези документи доказвали, че германците са произвели три атомни бомби в края на войната. Тези документи могли да се доставят безплатно на „Щерн“, ако списанието се съгласи да поднесе материала „обективно“. Валде и Хайдеман подписали договор, в който обещавали да спазят уговорката, в замяна Клапер се ангажирал с обещанието да достави документите от „д-р Икисабел“ в края на месеца.

Излишно е да споменаваме, че нищо не излязло от този договор. Но Клапер продължил контакта си с Хайдеман и репотерът продължил да вярва в историите му: например, че се е срещнал с Борман и Йозеф Менгеле на мадридското летище и че Борман живее в голяма къща с градина и автомобилен парк в Цюрих. Хайдеман все по-стабилно вярвал, че чрез Клапер говори с Борман и че „Мартин“ го е избрал за посредник между себе си и външния свят. Тази фантазия била неразривно свързана в съзнанието на Хайдеман с откриването на Хитлеровите дневници, докато към април 1983 година, когато списание „Щерн“ най-сетне публикувало сензацията си, Хайдеман бил повече от сигурен, че Борман ще се появи на пресконференцията, организирана от „Щерн“ по този повод, и ще потвърди автентичността на дневниците.

Докато Хайдеман преследвал тези сенки от Третия райх, Томас Валде организирал подлагането на дневниците на експертен анализ.

Това ще да е бил моментът, в който била разкрита измамата на Куяу. Фалшификаторът не се погрижил да вземе дори най-елементарни предпазни мерки. Дневниците били написани в обикновени ученически тетрадки и зацапани с чай. Инициалите върху предната страна поне на един от томовете били направени от пластмаса. Етикетите, подписани от Борман и Хес, които удостоверявали, че книгите са „собственост на фюрера“ и обхващат тринадесетгодишен период, били писани на една и съща машина. Хартията на страниците била произведена след 1945 година. Подвързията, лепилото и конците на „дневниците“ съдържали химикали, които доказвали, че те са следвоенно производство. Самите текстове, скалъпени от човек без научна подготовка, гъмжали от неточности. Мастилото, с което били писани, било купено от обикновен магазин за художнически материали. Логично измамата с Хитлеровите дневници трябвало да бъде разгласена още през пролетта на 1982 година, когато експертите започнали работа. Но вместо това Куяу отново се избавил от изобличение поради поведението на своите жертви.

В списанието обаче идеята, че дневниците могат да бъдат фалшиви, била немислима. Проектът бил допуснат до стадий, в който анулирането му щяло да съсипе кариери на хора и да коства милиони марки; в обратния случай успешното приключване на проекта щяло да донесе на участвуващите в него огромни финансови и професионални придобивки. От самото начало служителите на „Щерн“ били подготвени да не се поддават на неверие, да вярват, че книгите са истински. И сега подсъзнателно те не допускали да се прокрадне в главите им друга възможност. Всички, от Манфред Фишер и Герд Шулте-Хилен надолу, имали неотменен интерес дневниците да преминат успешно експертната проверка, не по-малък от интереса на Конрад Куяу: мошеникът и измамените от него били на една и съща страна.

Ако списание „Щерн“ било истински скептично, то щяло да поиска да бъде извършена цялостна съдебна експертиза на получените томове. Вместо това „Щерн“ насочил вниманието си единствено към необходимия минимум за удостоверяване на автентичността, достатъчен да убеди останалия свят. Следователно процесът бил опорочен от самото начало.

„Мерките за сигурност по отношение на автентичността трябваше да бъдат много строги — спомня си Валде. — Трябваше да не допуснем изтичането на нито една дума и да изложим на опасност живота на брата на «Фишер» в Източна Германия.“

Решили, че ще е много рисковано, ако дадат на разположение на публиката цял том. Затова отрязали една-единствена страница от тома, в който се говорело за полета на Рудолф Хес, доставен на „Щерн“ през ноември предишната година. Страницата съдържала чернова, уж написана с почерка на Хитлер, на официалното съобщение на нацистката партия за полета на Хес до Шотландия. Тази нищожна мостра била сметната за достатъчна да гарантира автентичността на целия запас дневници. Текстът на декларацията за Хес бил избран за анализ, защото бил вече добре известен; съответната страница от дневника щяла да бъде представена просто като неоткрит досега Хитлеров документ, част от по-голяма находка, която списанието желаело да провери. Не казали на никого от експертите, че проверяват достоверността на Хитлеровите дневници. Тази двойственост на „Щерн“, плод на грижата му да запази тайната на своята сензация, щяла да го доведе до катастрофа.

На 5 април, понеделник, Хайдеман и Валде посетили Бундесархива в Кобленц, за да се срещнат там с двама от старшите служители, д-р Йозеф Хенке и д-р Клаус Олденхаге. Те им предали нещо, което претендирало да е ръкописна чернова на Хитлер на една телеграма с поздравления по случай Нова година, с дата 1 януари 1940 година, адресирана до генерал Франко: това бил един от документите, които Куяу доставил на Хайдеман заедно с дневниците. Двамата журналисти казали на архивистите, че това е документ от комплекта, който списание „Щерн“ се надявало да получи от източници извън Федералната република. В замяна срещу обещанието, че след като „Щерн“ приключи с това, материалът ще бъде подарен на Бундесархива, д-р Хенке се съгласил да предаде телеграмата на западногерманската полиция за официален графологически и съдебен анализ. На следния ден Валде изпратил на архивистите още два оригинални документа: чернова на реч с дата 29 декември 1934 година и писмо до Херман Гьоринг от 17 октомври 1940 година. Те също били извадени от архива, придружаващ дневниците. В бележка към изпращаните документи Валде подчертава нуждата от секретност:

Още веднъж Ви молим да се отнесете към приложените документи с пълна дискретност и да не разкривате източника. Вашият доклад трябва да бъде завършен колкото може по-скоро, за да ни даде възможност да осигурим другия материал, ако този се окаже автентичен. В противен случай ние се опасяваме, че документите, които все още се намират в чужбина, могат да бъдат продадени на колекционери в Съединените щати.

Едва на 7 април в послепис към свое писмо Валде съобщава, че „хер Хайдеман и аз решихме да ви дадем копие от още един документ“. Това била декларацията по случая „Хес“, пъхната случайно сред другите книжа, без да се споменава, че е била отрязана от дневник. След две седмици, на 21 април, Бундесархивът изпратил всички документи, получени от „Щерн“ (три оригинала и едно фотокопие), на районното полицейско управление на Ринеланд-Пфалц за графологически анализ. С цел да се сравнят документите, те приложили пет автентични образеца на ръкописен текст на Хитлер от собствения си архив. Наложило се да изчакат един месец, докато получат резултатите.

През това време Валде извършил пътешествие, дълго 7000 мили, за да осигури допълнителни експерти и получи тяхното мнение. Във вторник, 13 април, придружаван от Вилфрид Зорге, той отлетял за Швейцария, за да се срещне с д-р Макс Фрай-Зулцер, бивш началник на съдебния отдел на цюрихската полиция. Фрай-Зулцер живеел в уединение в малкия крайезерен град Талвил, но винаги обичал да взема работа на хонорар. По думите на Валде той ги посъветвал да не се занимават с проверка на хартията: „При днешната технология — казал той — е възможно хартията да се представи толкова стара, колкото човек си пожелае.“ Съгласил се да направи анализ на почерка. Валде го заклел да пази тайна и му дал две фотокопия на документи от запасите на „Щерн“: декларацията по случая „Хес“ и чернова на телеграма до унгарския владетел адмирал Хорти. За сравнение на материала оставили на Фрай-Зулцер същите копия от автентични писания на Хитлер, които Бундесархивът осигурил за полицията в Ринеланд-Пфалц. Трети комплект документи за сравнение бил даден от Герд Хайдеман — изваден от частната му колекция: един от тях, с дата 1943 година, отразявал произвеждането на генерал Евалд фон Клайст във фелдмаршалско звание; имало и три подписани от Хитлер фотоснимки. За нещастие на Фрай-Зулцер тези уж достоверни образци на почерка на фюрера били също произведени от Конрад Куяу, което означавало, че ученият в някои случаи ще сверява отделни почерци на Куяу, а не неговия почерк с почерка на Хитлер.

На следния ден, като оставили Фрай-Зулцер да започне изследването си, Валде и Зорге отлетели от Швейцария за Съединените щати, за да се срещнат с втори експерт на свободна практика. Прекарали нощта на 15 април в хотел „Хайат“ в Грийнвил, Южна Каролина, и рано сутринта поели към крайната си цел: град Ландръм, на един час път с кола в северна посока.

И Ордуей Хилтън като Макс Фрай-Зулцер бил възрастен човек, който живеел в самота и също обичал да поема работя на хонорар. Служил в продължение на тридесет години в нюйоркската полиция и бил изтъкнат член на професионалното си братство — сътрудничил в съдопроизводството на Американския борд на експертите по съдебни документи и на Американското дружество на експертите по спорните документи. Сега Хилтън работел в дома си в Ландръм, където в 10 часа сутринта на 16 април, петък, посрещнал двамата си посетители от Германия.

Американецът получил оригиналите на двата документа, копирани за Фрай-Зулцер: страницата от тома за Хес и телеграмата до Хорти, заедно с папка „автентични“ Хитлерови писания за сравнение, част от които били истински, и част от Хайдемановата колекция фалшификати.

„Някои имаха подписи, които бяха негови — ще си спомни той по-късно. — Други бяха фотокопия, за които ми се каза, че са от техните архиви.“

Хилтън обещал да пази посещението им в тайна и да произнесе присъдата си колкото може по-бързо.

Валде и Зорге започнали дългия път обратно за Хамбург неуверени, че резултатът от четиридневната им мисия ще бъде достатъчен да закърпи един от последните шансове на „Щерн“ за избягване на катастрофата. Ако били взели със себе си само страницата за Хес и я били занесли на практикуващ съдебен експерт — например на д-р Джулиъс Грант, консултант на свободна практика, със седалище в Лондон, — щели да узнаят след не повече от пет часа, че тази страница съдържа химикали от следвоенен произход и следователно се оказва фалшива. Но поради невежеството си те предпочели да изпаднат в зависимост от много по-несигурен и по-бавен процес на графологически анализ. И задълбочили тази грешка, като избрали за експерти двама души, неподходящи за задачата. Фрай-Зулцер и Хилтън били международно признати специалисти. Спрели се на тях, защото смятали, че одобрението, което ще дадат, ще бъде предимство в синдикатните преговори в Европа и Америка. Но специалността на Фрай-Зулцер била изследване на биологични микроследи, не графология; а Ордуей Хилтън щял да бъде затруднен в работата си поради факта, че дори нямало да разбира езика, на който са написани дневниците. Нито един от двамата не бил специалист по нацистки документи. В 1983 година един експерт — а той е Чарлс Хамилтън, нюйоркски търговец на автографи — установил, че на американския пазар само подписът на Ейбрахам Линкълн получава по-висока цена от този на Хитлер. Страница, писана на ръка от фюрера, могла да се продаде за 15 000 долара и подписът на никой друг не бил толкова масово подправян: Хамилтън се бил натъквал на дузина фалшификати всяка година. Ако Хилтън и Фрай-Зулцер знаели колко се ширят на пазара имитациите на Хитлер, може би щели да се отнесат с по-голямо подозрение към господата от Хамбург. И сякаш всичко това не било достатъчно, Валде и Зорге увенчали бъркотията, като неволно вмъкнали фалшификати от Хайдемановата колекция в процеса на доказване на автентичността.

Едва ли подозирайки създадените възможности за хаос, създадени от самите тях, двамата немци се завърнали в Хамбург. Те били твърдо убедени, че до един месец ще имат доказателството, че дневниците са истински. А разполагат ли с такова доказателство, най-сетне ще бъдат изготвени и плановете за издаване на дневниците.

ШЕСТНАДЕСЕТА ГЛАВА

По същото време, когато Валде и Зорге кацали в Хамбург, Аугуст Призак и Били Ф. Прайс пристигнали в Лондон. Те представлявали странна двойка: обеднелият беловлас нацистки „професор“ и богатият, широк като бъчва в гърдите и напорист тексасец, обединени от общата си страст към картините на Адолф Хитлер.

Когато Прайс не бил в Европа да търси аукционни зали и частни колекции на Хитлеровото изкуство, обикновено се намирал в родния си град Хюстън и обикалял по затревената писта на стадиона на Хюстънския спортен клуб или карал колата през фермата си и стрелял наслука по катерици със своята пушка „Магнъм“ от „Кадилак Елдорадо“ с гюрук, „изработен по специална поръчка за мистър Били Ф. Прайс“. („Ти ли им даде модела на колата?“ — „О, не, момче, дадох им моя чек!“)

На пръв поглед Прайс изглежда странна личност, но той не е единствен по рода си. Изчислено е, че в целия свят съществуват 50 000 колекционери на нацистки паметни вещи, предимно американци, занимаващи се с бизнес, който им носи, както се говори, годишна печалба 50 милиона долара. В Съединените щати месечният бюлетин „Дер Гаулайтер“, издаван от Маунт Айда в Арканзас, доставя информация на 5000 сериозни познавачи и търговци за най-новите прояви и аукциони. Всяка година цените нараствали с 20%.

— В Щатите — твърди Чарлс Хамилтън — колекционерите на Хитлерови паметни вещи са 40 на сто евреи, 50 на сто стари бойци като мен и 10 на сто млади, очаровани от хора като Рудел.

В Лос Анджелис един колекционер се забавлявал насаме, като обличал палтото на Рибентроп. В Канзас Сити местен държавен служител поднасял напитки от Хитлеровата купа за пунш. В Чикаго един лекар си построил железобетонен свод под дома си, където държал колекция от нацистки оръжия, включително обредния, украсен със скъпоценни камъни ловджийски нож на Херман Гьоринг. В Аризона един търговец на употребявани коли разхождал семейството си в „Мерцедеса“-а, модел 1938 година, който Хитлер подарил на Ева Браун; той струвал на търговеца 150 000 долара, очаквал да го продаде за 350 000.

През 1982 година Били Прайс бил петдесет и две годишен и мултимилионер. („По дяволите, ако не можеш да станеш милионер в Хюстън, ти си боклук, момче!“) Парите си печелел от своето предприятие „Прайс къмпресър къмпани инкорпорейтед“, което произвеждало девет десети от всички компресори, използувани за проучване на нефт под морската повърхност. Подобно на Фриц Щифел, когото срещнал в Щутгарт, Прайс също бил богат инженер, но не и учен, чийто успех му осигурявал средства да задоволява интереса си към Адолф Хитлер. За пръв път изпитал възхищение от нацистите през 50-те години, по време на службата си в армията на САЩ в Германия. Докато се намирал в Европа, издирвал бивши нацисти и именити съвременници на Третия райх, като например вдовицата на Ромел. В началото на 70-те години, вече станал богат, той се върнал в Германия и започнал да купува паметни вещи, главно картини на Хитлер, като заплащал между 2000 и 12 000 долара за всяка.

Изглежда, Хитлер бил притегателна сила за бизнесмените, особено когато — както в случая с Били Прайс и Фриц Щифел — те са самостоятелно издигнали се хора. Кариерата на Хитлер представлявала за тях най-яркият и най-колосален пример за това, какво може да постигне човек, ако използува пълните възможности на волята си.

„Казват, че Хитлер не можел да има дневници — твърди Прайс, след като била разкрита фалшификацията. — Казват, че не би могъл да извърши едно, да направи друго. Това са пълни глупости — Хитлер е могъл да рисува картини, да пише опери. По дяволите, та той е завладял по-голяма територия от Римската империя, и то само за три години! Бил е годен да извърши всичко, щом впрегне ума си за това.“

Годините на Хитлеровия „триумф на волята“ съвпадат с апогея на философията на самопомощта — по време на икономическата депресия се водели курсове за лично усъвършенствуване и се издавали ръководства за успех, които достигнали кулминацията си през 1938 година с появата на книгата на Дейл Карнеги „Как да печелим приятели и да въздействуваме на хората“. Всичко било възможно, стига да имаш подтик да го постигнеш.

„Човек не е това, което си мисли, че представлява — пише американският свещеник Норман Винсънт Пийл, — а това, което сериозно мисли, че представлява.“

„Целият ми живот — заявява Хитлер през 1942 година — може да се представи като мое непрестанно усилие да убеждавам другите.“

С школуваната си маниерност, с шлифования си навик да се взира в очите на хората, с глада си за четене на учебници и да поглъща технически данни, Хитлер бил олицетворение на стихийното самоусъвършенствуване.

— Гледам тази картина — казал Прайс, докато съзерцавал едно произведение на Хитлеровата живопис, което изобразявало цветя във ваза — и никак не мога да отгатна какво е минавало през главата на човека, когато я е рисувал.

Портите на фермата на Прайс били високи тридесет фута и увенчани с каменни орли — точни копия по размер на предвидените за портите на Хитлер от Алберт Шпер. А на моравата пред къщата на Прайс бил поставен танк и едно леко оръдие. Почти цялата му колекция се помещава в главната квартира на компанията, близо до любителското летище на Хюстън. На една от стените е окачен портрет на Рудолф Хес в нацистка униформа. В тоалетната има картина на Хитлер. Зад стъклени рамки са поставени няколко дребни сувенира — фактурата за продажбата на първия автомобил, купен от Хитлер за нацистката партия; бележка за бельо, дадено на обществена пералня, написана собственоръчно от Хитлер; писмо на затворническа бланка от Гьоринг до съпругата му по време на Нюрнбергския процес; и писмо от Гьоринг до фелдмаршал Милх. На масичка, поставена в ъгъла, стои голяма снимка на Гьоринг в сребърна рамка, украсена със свастики. До тази снимка е изложена нескопосна и грубовата поздравителна картичка за рожден ден, изпратена от Хитлер на генерала от СС Сеп Дитрих. Има и бюстове на Хитлер. Забелязват се и два албума на Хитлер със снимки от войната, с подвързия от сребро и с мълниите на СС и свастики по краищата, както и с голям орел на корицата. Когато ги отвориш, в долната страна на първата страница изпъква надписът: „Екслибрис Адолф Хитлер“. В богато украсено шкафче с витринка са поместени приборите за храна и салфетките на Хитлер. Прайс обича да се перчи със сувенирите си, но внимава и да не засегне посетителите.

— Голяма част от бизнеса ми се извършва с евреи — признава той. — Когато очаквам да ме посетят евреи, скривам всичко от погледа им.

Гордостта на колекцията на Прайс, плодът на цялото десетилетие усилия, заема цяла стена в дъното на заседателната му зала: тридесет и три картини на Хитлер, застраховани за над 4 милиона долара, поставени в осветена витрина от бронирано стъкло и защитени от изкусно подредени алармени инсталации. Картините са безжизнени и сухи: грубо пресъздадени пейзажи, предвзето представени виенски сгради, няколко натюрморта с цветя и две непохватно осъществени архитектурни скици, нахвърлени с молив, които Прайс купил от Алберт Шпер. Любимата картина на тексасеца е акварел на Виенското кметство, рисуван през 1911 година.

— Повечето сведущи хора твърдят, че той не е най-добрият художник на света, но аз мисля, че положително е бил добър художник, като имам предвид огромния опит, който е притежавал — говори колекционерът.

Прайс смята, че е купил картините „в интерес на историята“: Един ден, мисли той, когато техниката отбележи достатъчен напредък, „може би ще е възможно те да се заложат в компютър и да се получи информация за мозъка на Хитлер“.

Мечтата на Прайс, заради която той установил съдружие с Аугуст Призак, била да открие всички съществуващи Хитлерови картини и рисунки, за да ги представи в каталог, който сам ще издаде. Прайс не бил във възторг от своя компаньон: тази връзка била наложена от необходимостта.

— Да, аз зная, че Призак е нацист. Но ако искате да узнаете нещо за Хитлер, трябва да наемете нацисти — уверява ни Прайс.

— По дяволите, ако смятам да изследвам рака, никой няма да ме упрекне с думите: „Защо постоянно се навъртате около всички тези жертви на рака?“ Напълно съм сигурен в това.

Двамата обиколили частните колекционери в Америка и Германия. И тъкмо тази тяхна мисия ги отвела в Британия през пролетта на 1982 година.

През последната седмица на април те пристигнали в Лонглийт, Уест Кънтри, една от най-красивите богатски къщи в Англия, родово имение на сър Хенри Фредерик Тин, шести маркиз Бат. Лорд Бат, седемдесет и седем годишен и глух с едното ухо, но иначе забележително енергичен, ги отвел със старинния си асансьор на третия етаж — частта от неговия дом, недостъпна за посетители. Отключил една врата в съседство с библиотеката и въвел Прайс и Призак в дълго, тясно помещение, натъпкано с нацистки паметни вещи. В дъното на помещението изпъквала една восъчна фигура на Хитлер в естествена големина с черно кожено палто и лента със свастика на ръкава. Но нито тази фигура, нито очилата на Химлер, нито покривката за маса на коменданта на Белзенския лагер заинтересували Прайс. Това, което бил дошъл да види тук, била частната изложба на лорд Бат от картини на Хитлер. Тя заемала цяла стена и била най-хубавата колекция на света: шестдесет картини, за които Прайс преценил, че струват 10 милиона щатски долара.

След няколко дни, като се върнали в Лондон, следобеда в четвъртък, 22 април, Аугуст Призак телефонирал на Дейвид Ървинг в жилището му на „Дюк Стрийт“, Мейфеър. Призак обяснил защо той и Прайс се намират в Британия и попитал дали Ървинг би желал да ги посети за вечеря в техния хотел. Ървинг приел.

Призак отдавна се надявал на тази среща с британския историк. От всички биографи на Хитлер той бил най-полемично настроеният. Във „Войната на Хитлер“, издадена през 1977 година, цитирал един от лекарите на фюрера, който описал как Хитлер изразил възхищението си от една „обективна“ биография на кайзера, написана от англичанин. Лекарят казал следното:

После Хитлер спомена, че от известно време е започнал да изисква да се стенографират за потомците всички важни разисквания и военни съвещания. И може би един ден, след като той умре и бъде погребан, ще се появи някой обективен англичанин и ще се отнесе към него по същия начин. Сегашното поколение нито може, нито желае да направи това.

Ървинг никак не се съмнявал, че той е човекът, когото фюрерът е имал предвид. „Войната на Хитлер“, писана десет години, се основавала на богатството от непубликувани дотогава документи, писма и дневници. Целта на Ървинг била да предаде историята на войната, „доколкото е възможно през очите на Хитлер, така както фюрерът я е виждал от кабинета си“. Получила се завладяваща книга, но поради естеството си била небалансирана. Колкото и „обективно“ да съчетавал авторът ѝ непубликуваните спомени на Хитлеровите подчинени, словата им си оставали думи на мъже и жени, които се възхищавали от своя властелин. Ограничен с тесните рамки на Хитлеровото ежедневие, биографията притежавала елемент на странна нереалност: лагерите на смъртта, зверствата, страданията на милиони хора, резултат от войната на Хитлер, отсъствували в книгата на Дейвид Ървинг, в неговата интерпретация.

Ървинг целял да представи Хитлер като обикновено човешко същество, а не като диаболична фигура, изпълнена с безгранична злост. Но такава цел била равносилна на оскърбление към жертвите му.

„Ако мислиш за него като за човек — казва един евреин в произведението на Джордж Стайнър «Превозването на А.X. за Сан Кристобал», — ще изпаднеш в съмнения. Ще го помислиш за човек и ще престанеш да вярваш, че това, което е извършил, наистина се е случило.“

Ървинг приковава на позорния стълб по-ранните биографи, описали Хитлер като демон:

„Изправени лице в лице пред явлението Хитлер, те не могат да схванат, че той е обикновен, ходещ и говорещ човек, който тежи 155 фунта, с коса, започнала да се прошарва, много изкуствени зъби и хронични храносмилателни оплаквания. Той е за тях олицетворение на дявола.“

Център на тезата на Ървинг, „че Хитлер не е бил всъщност всемогъщ фюрер“, е аргументът му, че Хитлер не е издавал заповеди за масови изтребления и дори не е знаел нищо за тях. Тази теза предизвикала голямо вълнение. В Германия след спор с издателите на Ървинг книгата била изтеглена от пазара. В Британия той развихрил страхотна свада с група учени по време на телевизионно шоу-разговор, водено от Дейвид Фрост и предавано на живо. В Америка книгата била яростно нападната от Уолтър Лакьор в „Ню Йорк Ривю ъф Букс“ и бойкотирана от най-големите американски издатели на книги с меки корици. Ървинг се опивал от разгласата на книгата си, агресивно предлагал да плати 1000 долара на този, който може да му покаже документ, свидетелствуващ, че Хитлер е знаел какво се върши в лагерите на смъртта. Твърдял, че неговата книга потриса евреите само „защото не споделям тяхната представа за масовото изтребление — че шест милиона хора са били убити от един-единствен човек“.

Ървинг признава, че докато е писал „Войната на Хитлер“, се е „идентифицирал“ с фюрера. По време на работата над книгата го е гледал от стената зад бюрото му автопортретът на Хитлер, подарен му от Криста Шрьодер. Ървинг нито пушел, нито се докосвал до алкохол. („Аз не пия — казвал той. — Както знаете, и Адолф не е пиел.“) Споделял възгледа на Хитлер за жените, вярвал, че те са се появили на земята, за да продължават човешкия род и за да има с какво мъжете да си плакнат очите.

„Те просто нямат физически възможности за създаването на нещо градивно.“

Ървинг бил женен и имал четири дъщери, но съжалявал, задето не останал ерген, бракът бил единствената му груба грешка в живота… ненужно отклонение. През 1981 година, на четиридесет и три годишна възраст, основал своя дясна политическа група, създал си верую, че е „определен от съдбата“ за бъдещ водач на британците. С тъмната си коса, сресана наклонено на челото, и с тъмната цепнатина, подобна на мустаци, която започвала от носа и завършвала до горната му устна, имало моменти при подходящо осветление, в които Ървинг застрашително напомнял субекта на прочутата си биография.

Когато Призак позвънил, Ървинг бил погълнат от работата над най-новата си идея: обширен и подробен разказ за живота на Чърчил през годините на войната, замислен, за да докаже тезата на историка, че решението на Британия да влезе във война с нацистка Германия е било катастрофална грешка. Но към 1982 година, въпреки че Ървинг все още притежавал чудесно жилище и „Ролс-Ройс“, започнал да изпитва финансови затруднения. В момента водел злостен и скъпоструващ бракоразводен процес. Имал нужда от пари и болезнено понесъл реакцията към последните си две книги — едната от тях, „Въстание“, била отречена от един рецензент в „Обзървър“ с мотивацията, че е „същинска кофа, пълна с тиня“.

Ървинг пристигнал за вечерята в „Ройъл Ланкастър Хотел“, срещу „Хайд Парк“, в 9.45 часа. Били Прайс и съпругата му нямали възможност да присъствуват, затова той и Призак вечеряли сами. Призак казал на Ървинг, че среща трудности и има нужда от неговата помощ. През октомври предишната година той най-сетне бил успял да издаде книгата си с непубликувани снимки от нюрнбергските сборове. Но на 27 ноември баварските власти постановили, че книгата противоречи на антинацисткото законодателство. И издали заповед да се конфискува целият петхиляден тираж. „Печатницата и всички книжарници били връхлетени в зори“ — отбелязва Ървинг в дневника си. На 31 декември заповедта била отменена и книгите възвърнати. На 11 януари тази година глупавата конфискационна процедура се повторила напълно. Призак попитал Ървинг дали би желал да се яви като именит свидетел на предстоящия процес по този повод. Ървинг се съгласил.

„Трудно бих могъл — пише той — да разгранича тази практика от кладите на книги през 30-те години.“

Но колкото и да съчувствувал на Призак за проблемите му, друга история на „професора“ силно заинтересувала тази вечер Ървинг:

Призак е във връзка (писал Ървинг в дневника си) с един загадъчен човек в Щутгарт, чийто брат е генерал-майор в Националната народна армия на Източна Германия и предстои да бъде пенсиониран, след което ще стане шеф на един военен музей.

Те се занимават с организирана незаконна дейност: човекът от Щутгарт е получил от източногермански източници цели товари Хитлерови паметни вещи срещу заплащане в брой. Те включват произведението на фюрера „Ahnenpass“ („Доказателство за произход“) в зелена кожена подвързия, което разкрива, че пра-прадядото на Хитлер по бащина линия е едновременно и дядо на майка му; 27 полугодишни тома Хитлеров дневник със сребърни орнаменти върху кожената подвързия — в тях се споменавало за „Нощта на дългите ножове“ („Разчистих си сметките с предателската свиня“) от 1934 година; картини с маслени бои и акварели, рисувани от Хитлер, медали, снимки, писма и така нататък. В замяна на това били закупени в „твърда“ западногерманска валута саксонски и тюрингски медали за военна колекция в Източна Германия.

Проблемът бил, че властите в провинция Бавария могат да се опитат да заграбят това богатство, ако открият къде се намира то сега във Федералната република, както предявяват права над цялото имущество на Хитлер по силата на своите „закони“ след войната, които не признават завещанието на фюрера, подписано от него и скрепено с подписите на свидетели в берлинския бункер. Ето защо никой наш съмишленик не казва къде по-точно в Щутгарт се намира този човек, нито съобщава името му.

Ървинг винаги бил проявявал интерес към документите. Те били живецът на кариерата му. Едва ли някой друг историк в света се е ровил така дълго и задълбочено из архивите на Европа и Америка за документи от годините на войната. Опитал се да открие дневник на Ева Браун в Ню Мексико. Седмица наред безплодно търсил с протонов магнитометър в една източногерманска гора стъкленицата с финалните записи на Гьобелсовите дневници. През последните двадесет години, също като героя Зироу Мостъл от „Продуцентите“, с неговите непрестанни пътешествия из „земите на малката стара дама“, Ървинг посетил безброй самотни стари вдовици из малките германски градове, седял на безброй дивани и пиел чаши чай, водил по цели часове любезни разговори с тях, очаквайки момента, когато те ще му предложат да надникне „в някои нещица, които мъжът ми е написал на хартия и които съм скътала“. По този начин успял да събере огромен, неизвестен дотогава материал, в това число и дневниците на Валтер Хевел, офицера за свръзка на Рибентроп в щаба на Хитлер, както и непубликуваните спомени на фелдмаршал Рихтхофен. Разказът на Призак за „загадъчния човек в Щутгарт“ естествено го заинтригувал и като се прибрал у дома си на „Дюк Стрийт“ същата нощ, записал старателно важните моменти от разговора. Решил, че когато отиде отново в Германия, ще проучи едно-друго за тези „Хитлерови дневници“.

СЕДЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

Ордуей Хилтън имал за анализ девет образеца, писани на ръка, разстлани пред него в кабинета му в Южна Каролина. Задачата му била да определи дали два от тях — документът на Хес и телеграмата до Хорти — са истински. Останалите седем материала били смятани за автентични „стандарти“, които според него били вече „определени като написани от ръката на самия Адолф Хитлер“. Имало три фотокопия от Бундесархива: кратък послепис, подписан „Адолф X.“, в края на машинописно писмо с дата 1933 година; ръкописно писмо до партиен функционер, датирано 1936 година; и образци на единадесет подписа на Хитлер, също от 1936 година. Другите четири образеца били оригинали от колекцията на Хайдеман: ръкописна бележка, която отразява произвеждането на генерал Фон Клайст, с дата февруари 1943 година („В името на германския народ, като райхсканцлер и върховен главнокомандуващ, удостоявам генерал-полковник Евалд фон Клайст с ранга, достойнството и протекцията на фелдмаршал на Германския райх…“); и три подписани снимки, които показвали съответно Хитлер с Гьоринг, Шауб и Борман; Хитлер с Константин Хирл, шеф на Службата по труда на Райха, от май 1940 година; и Хитлер в състава на група, застанала пред Айфеловата кула в Париж след капитулацията на Франция.

Хилтън лесно установил учудващо несъответствие в материала за сравнение. Като използувал бинокулярен микроскоп, той видял, че на фотокопията Хитлер изписал „А-то“ в „Адолф“ с напречна чертица, „наклонена надолу“. В оригиналите тази чертица била хоризонтална. За нещастие на него и на „Щерн“ той не обърнал особено внимание на тази привидно незначителна подробност: в края на краищата подписите често се изменят след известно време, а оригиналните документи били всички датирани най-малко с четири години след фотокопията.

Изминали три и половина седмици от посещението на Валде и Зорге и във вторник, 11 май, Хилтън завършил това, което по собствените му думи било „подробно изследване“ на получените от него документи. Заключението му напълно отговаряло на надеждите и очакванията на „Щерн“. В своя доклад той писал, че документът на Хес „показва свободна, естествена форма на писане“:

Буквите, които трябва да имат затворени елементи под писмената линия, са в повечето случаи просто дълги извити чертички. Четливостта и подробностите на буквите, заемащи едно-единствено писмено поле, са зле изписани поради натиска, упражнен при очертаване на отвесните им височини. Срещат се разновидни форми, като например буквата „t“: със свободна пресичаща чертичка и със затваряне, извършено чрез триъгълно движение в основата на буквата, за свързване на пресечната чертица, за да се съедини тя с тялото на буквата.

Тези характерни особености се срещат и в известните Хитлерови писания… Липсата на затворени долни елементи, сплесканите букви, заемащи само едно писмено поле, различното изписване на формите на буквите и прекъснатото им свързване в думата, предимно в случаите, когато формите на буквите се свързват по друг начин, са присъщи както на известните ръкописни образци, така и в страницата, която ми е предоставена за анализ. Съчетанието на всички тези фактори утвърждава у мен мнението, че този документ е писан от същото лице, което е автор на всички известни писания. Освен това липсват доказателства, като се изхожда от текста, предоставен ми за анализ, които биха създали предпоставки да се допуска по какъвто и да е начин, че тази страница е писана от друго лице в подражание на почерка на Адолф Хитлер, и следователно имам право да заключа, че не друг, а той собственоръчно е написал документа.

Като изследвал телеграмата на Хорти, Хилтън стигнал до подобно заключение. Той бил особено впечатлен от подписа.

„Името Адолф беше изписано едва ли не като наблъскано в главното «А», последвано от пресечена хоризонтално, с лек наклон надолу чертичка.“

В изписването на презимето обаче той открива, че:

Формата на главното „Н“ („X“ на кирилица — Б.пр.) е извъртяна надясно, така че тя лежи почти хоризонтално и балансът на подписа стърчи надолу под остър ъгъл. Тази форма е типична за подписите от 1940 година, което може да се види на снимките и в бележката по повод производството на Фон Клайст. Така че всички елементи на подписа в телеграмата до Хорти съвпадат с подписа на Адолф Хитлер и, изглежда, са подписани от него.

Докладът на Хилтън, състоящ се от пет страници професионална високопарност, бил окончателен. Но тъй като бил изграден върху постановката, че всички документи, които Хилтън е имал за сравнение, са достоверни, го прави напълно погрешен. Едва ли трябва да се учудваме, че подписите в документа за Клайст, телеграмата до Хорти и на снимките се оказали „съвместими“: те всички били фалшифицирани от Куяу.

На пръв поглед това смесване на достоверен с подправен материал би ни навело на мисълта, че Хилтън умишлено е бил подведен от хората на „Щерн“. Всъщност както полицията, така и проведената по-късно вътрешна анкета на „Щерн“ не установили истинската причина. „Щерн Репорт“ писал:

„Хайдеман не може да бъде обвинен, че е натрапил материала (на експертите). Валде и Зорге са му възложили тази задача.“

Валде потвърдил това:

— Хайдеман — казал той на полицията — повери организирането на проверките за автентичност на мен и Зорге. Нямам причина да вярвам, че той е искал да попречи на проверката за достоверност на документите или да я изопачи.

Провалът на тестовете бил резултат от явната некомпетентност, типична за небрежността, с която се извършвала цялата работа около дневниците. Като възложили проверката на Хилтън, Валде и Зорге не направили разлика между документите от Бундесархива и материала от колекцията на Хайдеман. А Хилтън, който работел в изолация на 3000 мили разстояние, непознаващ ръкописния шрифт, с който били написани документите, не си дал труд да го провери.

Американецът може да бъде извинен при смекчаващи вината обстоятелства, че неговата грешка се основава на предходна грешка на „Щерн“. Полицейското управление на „Ринеланд-Пфалц“ обаче не може да си послужи с подобно извинение.

Полицията била заета. Рутинната молба на Бундесархива имала бедни възможности по отношение на предимствата. Изминал цял месец, докато един от нейните специалисти графолози, хер Хюбнер, надникне в изпратения до полицията материал. Хюбнер имал за проверка четири образеца: фотокопие на декларацията за Хес и в оригинал посланието до генерал Франко, бележки, отнасящи се до речи, и писмо до Гьоринг. Материалът за сравнение — пет оригинални Хитлерови документа от Бундесархива — не бил фалшив като този на Хайдеман. Въпреки всичко в кратък доклад, представен на 25 май, Хюбнер заявява „с вероятност, граничеща със сигурност“, че три от документите на „Щерн“ са истински. Той нямаше да бъде толкова категоричен по отношение на комюникето за Хес, ако беше видял оригинала, но изразява мнението, че е „твърде вероятно“ то да е написано от ръката на Хитлер.

Когато новината била предадена в офисите на „Щерн“ в Хамбург, в историческия отдел отворили шампанско. Фактът, че официална държавна агенция потвърждава, че документите са истински, бил повод, който заслужава да се отпразнува. Всички съмнения отпадали. Светът трябвало да приеме, че списанието се е добрало до една от най-големите сензации в историята. Само Хайдеман изглеждал чужд на общото ликуване. „Не се ли радваш?“, го попитал Валде. Хайдеман отвърнал, че не вижда причина за празнуване: той знаел през всичкото време, че дневниците са истински.

На 2 юни Валде написал на д-р Хенке от Бундесархива благодарствено писмо за получаването на полицейския доклад.

„Резултатът много ни зарадва. При сигурността, изразена в него, ние ще удвоим усилията си за получаването на нов оригинален материал.“

Валде добавил, че „в знак на благодарност и като жест към Бундесархива“ Герд Хайдеман желае да им подари оригиналите на бележките на Хитлер по някои негови речи и на телеграмата до Франко.

Девет дни по-късно пристигнал и третият, последен графологически доклад.

Педантичният Макс Фрай-Зулцер решил да не дава прибързано заключение. На 4 юни, като не желаел да прави преценка въз основа на фотокопията, той отишъл от Цюрих до Кобленц, където се срещнал с д-р Хенкс и където му бил показан оригиналният материал на Хитлер, изваден от подземията на Бундесархива. След като Хилтън изготвил изложението си, Фрай-Зулцер получил оригиналите на декларацията, комюникето за Хес и телеграмата до Хорти заедно със снимките и документа за Клайст от колекцията на Хайдеман. Той получил и досие, съдържащо копия на Хитлерови писания от 1906 до 1945 година, подбрани от Хайдеман, за да проличи как се е променял с годините почеркът на Хитлер; получил и упътване за старовремските ръкописни букви, с които били написани документите. Докато усвои Фрай-Зулцер всичко това, изминали два месеца и анализът му нараснал на седемнадесет страници. „Почеркът на Адолф Хитлер — пише Фрай-Зулцер — е твърде индивидуален и предлага добра основа за изследване на въпросните документи.“

Той определил четиринадесет специфични особености, анализирал изписването на „is“, „hs“ и „ts“, празните пространства между буквите и натиска, упражнен върху перото. Направил големи фотоувеличения на някои пасажи и в края на своето заключение за комюникето за Хес и телеграмата до Хорти недвусмислено твърди:

„Няма никакво съмнение, че и двата документа са писани от Адолф Хитлер.“

Каква била грешката във всичко? Полицейският доклад безспорно е изготвен прибързано. Искането на Бундесархива за експертиза изглеждало не толкова съществено в сравнение с далеч по-присъщата задача на полицията да се занимава с престъпници. Нейният служител анализатор имал на разположение сравнително малко образци на ръкописен текст, върху които да работи, а най-дългият документ, който му бил предоставен, декларацията за Хес, бил заснет на фотокопие. Анализаторът не можел да допусне, че слага печат на одобрение върху архив от шестдесет тома Хитлерови дневници. Откъде да знае хер Хюбнер, че неговите открития ще бъдат така съдбоносно важни?

Единият от двамата частни експерти не владеел езика, на който били написани документите; другият оперирал извън полето на специалността си. И двамата се подвели от въвеждането на фалшификати в уж автентичните писания на Хитлер.

Но дори като отчетем всички тези фактори, трябва да изтъкнем, че успехът на фалшификациите на Конрад Куяу хвърля сериозни съмнения върху „науката“ за графологическия анализ — или „холографията“, както предпочитат да наричат дейността си нейните практиканти. Частно практикуващите анализатори винаги се стремят към категорично заключение. Клиентите им искат да чуят от тях „да“ или „не“, а не „може би“. Хилтън и Фрай-Зулцер не били единствените експерти, попаднали в капана на прибързани и пресилени заключения въз основа на недостатъчно убедителни доказателства. В 1971 година, когато Клифърд Ървинг поднесъл своята фалшива автобиография на Хауард Хюс, съответният „холограф“ определил с вероятност един милион към едно тази автобиография да бъде нещо друго, освен автентична. Известната нюйоркска фирма „Осбърн, Осбърн и Осбърн“, специализирала се в графологически анализ от 1905 година, обявила, че би било „извън човешките възможности“ да се подправи цялата автобиография.

Фиаското на Хитлеровите дневници има близко сходство със случая „Хюс“. Подобно на „Щерн“ издателите на „Макгро-Хил“, които пуснали на пазара автобиографията, също се поддали на празнодумството и извършили графологически анализ в късен момент от осъществяването на проекта: когато най-сетне направили това, осигурили на експертите само една малка част от материала. Тестовете не били поискали да се извършат в дух на безпристрастно изследване: те били нужни като муниции за отбиване на атаките на скептично настроени външни лица. Куяу и Клифърд Ървинг умеели бързо да подправят материала си. Те не се увличали в прекалена предпазливост, като изписват думите по бавен и досаден начин, което води до издайнически трептения: и Ървинг като Куяу можел да пише с чужд почерк почти толкова бързо, колкото със своя. Когато списание „Щерн“ съобщило, че са открити дневниците на Хитлер, Ървинг веднага разбрал, че те са навярно изработени от фалшификатор като самия него.

— Щом имаш настроение — произнесъл се той, — можеш да продължаваш до безкрайност. — Знаел го от собствен опит. — Бих могъл да напиша шейсет тома биография на Хауард Хюс и те ще минат. Щом можеш да направиш една страница, ще направиш и двайсет. Щом можеш да направиш двайсет, ще можеш да направиш и цяла книга. — Според него експертите графолози били некадърници. — В девет от десет случая те излизат с преценки, очаквани от клиентите им… Наемат ги хора, които желаят утвърдителен отговор.

Клифърд Ървинг и Конрад Куяу успели по един и същ начин — по начин, по който успяват всички самоуверени мошеници: като залагат на две от най-древните човешки слабости — суетността и алчността. В един момент по време на измамата срещу „Макгро-Хил“ съучастник на Ървинг решил, че е невъзможно да се повярва как една компания, ръководена от интелигентни хора, може да бъде дотолкова глупава, че да приеме тяхната често пъти нелепа фалшификация за автентичен текст.

— Би трябвало все пак да се досетят — казал той. — Как могат да бъдат толкова наивни?

А Ървинг, разказвайки за своята фалшификация, твърди, че му е отговорил така:

Защото те вярват. Първо те са искали да вярват, а сега те трябва да вярват. Искат да вярват, защото ще направят голям удар с това… Не разбираш ли, че то е уловка на тяхното самолюбие? Тайната част — а тя закриля теб и мен — е най-обичана от тях. Това ги води от скучната и всекидневна работа в друг свят, където всички мечтаем да живеем, но всъщност ние с теб не го желаем, защото ни е ясно, че той е безумен свят. Най-важното за тях е, че по този начин те могат да живеят в него само отчасти. Те участвуват в него, но са под закрилата на посредник. Аз съм техният буфер между реалността и фантазията. Това прилича на фантастична приказка, на сън. А красивата част за тях се състои в това, че ще изкарат и пари от цялата тази работа. Корпоративната печалба оправдава всяка форма на безумие. В наше време няма по-изгодна измама от тази…

Дванадесет години по-късно анализът на Клифърд Ървинг се потвърдил с пълна сила от поведението на „Щерн“.

ОСЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

След като почеркът на дневниците бил недвусмислено обявен за принадлежащ на Адолф Хитлер, работата по проекта в „Щерн“ се усилила. Сега в нея били заети целодневно петима души: Томас Валде; тридесет и пет годишният помощник на Валде на име Лео Пеш; две секретарки; и Герд Хайдеман. За да се запази тайната за съществуването на дневниците, групата се преместила от главната сграда на „Щерн“ в нови офиси на няколко минути път дотам. Дневниците били също преместени. На няколко седмици веднъж Манфред Фишер изпразвал от сейфа на ръководството последните томове и ги вземал със себе си до кабинета си в главната квартира на „Бертелзман“ в Гютерзло. Впоследствие, като се бояли от обир, Фишер и Шулте-Хилен решили да изнесат дневниците от страната и ги депозират в един банков трезор в Швейцария. Не за пръв път сагата за дневниците придобила атрибутите на евтин трилър. Бил ангажиран депозитен сейф номер 390 в „Ханделзбанк“ на „Талщрасе“ в Цюрих. Периодично самият Фишер вземал частния реактивен самолет на „Бертелзман“, носейки куфарче с дневниците, и отлитал за Швейцария. Посрещал го хер Блум, директор на „Ханделзбанк“, и двамата слизали в трезора. Блум отключвал две стоманени мрежести врати, намирал големия метален сейф и дискретно се обръщал гърбом, докато Фишер пълнел сейфа с последните дневници. Един от ключовете за сейфа оставал в банката. Другият бил връщан в Германия от Фишер и заключван в сейфа в Хамбург.

Лека-полека започнала да се оформя издателската стратегия за дневниците. На 25 май, вторник — деня, в който експертът от полицията в Ринеланд-Пфалц заключил, че образците, които е получил, са действително писани от Хитлер, — било свикано съвещание, за да се обсъди маркетингът на материала. Присъствували Вилфрид Зорге, Томас Валде, Петер Кох, Феликс Шмит, Лео Пеш, Хенри Нанен и Герд Хайдеман; председателствувал Шулте-Хилен. Никой от двамата редактори не говорил надълго. Статусът им в компанията напоследък бил ерозирал още повече, когато списание „Щерн“ унизително допуснало съперникът му „Дер Шпигел“ да го изпревари със сензационната новина за един скандал в професионален съюз. Петер Кох, който бил отказал да публикува новината в „Щерн“ и тя по-късно излязла в „Шпигел“, пожелал да подаде оставка. Оставката не била приета, но при неблагоприятните последствия от допуснатата грешка нито той, нито Шмит могли да си позволят да спорят с ръководството. Фактът, че тяхното неправилно отношение към Хайдеман едва не коствало на компанията изпускането и на дневниците, витаел негласно в залата по време на съвещанието.

Томас Валде изложил плана, който той обсъдил предварително с Пеш и Хайдеман. Един от най-интересните документи, получени до момента в Хамбург, бил специалният том на Хитлер, посветен на случая „Хес“. Той бил на разположение на историческия отдел от ноември. Под заглавие „Случаят Хес“, той съдържал няколко страници бележки, набързо нахвърлени в началото на лятото на 1941 година, които доказвали, че фюрерът е знаел всичко за полета на своя помощник до Британия.

„От ноември 1940 година — пишел Хитлер в документа — Хес ми шепне на ухото, че напълно споделя мисълта ми: Англия и Германия трябва да живеят в мир, че страданията на нашите два народа могат само да радват едного — онази стара лисица в Москва, Сталин.“

Съдържанието напомняло скица — малко повече от хиляда думи и разкривало как Хес е развил плана си, как Хитлер „е бил редовно осведомяван за подготовката“ и как е бил принуден да отрече, че е знаел нещо за мисията, когато британците хвърлили в затвора Хес.

Сега (заключава Хитлер) пропадна и последният опит да се постигне разбирателство с Англия.

Английският народ може би разбира какво означава полетът на Хес, но вкостенелите старци в Лондон не разбират. Ако Провидението не помогне на нашите два народа, битката ще продължи, докато един от тях бъде напълно унищожен — английският народ.

След победата и немският народ ще бъде готов да разбере полета на партийния другар Хес и ще го оцени достойно.

16 май 1941 година

Адолф Хитлер

Валде предложил този материал да се използува за основа на сензация, която да се публикува през януари, петдесетата годишнина от встъпването на Хитлер на власт. Томът за Хес бил самостоятелно обособен. Нямало нужда да се споменава за дневниците, чието съществуване могло да се държи в тайна още няколко месеца. Предимството на идеята на Валде било това, че то ще осигури на списанието добър материал, обявен на корицата, като същевременно ще даде възможност на „Щерн“ да пробва водите, преди да пусне на страниците си най-същественото от дневниците. Съвещанието одобрило и приело плана на Валде. Единственото, но деликатно изразено несъгласие прозвучало от устата на Хенри Нанен. Няма ли да е полезно, предложил той, да извикаме тук Себастиан Хафнер или Йоахим Фест, известни авторитети за Третия райх, за да работят по материала? Идеята била отхвърлена с възмущение. Това засягало само „Щерн“ и неговият персонал бил годен сам да се справи със задачата. Нито Нанен, нито редакторите могли да предполагат, че Хайдеман и Валде имат договори с ръководството, които им дават правото на вето срещу включването на външни историци.

Десет дни по-късно, на 4 юни, петък. Манфред Фишер, Герд Щулте-Хилен и Ян Хензман отлетели за Мюнхен, за да се срещнат с Олаф Пешке, шеф на международния издателски отдел на „Бертелзман“. Споразумели се, без да се интересуват от становището на редакторите на „Щерн“, Валде и Пеш първо да издадат материала за Хес в отделна книга с временно заглавие „План 3“. След това той ще бъде печатан на части в списанието. Идеята за публикуване на сензационния материал за Хес чрез книгоиздателската промишленост била привлекателна за бизнесмените. Той щял да даде възможност на „Бертелзман“ да привлече в действие чуждестранните си компании за контрол на синдикалните преговори. Наскоро след това Пешке осведомил накратко Луис Улф, президент на „Бантам Букс“ в Ню Йорк, за съдържанието на предстоящия ръкопис. Улф бил щастливец, казал Пешке. „План 3“ щял да бъде „издателското събитие на века“.

На 5 юли Лео Пеш отишъл в Кобленц да връчи на Бундесархива оригиналите на съобщението за Хес и на телеграмата до Хорти, които били върнати на „Щерн“ от Фрай-Зулцер. Тези два документа заедно с оригиналните, вече притежавани от архива, били впоследствие препратени на западногерманската федерална полиция за последна съдебна експертиза, която да определи възрастта на хартията и на мастилото. Списание „Щерн“ се надявало на бърз резултат. Но полицейските лаборатории се занимавали с противотерористични изследвания и били затънали до гуша в работа. Изминали седмици и въпреки неколкократните напомняния на Валде полицията не направила нищо, за да ускори получаването на резултата. А и нямало особен смисъл да се бърза в Хамбург. В края на краищата документите били определени като автентични от трима експерти-графолози, независещи един от друг: съдебните изследвания щели да послужат единствено за презастраховане.

През това време Хайдеман продължавал да изсмуква пари от специалната сметка на компанията за дневниците — 200 000 марки били изтеглени на 29 март; 600 000 марки на 21 май; 400 000 марки на 2 юни; 200 000 марки на 10 юни — и семейството му продължило големите си разходи. Навярно никога не ще стане известно точно какво е било купено и кога. Над 80 000 марки били похарчени по аукционните къщи главно за купуване на паметни вещи от Третия райх. Деветдесет хиляди марки отишли за бижута и килими; 37 000 за мебелировка. Един напразен опит да се намери съкровището на Мусолини, за което се предполагало, че е спуснато в езерото Комо в края на войната, погълнал 185 000 марки. Най-малко четвърт милион марки били вложени в една или друга от шестте известни банкови сметки на Хайдеман. За да изложи реликвите си от времето на нацизма, репортерът наел галерия на „Милхщрасе“, в сърцето на един от най-скъпите търговски райони на Хамбург. В средата на април Джина посетила един посредник за продажба и наемане на недвижими имоти.

„Тя ми каза, че иска да купи голяма къща с изглед към Елба — спомня си посредникът Петер Молер. — Цената не била проблем.“

През следващата година те поддържали контакта и той ѝ изпращал подробности за имоти със стойност в кръга на 1–2 милиона марки.

На 14 юли, след като Хайдеман получил най-голямата до този момент отделна сума за дневниците — 900 000 марки, били подписани договори за започване за дългоочакваното обновление на корпуса на „Карин II“. Само яхтата струвала на Хайдеман цяло състояние. Пристигнали със самолет специалисти от Англия. Били монтирани нови двигатели. Електрическата система на яхтата била подменена. Интериорът бил почистен и излъскан. Общата стойност на ремонта надхвърлила 500 000 марки. За възстановяването на дървените части на яхтата Гюнтер Лутйе, собственик на корабостроителница в Унгария, който познавал Хайдеман и „Карин II“ от близо десет години, получил 300 000 марки.

Станал богат, Хайдеман не забравил тези, които му помогнали в миналото. През юни Аксел Томсен, младият мореплавател, който превел „Карин II“ от Бон до Хамбург, позвънил на Хайдеман и му поискал заем. Той бил научил, че репортерът сега има много пари.

„Хайдеман веднага ми каза — спомня си Томсен, — че е готов да ми даде на заем 6000 марки. След два-три дни той дойде в дома ми и ми даде парите в банкноти от по 500 марки. Те бяха разпилени из чантата му.“ Окуражен от готовността на Хайдеман да му помогне, Томсен отново му позвънил след два месеца и поискал нов заем от 13 000 марки.

„По реакцията му — споделя Томсен — аз познах, че той леко се колебае, но каза, че ще ми даде парите. Каза, че се чувствува задължен да ми помогне. Каза, че ще имам парите, но трябва да отида да си ги получа в апартамента му на «Елбхаусе».“

Когато Томсен се появил, Хайдеман му връчил плик с 13 000 марки в брой. Томсен пъхнал парите в джоба си. Хайдеман го помолил да обещае, че Джина няма да научи за това. Той си спомнил и за Ханелоре Шустерман, секретарката, от която в дните на силна парична оскъдица бил принуден да издрънчва пари, за да може да се храни в стола. Тя била посветена в тайната на Хитлеровите дневници и отишла да работи при Хайдеман в специалния му комплекс от офиси. Дневниците, доверил ѝ той, щели да го направят милионер.

На 29 юли Хайдеман отлетял за Испания и уредил купуването на две вили за почивка в средиземноморския град Дения, по средата между курортните центрове Валенсия и Аликанте. Двете вили, които били в съседство, му стрували 390 000 марки в брой. През август той намекнал на Куяу да купи една от тях. Двете вили, казал той, имат просторни мазета, които, ако се съединят, ще образуват голямо подземие. Хайдеман предложил двамата да преместят нацистките си колекции там. Заедно щели да създадат най-големия музей на паметни вещи от Третия райх в света. Но планът бил напълно провален, когато Едит Либланг научила за него. Тя казала на Куяу троснато, че е „категорично против“ това.

„Изглеждаше ми напълно безсмислено — спомня си тя — да притежавам такава вила и да прекарвам в нея само по няколко седмици в годината. За 200 000 марки аз ще направя околосветско пътешествие, което да трае до края на живота ми.“

Думата на Едит била окончателна и мечтата на Хайдеман да издигне паметник на фюрера сред асиендите[1] и цикадите[2] на Коста Бланка се изпарила.

Не всички пари, които Хайдеман похарчил по това време, били получени от „Щерн“; поне част от тях били негови собствени. Той сега получавал заплата в размер на над 100 000 марки годишно. Бил получил премия от 20 000 марки. Получил и аванс от 300 000 марки от Манфред Фишер и положението му на единствен контакт между „Грунер и Яр“ и „търговеца на антики“ в Щутгарт означавало, че и за в бъдеще няма да среща трудности в извличането на нови суми. Лошото му настроение и честите му заплахи, че ще повери голямата си сензация на други, били гаранция, че ще държи постоянно в страх ръководството на „Щерн“. Без него потокът дневници от Източна Германия щял да пресъхне. Като богати наркомани тези ръководители били готови да глезят своя доставчик: за да са сигурни, че той ще продължи да търгува с тях, те били готови да му дадат каквото поиска.

През юни 1982 година Хайдеман съобщил на компанията, че за да продължава да поддържа илюзията, че е швейцарски колекционер, трябва да купи допълнителен материал от комунистическия генерал: нацистки документи, както и картини и рисунки на Адолф Хитлер. Макар като колекционер да проявявал естествен интерес към придобиването на такива артикули, той не виждал защо ще е необходимо да продължава да ги плаща от джоба си. Герд Шулте-Хилен уважил аргумента на Хайдеман и на 11 юни бил сключен нов договор с него, по силата на който репортерът следвало да получи „заем“ от 25 000 марки за всеки доставен том от дневниците. До тази дата компанията притежавала тридесет и пет книги. Следователно Хайдеман трябвало да получи 857 000 марки минус 300 хилядите аванс, изплатени му през февруари 1981 година, и 80 000-те марки, все още неоправдани заради ненаписаните книги — „Разговори на палубата“ и „Моите африкански войни“. Сумата била представена, за да се избегне данъкът, като „безлихвен заем“, която ще бъде възстановена от „участието в печалбите и авторските възнаграждения“ според „търговската експлоатация на дневниците“.

Но Хайдеман не искал просто само пари. Като не бил годен да напише сам историите, които изследвал, той през цялата си кариера страдал от комплекс за малоценност. И сега, като наблюдавал как Валде и Пеш започват създаването на книга, основаваща се на събрания от него материал, възмущението му преляло в искане за възхвала на неговата придобивка. Той жадувал за уважение и признателност. Към него трябвало да се отнасят като към дете. Герд Шулте-Хилен вече имал удоволствието да се справи с един такъв пристъп на Хайдеман. В този случай, в края на 1981 година, той принудил редакторите да дадат на Хайдеман увеличение на заплатата. През лятото на 1982 година Вилфрид Зорге предупредил отново Шулте-Хилен, че стареещата примадона на компанията се оказвала с труден характер.

„Хайдеман ми бе описан — припомня си мениджърът — като някакъв цирков кон: понеже той е открил тази находка, трябва от време на време да му казваш «браво» и да го потупваш по главата.“

Последвал съвета на Зорге, в понеделник, 28 юни, Шулте-Хилен завел Хайдеман на ресторант като почерпка от компанията. Това станало в „Овелгоне“ — заведение на живописна улица, с изглед към Елба. Докато консумирали трите ястия, Шулте-Хилен слушал търпеливо историите, разказвани от Хайдеман. Той чул за приключенията на репортера в Африка и Близкия изток, за неговите преживелици с белите наемници в Конго, за дългото издирване на Травен. Накрая, като стигнали до десерта, Хайдеман поканил Шулте-Хилен в дома си на „Елбхаусе“ да види част от колекцията му.

„Той ми показа рисунки на Хитлер — твърди Шулте-Хилен — и пистолета, с който се предполага, че Хитлер се е застрелял.“

Бизнесменът разгледал и архива на Хайдеман: рафтовете, пълни с исторически книги, и папките, натъпкани с документи — всички грижливо подредени и каталогизирани. Поздравил Хайдеман за неговия професионализъм и след един-два часа двамата се разделили, изпълнени с отлични впечатления един от друг.

Няколко седмици по-късно Хайдеман получил и друга възможност да се изтъкне, когато Хенри Нанен също решил да го посети у дома му. Нанен вече се бил освободил от всекидневните си задължения в „Щерн“ и се посветил на създаването на собствен мемориал: художествена галерия в родния си град Емден, където изложил сбирката си от картини на немски експресионисти. Но за Хайдеман — както за повечето западно-германски журналисти — Нанен въпреки оттеглянето си все още олицетворявал „Щерн“, затова решил да направи впечатление на бившия си работодател. Нанен паркирал колата си до брега на Елба и като излязъл от нея, видял Хайдеман на балкона му. Хайдеман махнал за поздрав с една ръка и вдигнал чаша с изстудено шампанско в другата. Като изкачвал стълбите, Нанен изведнъж разбрал, че Хайдеман наема не само апартамента на горния етаж, а и този на долния. Интериорът създавал впечатление за лукс, което се долавяло дори по обстановката на стълбището.

„Жилището беше декорирано с най-добър вкус — спомня си Нанен. — Там имаше няколко превъзходни произведения на мебелното изкуство — ако не греша, в стил «кралица Ана», — а стените бяха украсени с картини. Първото, което ме порази, беше оригиналният ръкопис на «Дойчланд юбер алес» от Хофман. Домакинът притежаваше и автографи на Бисмарк и Молтке заедно с други исторически документи, поставени зад стъкло и в рамки. Бях смаян. Откъде се е сдобил той с всичко това? Замислих се. «Хайдеман му казал, че е бил принуден да го купи от доставчика на Хитлеровите дневници, за да прикрие факта, че се интересува единствено от дневниците.» Поднесе ми някаква усукана история и ми показа трийсет-четирийсет рисунки на Хитлер — продължава Нанен. — Аз съм нещо като специалист по история на изкуството. Те ми се сториха напълно автентични.“

След като видял оръжието, с което Хитлер се самоубил, и двойка бюстове, уж скулптирани от фюрера, Нанен попитал за дневниците.

Хайдеман прекосил стаята, дръпнал един шнур и двете крила на една черна завеса се отдръпнали и разкрили книжен шкаф, пълен с папки. Това били личните му фотокопия на дневниците, като всеки лист бил покрит с прозрачна калъфка от пластмаса.

— Какво желаете да видите? — попитал Хайдеман.

— Пуча Рьом — отговорил Нанен.

Получил съответните томове и прочел няколко страници. Намерил ги за „невероятно скучни“ — факт, който затвърдил увереността му, че са истински.

„Не можех да повярвам, че някой би могъл да се изложи на опасността да фалшифицира нещо толкова банално.“

Но въпреки че Нанен не се съмнявал в автентичността на дневниците, посещението го убедило, че Хайдеман е измамник. За разлика от Шулте-Хилен — а той познавал Хайдеман само от една година — Нанен бил негов работодател още от 50-те години. Промяната в материалното състояние на този човек била потресаваща. Било необяснимо как той успял да се придвижи от почти пълния си банкрут до такова благополучие, ако не краде от компанията. Веднага щом напуснал жилището на „Елбхаусе“, Нанен поел с колата си към сградата на „Щерн“. След деветдесет минути бил в кабинета на Шулте-Хилен.

— Току-що бях у Хайдеман — казал Нанен — и разбрах, че той ни каля много отвисоко. — Шулте-Хилен попитал дали Нанен смята, че дневниците са фалшиви.

— Не — отвърнал, Нанен, — но той ни измъква парите от джоба.

Негласно редакторите на „Щерн“ мислели същото: Петер Кох твърдо вярвал в това, откакто научил за скъпото обновяване на „Карин II“. Но те биха предупредили Нанен, че да се изказват такива подозрения пред Шулте-Хилен, е безполезно. Мениджърът на компанията смятал себе си за голям познавач на човешките характери, той бил убеден в почтеността на репортера; а след като имал определено мнение за някого, не го променял. Според Кох Шулте-Хилен реагирал „като алергик“ винаги, когато се изразявали съмнения в честността на Хайдеман. Следобеда, в който Нанен му доверил своите опасения, Шулте-Хилен го изгледал с презрение. И възразил, че Хайдеман е добре възнаграден за работата си: единственият, който би помислил, че Хайдеман ограбва компанията, ще е човек, който сам е способен да върши такова престъпление.

Лятото отминавало, а Томас Валде и Лео Пеш работели усилено над ръкописа на „План 3“. Хайдеман се отбивал в офисите от време на време, за да остави новите томове дневници, но те нямали време да надникнат в тях. За помощници, които да им изясняват обстановката по време на събитията, за които ще се говори в книгата, двамата набедени историци наели екип хонорувани изследователи.

— Ангажирахме ги, без да им изясним контекста, върху който ще работят — заявил Валде. — Просто ги помолихме да направят изследвания в определени области.

В началото на септември, след тримесечна напрегната работа, била готова повече от половината книга. На 6 септември, понеделник, главите от втора до седма били предадени на редакторите на „Щерн“. Валде обяснил в бележка до Феликс Шмит каква ще бъде структурата на книгата. В първата глава ще се разказва за живота на Хес в Шпандау и за отношенията му в семейството.

„Вече спечелихме за нашата кауза сина на Хес — споделил Валде, — но все още не можем да се похвалим със същото по отношение на фрау Илзе Хес.“

Едва в осма глава — която още не била написана — авторите възнамерявали да въведат цитати от бележника на Хитлер по случая „Хес“. После идвал ред на преживяното от Хес в Британия, на Нюрнбергския процес и осъждането му на доживотен затвор. Нямало да се споменава нищо за съществуването на дневниците.

По-късно Шмит ще каже, че е бил „смаян“ от структурата, която му предлагал Валде. Той бил журналист. По негово мнение било странно да се започне издаването на документите с исторически урок за Рудолф Хес. „Щерн“ трябва да лансира сензацията с разказ за откриването на Хитлеровите дневници. Редакторите се убедили, че за втори път се вземат решения зад гърба им. „План 3“ бил отроче на отдела за маркетинг на „Бертелзман“, а не на журналистите от компанията и част от дългосрочна търговска схема за експлоатация на дневниците.

Стратегията на пласмента се основавала на две предпоставки. Първо, компанията да има възможност да си възвърне инвестициите, а за това ще е нужно изданието да бъде разпространявано за колкото може по-дълъг период — някъде между осемнадесет месеца и две години. Второ, компанията трябва да намери надеждни партньори в чужбина, които да синдикират материала. „План 3“ трябва да даде възможност на „Бертелзман“ да започне да печели от книгата, като се остави основната маса дневници недокосната. Ръкописът трябва да се продаде на информационните организации в цял свят. Те ще бъдат посветени в съществуването на най-ценната находка — дневниците на ХИТЛЕР — И ЩЕ ИМ СЕ ПРЕДЛОЖИ ДЯЛ ОТ ЕКСПЛОАТАЦИЯТА НА ТЕЗИ ДНЕВНИЦИ САМО АКО СИ ПЛАЩАТ ВЕДНАГА, ако се съобразяват с издателския график на „Щерн“ и изобщо се държат „коректно“.

Веднага щом Валде и Пеш завършили първата част на ръкописа, Вилфрид Зорге и Олаф Пешке отлетели за Ню Йорк, за да разискват там с ръководството на „Бантам Букс“. Преговорите се състояли в петък, 10 септември. Те не се развили благоприятно. Германците искали да се заложи на опита на „Бантам“ за спечелване на американските и британските пазари. Искали да знаят към кои най-подходящи списания и вестници трябва да се подходи. Що се отнася до „Бантам“, техните интереси диктували да се издаде книга, а не публикуване на вестникарски сериал — особено в случай като този, в който двамата германци настоявали да си запазят синдикалните права. Както винаги параноично настроени, Зорге и Пешке не пожелали да разкрият тайната на дневниците и американските издатели имали чувството, че германците искат да ги използуват. Преговорите завършили според един от участниците „с горчиви чувства“ на двете страни една към друга.

Зорге се завърнал със самолет в Хамбург още същия уикенд. В понеделник той посетил Шулте-Хилен, за да го осведоми за посещението си в Америка. Мениджърът искал да знае доколко дневниците ще се продават успешно на световния пазар. Трудно могло да се отговори на този въпрос. Зорге нямал представа за възможностите на цялостния пласмент. Проектът бил безпрецедентен. След разискванията в Ню Йорк се изяснило, че единственият автор, който могъл поне в известна степен да се сравнява с Адолф Хитлер, бил Хенри Кисинджър. Неговите спомени били синдикирани по цялото земно кълбо в 1979 година в сложна мрежа от споразумения, едни и същи дати за пускане на пазара и допълнителни права — всичко било направо грандиозно. А Хитлер навярно бил по-голяма фигура от Кисинджър — по-„темпераментен“, както се изразявали американците. Компанията с основание очаквала приход от над 2 милиона долара.

Докладът на Зорге не се харесал на Шулте-Хилен. Компанията била вече заплатила 7 милиона марки — грубо пресметнато, 2 милиона щатски долара — за получаването на дневниците. Според клаузата на договорите, съгласувани с Хайдеман и Валде в 1981 година, компания „Грунер и Яр“ щяла да получи само 40% от печалбата на синдикираните продажби. Тази цифра имала смисъл, когато се касаело само за 27 дневника; но сега те били вече повече от четиридесет, броят им продължавал да расте и разходите щели да надхвърлят над четири пъти първоначално предвидената сума. Ако не се вземат спешни мерки, компанията щяла да приключи тази сделка със загуба. По време на служебна командировка до остров Майорка Шулте-Хилен използувал случай да каже на Манфред Фишер, че е решил да преразгледа вече сключените договори. На 14 октомври той извикал Хайдеман и Валде за среща в хотел „Кьолн“ и им обяснил проблема.

Двамата имали законното право да отхвърлят предложението на Шулте-Хилен. Въпреки това те били принудени да приемат логиката на неговите думи. Бил съставен нов, ръкописен договор, по силата на който двамата се съгласили да получат еднакъв процент с компанията от синдикатната печалба — но само след като „Грунер и Яр“ уточнят разходите си. Валде подписал неохотно. Хайдеман, в характерния си стил, поискал нещо в замяна. Изтъкнал, че така се лишава от евентуален доход в размер на 2,3 милиона марки. Шулте-Хилен нямал друг избор, освен да се съгласи да му изплати още една „компенсация“. Според условията на договорите от февруари 1981 и юни 1982 година Хайдеман бил вече получил 1,1 милиона марки в аванси и „заеми“. Шулте-Хилен уредил тази сума да бъде осчетоводена като еднократен „хонорар“ от 1,5 милиона марки.

Хайдеман изтръгнал и друга отстъпка. В договора му било вписано, че от тази дата насетне той „не е задължен да разкрива с пълни подробности начина, по който се сдобива с дневниците, нито да съобщава имената на своите доставчици“. Шулте-Хилен решил, че това е ново доказателство за почтеността на Хайдеман — решителността да закриля живота на своите доставчици. Всъщност маневрата на Хайдеман почти с пълна сигурност целяла да прикрие собствената му измамническа дейност: ако успее да осуети проверка на получените суми от Куяу, извършена по инициатива на компанията, никой никога няма да узнае колко е плащал всъщност за дневниците. Отстъпката на Шулте-Хилен, привидно незначителна в момента, щяла да има важни последици.

Един ден след срещата в „Кьолн“ Хайдеман получил нови 450 000 марки от банката на „Адолфсплац“.

[1] От „асиенда“ (исп.) — имение. — Б.пр. ↑

[2] От „цикада“: жътвар — ципокрило насекомо, което се появява по време на жътва и издава особено жужене. ↑

ДЕВЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

В събота, 20 ноември, Съюзът на германския народ (ДФУ), дяснополитическа групировка, организирал среща във вестфалското село Хофнунгщал. Ораторът — неизменен любимец на публиката на съюза, който вълнуващо заклеймявал комунистите и социалистите — бил Дейвид Ървинг.

Ървинг пристигнал в салона и бил посрещнат от ясно забележимата фигура на Ото Гюнше. Преданият майор от СС, чиято претенция за слава била, че е изгорил тялото на Хитлер, бил местен привърженик на ДФУ.

„Той не разговаря с никого — отбелязва Ървинг в дневника си, — но е мой осведомител вече над дванадесет години.“

След няколко шеговити забележки, Гюнше неочаквано попитал историка:

— Какво е становището ти по случая „Рудолф Хес“?

И Ървинг съобщава:

— Не зная какво целеше той с тези думи.

Гюнше продължи:

— Мислиш ли, че шефът е знаел за това предварително или не?

Отговорих, че според мен има налице признаци, които показват, че Хитлер е одобрявал идеята през есента на 1940 година, но ако не е била обсъждана от Хитлер и Хес, когато са се срещнали за кратко след заседанието на Райхстага на 4 май 1941 година, това ще означава, че Хитлер навярно е бил изненадан. Гюнше каза:

— Той е знаел за това. Убеден съм.

Попитах го защо е убеден. А Гюнше отвърна:

— Видях с очите си доказателството.

Изведнъж Ървинг си спомнил вечерята с Призак в Лондон през април.

Интуицията ми подсказа въпроса към него:

— И ти ли си видял щутгартските дневници?

Той отвърна, че ги е видял, че те без съмнение са автентични и че конкретно в този случай разкриват Хитлер като личност, предвиждаща различни насоки на действие: как да постъпи, ако мисията на Хес успее, какво да се предприеме, ако тя пропадне, и т.н. Дневниците съдържали и характерни оценки на Хитлер за негови съвременници, които го представят като по-добър съдник, отколкото се е предполагало до днес, и т.н. Гюнше намекна, че е видял оригиналите.

Разговорът завършил, когато Ървинг трябвало да се качи на подиума, за да произнесе речта си. После, с надеждата да се сдобие с повече информация, той отишъл в дома на Гюнше на чай. Но Гюнше не бил изтърпял десет години разпити в Съветския съюз, за да се подведе към издайничество в собствения си дом. Отказал да каже нещо повече за дневниците и Ървинг си отишъл разстроен.

Въпреки че старателно показвал загриженост да се пази тайна, Хайдеман често проявявал удивителна недискретност по отношение на дневниците. Той показвал оригиналните томове на бивши нацисти като Гюнше, Монке и Волф, както и на свои съмнителни познати като Медард Клапер. В няколко случая Валде и Пеш били принудени да го възпрат да не се хвали открито за своята находка пред колегите си по коридорите на „Щерн“. В 1981 година той настанил стария си приятел Рандолф Брауман на дивана в своя апартамент. Брауман споделя:

„Той ми каза: «Удобно ли си седнал?» И извади изпод дивана пластмасова торбичка, натъпкана с пачки пари. Каза, че тези пари били за дневниците, и ме помоли да не казвам на никого.“ На следната година, като срещнал Брауман в стола на „Щерн“, Хайдеман го отвел навън до своята кола и извадил един пакет, съдържащ седем-осем книги. Изглеждал много горд, направо обзет от еуфория. А сега „Щерн“ трябвало да плати за самоизтъкването на Хайдеман.

Като се върнал в Лондон след дванадесет дни, Ървинг телефонирал на Филип Найтли, старши репортер в „Сънди таймс“, и му съобщил за съществуването на Хитлерови дневници.

„Той прояви интерес — пише Ървинг в дневника си. — Казах, че ще му оставя бележка за това на домашния му адрес.“ Същия следобед Ървинг написал бележката, като приложил и описание на разговорите си с Призак и Гюнше, като подчертал колко полезна е репутацията му на десничар.

„Готов съм да организирам или проведа преговори с традиционно непохватните немски личности, защото то би могло да се окаже необходимо при опит да се осигури този материал.“ За своите усилия в тази насока той давал да се разбере, че очаква „комисионна за посредник“ в размер на 10% от стойността на дневниците. Найтли, който се готвел да се завърне в родната си Австралия за четири месеца, предал предложението на Ървинг на Магнъс Линклейтър, редактор на сензационните материали в „Сънди таймс“. На 8 декември, сряда, Линклейтър телефонирал на Ървинг, за да потвърди, че вестникът се интересува от новината. В 9,15 часа същата вечер Ървинг позвънил на Аугуст Призак в Мюнхен, за да се опита да измъкне още информация от него. Първата част от разговора била посветена на предстоящия процес срещу стареца заради „разпространение на свастиката“ в книгата му за сборовете на нацистката партия.

— Ти обеща да ми дадеш характеристика — изрекъл с укор Призак.

— Да — излъгал Ървинг, — точно затова ти се обаждам. (Той бил вече искрено убеден, че старецът е рядко досаден, и нямал никакво намерение да допусне името му да се свързва с такъв неприкрит маниак.) — Следователно Ървинг трябвало да изтърпи за пет минути Призак, който ту се вайкал, задето го преследват, ту се хвалел за книгата за Хитлеровото изкуство, над която работил съвместно с Били Прайс. („Книгата е написана от мен, така да знаеш. Но тя не може да излезе под мое име, защото американецът вече е платил 400 000 марки за нея — така че той ще фигурира като автор.“) Накрая, след няколко фалстарта, Ървинг успял да насочи разговора към дневниците. Според Призак шест-седем от тях били вече в Америка, където щели да бъдат издадени.

— Интересно — казал Ървинг.

ПРИЗАК: Те са просто заглавия от „Фьолкишер Беобахтер“.

ЪРВИНГ: Всичките двайсет и седем тома?

ПРИЗАК: Да. Той ги е писал, за да стимулира паметта си… Видял съм само том, който обхваща шестмесечен период от 1935 година и обемаше всичко на всичко шест интересни страници. Можеш да ги прочетеш в ръкопис на Хитлер тук (т.е. в апартамента на Призак).

ЪРВИНГ: Добре. Когато дойда там, аз ще…

ПРИЗАК: Но аз разполагам и с „Майн Кампф“. Третия том.

ЪРВИНГ: (Надава сподавен вик.)

ПРИЗАК: Не си ли чувал за това?

ЪРВИНГ: Кога го е написал той?

ПРИЗАК: Започнал го е в деня, когато е дошъл на власт. „Майн Кампф“, том трети. Имам няколко страници. Те не са били продадени. Навярно ще се похарчат в Америка, защото Америка плаща по-добре.

ЪРВИНГ: Знаеш ли къде се намира всичко това? Можеш ли да откриеш къде е то?

ПРИЗАК: В известна степен, да.

ЪРВИНГ: Ти си истинска златна мина.

ПРИЗАК: (Смее се.)

Като обещал да изпрати на Призак характеристика (която да го представя за „известен учен“) и загатнал, че може да го посети в Мюнхен след няколко дни, Ървинг затворил телефона и изключил магнетофона си.

На другия ден в Хамбург екипът за Хитлеровите дневници получил неприятна изненада. Убеден, че би могъл да разчита на това, че някой някъде в Германия ще изтърве някаква информация, Ървинг написал писма до дузина западногермански вестници, за да държи нащрек техните читатели със съобщението за съществуването на дневници на Хитлер. В четвъртък, 9 декември, тези семена на злото започнали да покълват в информационните колони и рубриките „Писма на читатели“ в цялата страна:

Аз съм на мнение, че германските историци носят вина, задето не са обяснили на немската общественост фактите за нацистките престъпления срещу евреите. Знаем, че личните дневници на Адолф Хитлер — 27 полугодишни тома, включващи и първите шест месеца на 1945 година — са внесени във Федералната република в резултат на ловка и изгодна замяна чрез един генерал от източногерманската армия. Те се намират в частни ръце в провинция Баден-Вюртемберг (по-точно в град Щутгарт) и немските историци въпреки това не забелязват тяхното присъствие. Дневниците на Хитлер безспорно ще разсеят всякакви съмнения по въпроса дали фюрерът е знаел, или не за Аушвиц, Треблинка и Майданек.

След тринадесетте западногермански вестника, които по всяка вероятност поместили писмото на Ървинг, бил ежедневникът, четен от Куяу и Щифел — „Щутгартер Цайтунг“.

Въздействието на този изблик на гласност върху потайния кръг на южногерманските колекционери било драматично. Като насекоми под камък, който е бил отритнат настрани, те се разбягали, за да се скрият. Куяу позвънил на Хайдеман да го предупреди, че Ървинг е по следите им. Репортерът му казал да упражни колкото може по-силен натиск върху Щифел, за да бъде сигурен, че Щифел ще мълчи: Ървинг не трябвало в никакъв случай да се добере до дневника за 1935 година, който Щифел все още държал в сейфа си. Куяу се свързал с индустриалеца и го уведомил, че е научил от брат си следното: шестдесет и четирима източногермански генерали били извикани спешно в Берлин, за да се разбере кой е доставял дневниците. Щифел изпаднал в паника. Убеден, че полицията може да нахълта за обиск всеки момент, той опаковал цялата си колекция — медалите, документите, картините и порцелана от концентрационния лагер — и я отправил извън страната, за вилата си в Италия. Предупредил и Призак в писмо.

„Трябва да те помоля — писа той — според условията на нашето споразумение да ми върнеш всички копия и снимки, които се намират у теб и които произхождат от нас.“

В четири часа следобед Хайдеман говорил с Ървинг по телефона. Посъветвал го да кротува за дневниците. Не всичкият материал, казал той, се намира на Запад: налагало му се да предприеме периодични пътувания до Източна Германия и животът му щял да бъде застрашен, ако се продължавало с това разгласяване. Ървинг отговорил, че Призак му е доверил, че по-голямата част от материала все още се изнася тайно оттам.

— Какво е получил Призак? — попитал Хайдеман.

За миг Ървинг — който не бил виждал дотогава нищо от материала — се озадачил какво да отговори. Като си спомнил разговора с Гюнше, той отвърнал, че Призак притежава писмо от Хес до Хитлер с дата 1941 година. По-нататък в разговора Хайдеман започнал да се досеща, че Ървинг блъфира. Ървинг не знае обема на архива, притежаван от „Щерн“. Мисли, че някои от книгите са още в Америка. Той не знае за специалния том на Хитлер, посветен на Хес. Почти цялата му информация или е остаряла с две години, или просто се основава на недостоверни слухове.

— Призак говори за неща, които не са му ясни. — Хайдеман предупредил Ървинг.

След разговора с Ървинг Хайдеман уверил колегите си от историческия отдел на „Щерн“, че изтеклата информация не е толкова сериозна, колкото изглежда. Той им пуснал магнетофонния запис на телефонния си разговор с Куяу, когато сам „Кони“ му позвънил и му казал да не се бои от Ървинг. Според Лео Пеш Хайдеман им предал, че „Кони“ упражнява толкова силен натиск върху Щифел, че Щифел в никакъв случай нямало да предаде на Ървинг притежавания от него дневник.

Същия ден Хайдеман прибрал още 450 000 марки от Зорге.

В Лондон Ървинг започнал да транскрибира телефонния си разговор с Призак. Това било изнурителна работа и той успял да я завърши чак след полунощ. В 2 часа сутринта спрял колата си пред офисите на „Сънди таймс“ на „Грейс ин Роуд“ и оставил един екземпляр от транскрипцията на разговора в приемната, адресиран до Магнъс Линклейтър. Половин час по-късно той се прибрал вкъщи и си легнал изтощен.

Линклейтър получил плика на Ървинг, когато на другия ден пристигнал на работното си място. Като се запознал със съдържанието на плика, пред него възникнала дилема. Той несъмнено желаел да продължи с историята. От друга страна, според него нямало да е умно „Сънди таймс“ да се обвързва с Ървинг, като се има предвид репутацията му. Предложението на Ървинг — да отиде със самолет до Хамбург и Мюнхен на разноски на вестника, за да установи самоличността на източника от Щутгарт и да разговаря с него — го изпълнило с опасения. Вместо това той решил сам да организира проверката. Позвънил на немския историк Херман Вайс от Института за съвременна история в Мюнхен и обяснил какво му е казал Ървинг. Редакцията на Вайс била твърде характерна: той смятал, че всичко това е глупост. Изобщо не можело да се допусне, че съществуват някакви „Хитлерови дневници“. „Сънди таймс“ се свързал и с Герд Хайдеман, името на когото им било дадено от Ървинг. Според Линклейтър Хайдеман потвърдил, че наистина се опитва да се сдобие с материал от Хитлер, но изтъкнал, че поради неотдавнашното разгласяване много от този материал бил „върнат обратно“ през границата в Източна Германия.

Рано сутринта в сряда, 15 декември, пет дни след като получил записа на Ървинг от неговия разговор с Призак, Линклейтър позвънил на Ървинг вкъщи. Казал му, че „Сънди таймс“ не може да си позволи да го изпрати със самолет в Германия.

„Ние не разполагаме с големи суми, за да ги харчим щедро както преди — били думите на Линклейтър.“

За предпочитане било, казал Линклейтър, да изпратят Херман Вайс или някой от репортерите на вестника за среща с Призак. Освен това вестникът желаел да натовари със задачата някой, който е „неутрален“. Линклейтър се извинил за намека в тази забележка и предложил да заплати на Ървинг 250 лири за доставената информация от първа ръка.

— Не искаме да смятате, че вършим нещо зад гърба ви — казал журналистът. И обещал на Ървинг, че ще му даде достатъчно време да си помисли. Ървинг благодарил на Линклейтър за честното отношение към него и добавил, че е склонен да приеме предложението.

Веднага след като Линклейтър затворил телефона, Ървинг се обадил на германската издателска компания „Ланген Мюлер“. Казал, че ако искат да си осигурят дневниците на Хитлер, ще трябва да действуват бързо, защото „Сънди таймс“ вече ги е надушил. Към средата на следобеда издателите на свой ред позвънили на Ървинг и предложили да му заплатят самолетните билети, ако той приеме да изследва материала от тяхно име. Ървинг веднага резервирал място за полет до Мюнхен. Нямал намерение да позволи да бъде мамен от „Сънди таймс“.

По същото време в Хамбург Хайдеман и Валде получили редовен екземпляр от договора, скициран с Герд Шулте-Хилен през октомври в ресторант „Кьолн“. Щом компанията си възвърне разходите, полученият годишен доход от дневниците ще бъде разпределен между журналистите и „Грунер и Яр“ — и за пръв път, като признание за работата си по ръкописа за Хес, Лео Пеш също щял да получи парче от тортата. На Хайдеман се падали 36% от парите; на Валде 16%; на Пеш 8%; компанията щяла да получи останалите 40%. Тези проценти се отнасяли както за продажбата на синдикатните права, така и за продажбата на самите дневници.

В допълнение към договора подробно се определяло точно как ще действува на практика той. Ако синдикатните продажби донесат приход от 10 милиона марки, компанията незабавно ще изяви претенции за 9 милиона, за да покрие разноските си; от останалата сума Хайдеман ще получи 360 000 марки, Валде 160 000 и Пеш 80 000 — четиридесетпроцентовият дял на „Грунер и Яр“ ще донесе на компанията 400 000 марки. Ако самите дневници бъдат продадени, да речем, на някой архив или на колекционер за добавъчни 5 милиона марки, компанията веднага ще получи половината, за да покрие началните си разходи. От останалите 2,5 милиона марки Хайдеман ще вземе 900 000, Валде 400 000 и Пеш 200 000; делът на компанията и в този случай ще се равнява на 40% — 1 милион марки. С други думи, въпреки видоизменението на договора, за което настоял Шулте-Хилен, журналистите пак щели да станат богати в резултат на публикуването на дневниците.

При все че отделни томове, главно от годините на войната, продължавали да пристигат, ръкописът за Хес бил вече завършен. Най-трудната задача била да се осигури съгласието на фрау Хес, от която Валде и Пеш искали информация за посещенията ѝ при нейния съпруг в Шпандау. Семейство Хес извикало юрист, който настоявал семейството да получи хонорар 5000 марки, както и гаранция, че когато текстът се появи на страниците на „Щерн“, в него ще бъде отразено „политическото становище“ на семейството. Накрая било постигнато съгласие това да се даде под формата на интервю.

Екземпляр от ръкописа на „План 3“ бил изпратен за одобрение на Хенри Нанен, а Феликс Шмит уведомил шефа на отдел „Сериали“ в „Щерн“ Хорст Тройке. Шмит казал на Тройке да организира планирането така, че публикуването на откъсите за Хес да започне през лятото на 1983 година. Той споделил с него и тайната за съществуването на дневниците.

Тройке, стреснат от новината, попитал дали посветените са сигурни, че дневниците са истински. Шмит го уверил, че са напълно автентични. Сериозно ли допуска Тройке, че Шулте-Хилен ще плати девет милиона марки за комплект фалшификати?

Дейвид Ървинг пристигнал в апартамента на Аугуст Призак в събота, 8.30 часа. Прехваленият „архив“ бил разстлан по пода.

„Той се състоеше — твърди Ървинг — от двадесетина папки, формат А3, със снимки, залепени на предната им корица, и фотокопия на документи за целия Хитлеров период — от раждането до края на живота му. Специална папка обхващаше годините от 1939-а до 1945-а.“

Когато Щифел се обадил на Призак да го посети в дома му и разгледа колекцията му, а това станало през 1979 година, той необмислено дал на „професора“ фотокопията на повечето свои материали за Хитлер, включително и половин дузина листове, отразяващи най-интересните пасажи от дневника за 1935 година. Докато Ървинг преглеждал набързо материала, телефонът звънял няколко пъти и предавал спешни донесения. Обаждал се Фриц Щифел, но въпреки настойчивостта на Ървинг, Призак отказал да му съобщи името на този, който се обажда. Обръщал се към него с „Фриц“ и „клиенте“. Казал, че и малкото, което е казал досега на Ървинг, го излага на опасност и че според „Фриц“ цялото висше командуване на източногерманската армия е било призовано в Берлин, за да се установи доколко са верни слуховете, че един генерал изнася контрабанда през границата за Запада дневниците на Хитлер.

За да достигне изобщо до дневниците, Ървинг знаел, че се налага да поговори с този загадъчен „клиент“. Решил да приложи една хитрост на своя изнемощял от старост домакин.

„Склоних Призак, който не би ми дал фамилното име на този Фриц, колкото и упоритост да употребих за това, да му телефонира от съседната стая, откъдето да говорят по-спокойно“ — пише Ървинг.

А след това отишъл тихо до вратата, когато Призак започнал да набира номера. Открил какъв е кодът по щракането на апарата. („Лесно е — признава Ървинг. — Знаете, че първата цифра е «0», а след нея ще можете да определите и останалите.“)

Като се извинил, че трябва да излезе за малко, Ървинг напуснал апартамента на Призак и открил наблизо телефонна станция.

„Проверих всички телефонни указатели и установих, че набраният от Призак код се отнася за Вайблинген, а номерът е на някой си Фриц Щифел, чийто адрес бе даден в указателя.“

Издирването отнело на Ървинг няколко часа. Когато в 5.30 часа следобед той се върнал, заварил друг гост на Призак, който се готвел да си тръгва. Това бил Волф Рудигер Хес, син на Рудолф Хес, който посетил Призак, за да прегледа писмото, за което се предполагало, че е изпратено от баща му до Хитлер през май 1941 година.

„Хес без колебание определи почерка като подправен — отбелязва Ървинг. — А ако той е бил подправен, какво от останалите документи би могло да бъде автентично?“

Като обещал на Призак, че ще се опита да му намери издател, Ървинг успял да го убеди да се раздели със скъпоценните си папки.

На другата сутрин Ървинг напуснал Мюнхен на път за Щутгарт. Взел влак за Вайблинген и стигнал без всякакво предизвестие до входната врата на Фриц Щифел.

„Той се появи неохотно — спомня си Ървинг — и също тъй неохотно ме покани да вляза.“

Историкът обяснил, че не му е позвънил по телефона, защото „човек не знае дали няма да подслушат разговора му“. Щифел отговорил, че ако Ървинг му е телефонирал, той щял да му каже, че няма смисъл да се срещат.

„Одобри метода ми да получа достъп по този начин и ме поздрави.“

За да размрази още повече атмосферата, Ървинг извадил от вътрешния си джоб едно от най-ценните си притежания: чаена лъжичка с монограма на Хитлер, взета от Бергхоф. Когато Ървинг имал намерение да проучи нещо в Германия, вземал лъжичката със себе си, за да може с помощта на този талисман да очарова проявяващите неохота стари нацисти и ги накара да му помогнат.

„Тази лъжичка — твърди Ървинг — ми е отворила много врати.“

Щифел я разгледал внимателно, а после сам показал една от своите лъжички на Ървинг.

Като сравнили приборите си, двамата мъже се заловили за делова работа. Ървинг попитал за Хитлеровите дневници и Щифел — както предрекъл Хайдеман — се впуснал в лъжи. Казал, че преди няколко години бил посетен от един местен търговец, който му показал някакъв дневник. Щифел го държал у дома си една-две седмици и после му го върнал. Ървинг попитал има ли начин да се установи къде са останалите томове. Щифел „отговори, че доколкото му е известно, те всички са били продадени на един американец“. Индустриалецът не пожелал да разкрие как се казва този американец, нито името на доставчика на дневниците.

Всички усилия и хитрости на Ървинг се оказали напразни. Единствената му утеха била, че успял да получи фотокопията на Призак.

На 21 декември, вторник, той се завърнал със самолет в Лондон. Позвънил на Алан Самсън, издателя си в „Макмилън“, и му съобщил за дневниците. Самсън проявил интерес и си уговорили среща за идущия ден.

Но на сутринта Ървинг започнал задълбочена работа върху материала от Призак едва в 8.30 часа. Настанил се в кабинета си на първия етаж, извадил папката със своите автентизирани Хитлерови писания и се заловил да индексира документите на Призак, „за да се опита да добие представа за стойността им“.

Каквито и упреци да се отправят по адрес на Ървинг като историк — а те никак не са малко, — никой не може да се съмнява в способността му да надушва оригиналните документи. През последните двадесет години се запознал изтънко с мащаба на търговията с фалшификати. Самият той бил почти подведен от един фалшив „дневник“ на шефа на германското разузнаване Вилхелм Канарис. Затова подходил критично към документите, получени от Призак — и почти веднага започнал да открива несъответствия. Изписването на думи като „немски“ и „националсоциалистическа работническа партия на Германия“, които често се повтаряли, се различавало по стил от документ в документ. Най-изобличаващото доказателство според преценката на Ървинг, че се касае за фалшификация, било едно писмо, което имало претенцията, че е написано от Гьоринг през 1944 година. Думата „Райхсмаршал“ в шапката на печатната бланка била написана погрешно като „Райхсмарзал“.

„Към обяд — споделя Ървинг в дневника си — аз за нещастие се убедих, че колекцията на Призак гъмжи от подправени документи.“

Отменил срещата си в „Макмилън“ и позвънил на Призак.

— Има такива големи различия — казал му той, — щото документите не могат да бъдат истински.

По думите на Ървинг Призак „ахнал“. Ако документите на Щифел били фалшиви, доколко достоверни били останалите паметни вещи от сбирката на бизнесмена? В този момент една от най-големите печатарски компании в Италия била заета с отпечатването на няколко хиляди бройки от книгата на Били Прайс „Адолф Хитлер като художник и чертожник“, която била пълна с картини от колекцията на Щифел.

— Това означава ли — попитал Призак, — че акварелите са също фалшиви? Те произхождат от същия източник.

Ървинг отговорил, че не е специалист по изкуствата. Не можел да отговори на такъв въпрос. Все пак си позволил да каже, че според него „цялата история за източногерманското участие“ била „част от тънко изпипана швиндел“ (измама — б.пр.), за да се попречи на купувачите да показват придобивките си…

— Настоях той да посъветва Фриц Щифел да не купува нищо повече от същия източник.

Както свидетелствува дневникът на Ървинг, Призак изпаднал в раболепие от благодарност. Имало хора, казал той, които вярват, че Ървинг трябва да получи титлата „доктор“. Ървинг не бил съгласен: в Германия името „Дейвид Ървинг“ било достатъчна чест за него. Ядосан, задето си е изгубил времето, и отегчен от досадния старец, той добавил в дневника си една-единствена дума: „Шварм“ (тълпа — Б.пр.).

Но ако посещението на Ървинг в Германия почти не допринесло за възстановяването на паричното му състояние, то поне било от полза за Аугуст Призак.

До този момент, като използувал Куяу за натиск върху Фриц Щифел да си сдържа езика, Хайдеман бил в състояние да възпре вредата от разкритата на Призак истина. Сега репортерът се заел с пълното запушване на теча. Упорито следвайки дирите на Дейвид Ървинг, той отишъл в Мюнхен, за да се види с Призак. Предложил за архива му 30 000 марки в брой — сума, която Призак, свикнал да преживява с оскъдната пенсия на учител, с радост приел. Хайдеман му казал:

— Това за мен е много ценно. Сега ще притежавам всичко, което е принадлежало на Щифел.

Не споменал нищо за дневниците, купени от „Щерн“; и Призак заключил, че той и Щифел са просто съперници колекционери. Но така или иначе, причината за предложението на Хайдеман го интересувала по-малко, отколкото банкнотите от по 500 и 1000 марки, които посетителят извадил от чантата си. Щом Хайдеман иска да си пилее парите, за да купи някакви си фотокопия, нима той, Призак, трябва да се вайка?

ДВАДЕСЕТА ГЛАВА

Хиляда деветстотин осемдесет и трета се очертавала като грандиозна година за Герд Хайдеман. Той и Джина решили да я посрещнат по подходящ начин. Срещу над 5000 марки двамата отлетели за Ню Йорк, за да присъствуват на ежегодния новогодишен бал в „Уолдорф Астория“.

С приключването на 1982 година поведението на Герд Хайдеман придобило като че ли още по-странни аспекти. Две години и половина след сватбеното си пътешествие из Южна Америка той отново бил завладян от манията за Мартин Борман, сякаш страдал от нов пристъп на повтаряща се тропическа треска. Хайдеман бил твърдо убеден, под влияние на разказите на Медард Клапер, че Борман е още жив, че е начело на кръг от стари нацисти и снове между разни страни в Европа и Близкия изток. Клапер дал на журналиста телефонния номер на Борман в Испания и фиктивното му име, под което се прикривал там: Мартин ди Калдевила. Клапер показал на Хайдеман къща в Цюрих, където „групата на Борман“ тайно се събирала, и му позволил да заснеме сградата. Клапер бил почти винаги готов да заведе репортера при Борман, но няколко дни по-късно му съобщавал със съжаление, че срещата няма да може да се осъществи. Хайдеман възложил на един от най-старите си колеги, фотограф на име Хелмут Ябуш, да вземе самолета за Цюрих и направи снимки на „един от най-изтъкнатите нацисти“; той дори направил резервация за билет, но отново намерението му се провалило.

През ноември 1982 година Клапер дал на Хайдеман шест полароидни[1] снимки на възрастен човек, за когото твърдял, че е Борман. Репортерът му платил 25 000 марки за снимките, които започнал да показва на колегите си. Изтъкнал на Феликс Шмит, че човекът на снимката — който бил, доколкото си спомня Шмит, с барета „баска“ на главата — има родилно петно отляво на челото си също като Борман. Шмит ни доверява:

— Хайдеман ми обясни, че е възможно да се установи контакт с Борман. Всичко трябвало да се осъществи чрез един посредник и бил сигурен, че скоро ще се срещне с Борман в Цюрих или в Кайро. Нацистите, които обкръжавали Борман, били готови да му позволят да се срещне с него.

Хайдеман винаги наричал Борман „Мартин“. Шмит бил скептичен: не на последно място и защото тъкмо списание „Щерн“ фактически доказало, че Борман е мъртъв. Започнал да изразява съмнения в психическото здраве на Хайдеман и споделил опасенията си с Петер Кох. Кох поклатил глава, че не е съгласен.

— Относно Хайдеман — казал той — всичко е възможно.

Хайдеман изпратил един от фотографите при Макс Фрай-Зулцер, който имал задачата да изследва материала за пръстови отпечатъци. Колебливият Фрай-Зулцер докладвал на 21 ноември, че не е могъл да достигне до положително заключение:

— За съжаление на критичното място има два отпечатъка един върху друг, които не могат да бъдат разграничени. Останалите са толкова фрагментарни, че е невъзможно да бъдат преценени. — Според Фрай-Зулцер имало само един ясен отпечатък, но притежателят му бил неизвестен.

Колегите от „Щерн“ характеризирали поведението на Хайдеман по това време като леко ексцентрично. Изглежда, че на никого от тях не му и хрумвало, че човек, способен толкова явно да се самозаблуждава за Мартин Борман, може да бъде в еднаква степен ненадежден и по отношение на други неща. Лео Пеш си спомня, че през този период Хайдеман рядко се е отбивал в службата. Когато все пак се появял, то било, за да им покаже снимката и „за да поговори много целенасочено за Борман“. Пеш и Валде смятали, че историята за живия Борман е „полуналудничава“, и имали навика да водят „дразнещи разговори“ с Хайдеман по този въпрос. В подобни случаи Хайдеман отново се самоизтъквал, опитвайки се да убеди колегите си в своята значимост.

„Имах впечатлението — ще каже по-късно Пеш, — че Хайдеман все повече губи контакта си с реалността поради своя успех. Според мен той е много суетен. Непрестанно, съвсем без повод започва да разказва на колегите си истории за дневниците и за Мартин Борман.“

Общото мнение било, че странният, вече стар Хайдеман оставал верен на обичайните си хитрости; но докато това не пречело на същинската му работа, най-добрата реакция към него била да му се присмиват.

„Главната ни грижа — признава Валде — беше да не би силното увлечение на Хайдеман по мита за Борман да попречи на задължението му да получава дневниците.“

Имало ли връзка между двете истории? Поведението на Хайдеман подсказвало, че навярно съществува такава връзка. Когато попаднел на ласкава оценка за Борман в дневника, той правел фотокопие на страницата и го предавал на Клапер за Борман. След известно време Клапер го уведомил, че „Мартин“ толкова се бил зарадвал, щото окачил увеличението на един такъв откъс на стената на кабинета си в Мадрид. Хайдеман говорел за Борман и на Куяу. По време на един от тези разговори фалшификаторът казал на Хайдеман, че брат му от Източна Германия може да получи златната партийна значка на Хитлер, уж дадена на Борман в края на войната. Хайдеман съобщил това на Клапер, който впоследствие му лансирал потвърждението на „Мартин“, че случаят е напълно достоверен. Хайдеман предал това на Куяу и наскоро, в последния получен том от дневниците, той открил текст, в който се говорело за декорирането на Борман със значката на Хитлер.

Нови доказателства за възможно тайно споразумение между Куяу и Клапер излезли на повърхността в началото на декември 1982 година. Всяко позоваване на някого или на нещо в специалния том за Хес се сверявало методично с вече публикуваните източници, за да се види дали то не съдържа грешки. Името на един есесовски капитан, уж натоварен от Хитлер да охранява Хес, се оказало почти напълно нечетливо. Дори Вилфрид Зорге бил извикан да даде мнението си. Лаутман? Лаусерман? Стигнало се до консенсус, че името е Лакман. Понеже Валде и Пеш не могли да намерят в справочниците си това име, те помолили Йозеф Хенке от Бундесархива да извърши проверка от тяхно име в недостъпните за посетители регистри на Берлинския документален център. След три седмици Хенке им изпратил тридесет страници фотокопия от военния летопис на есесовския капитан Антон Лакман. Хайдеман пък помолил Клапер да провери това чрез Борман. През януари Клапер се завърнал с три оригинални страници от личното досие на Лакман, за което казал на Хайдеман, че го е взел от кабинета на Борман в Испания. Нямало съмнение, че документите са автентични. Отново историята за Борман и тази за Хитлеровите дневници взаимно се „доказали“.

Документите на Лакман естествено не произхождали от Борман. Те били откраднати по искане на Клапер заедно с други нацистки документи от един корумпиран чиновник в Западно-германския държавен архив на име Райнер Хес. Но Хайдеман не подозирал това. За него страниците, донесени от Клапер, били непоклатимо доказателство, че Борман е още жив.

Месеци по-късно, когато дневниците били изобличени като фалшификати, „Сънди таймс“ използувал този епизод за основа на твърдението си, че „Клапер е изиграл съществена роля — може би централна — в измамата с дневниците“.

Най-благовидната оценка, която може да се даде за проучването, извършено от „Сънди таймс“, е, че то преувеличило казуса си. Ако името на Лакман не се било появило в никоя книга и Куяу бе успял да фалшифицира съдържащото се в дневника само въз основа на документите, доставени от Клапер, доказателство, че двамата работят заедно за маменето на Хайдеман, щеше да бъде неоспоримо. Но името на Лакман наистина се появило в книга. И се оказва — както „Сънди таймс“ бил принуден да признае, — че то фигурира на страница 221 в Годишника на нацистката партия за 1941 година: полицията го открила, грижливо маркирано от Куяу, когато обискирала дома му в 1983 година. Освен това томът за Хес бил фалшифициран от Куяу през 1981 година. Ако вписването на името на Лакман е част от грижливо подготвен заговор, трудно е да се проумее как Куяу би могъл да знае четиринадесет месеца предварително, че „Щерн“ ще пропусне да открие бележката в Годишника за 1941 година, и да поиска от Клапер да осигури за списанието документите.

Възможно е да е съществувала връзка между Куяу и Клапер. Фактът, че и двамата отявлени лъжци отричат да са се познавали, не доказва противното. Но ако те са работили заедно, успели са да прикрият следите много грижливо. Единственото място, където историята за Борман, търсенето на скрито нацистко съкровище и откриването на Хитлеровите дневници се събират като във фокус, е обремененото въображение на Герд Хайдеман.

Сега, когато „План 3“ бил завършен, могла да започне сериозна работа за продажбата на синдикатните права. На 5 януари, сряда, Манфред Фишер предал контрола на депозитния сейф в цюрихската банка на д-р Ян Хензман, заместник-мениджър на „Грунер и Яр“. На следния ден Хензман, Вилфрид Зорге и Герд Шулте-Хилен, придружени от Олаф Пешке, представител на „Бертелзман“, отлетели за Ню Йорк за втори кръг преговори с „Бантам Букс“.

Като знаел обема на пазара на книгите за Втората световна война, „Бантам“ възторжено одобрил проекта. „План 3“, основаващ се на нови писания на Хитлер и със своето откровение, че фюрерът е разрешил на Хес да осъществи мисия за мир, щял да породи заглавия с едри букви по вестниците в цял свят. Ако изданието с твърди корици се появи наесен, това с меките корици ще може да излезе през април 1984 година и да съвпадне с деветдесетгодишнината от рождението на Хес. Но преговорите отново се провалили. Президентът на „Бантам“ Луис Улф, искал да включи експерти историци в проекта. Той настоявал и за широки гаранции за компенсация, ако се постави под въпрос автентичността на книгата — възможност, която гарантира поемането на задължения, свободни от условия, с което германците не искали да се съгласят. Още по-сериозен проблем възникнал във връзка с правата за вестниците. „Бантам Букс“ били готови да дадат 50 000 долара, но техните гости настоявали да запазят синдикатните права за себе си. Улф не можел да схване какво всъщност искат Шулте-Хилен и Хензман. Той не бил наясно, че на „План 3“ се гледа в Хамбург като на изпитателен балон за една много по-голяма сензация. Улф не можел да разбере това. Той мислел, че „цялата тази работа се движи по аматьорски начин“.

Докато бизнесмените водели спорове в Съединените щати, Дейвид Ървинг се подготвял да говори на многолюдно събрание в Западна Германия. По обед на 9 януари 2000 привърженици на ДФУ се натъпкали в една от големите мюнхенски бирарии-изби, за да чуят словото на Ървинг на тази паметна среща в чест на Ханс-Улрих Рудел, носител на високи отличия летец-изтребител, живял в изгнание в Бразилия и Парагвай, непокаян почитател на Адолф Хитлер до края на живота си.

„Говорих пръв — отбелязва Ървинг — и бях прекъснат от гръмки аплодисменти, когато нарекох бонските политици «характершвайне» (свине по нрав — Б.пр., задето не допуснаха да присъствуват на погребението му представители на военните.“

Когато събранието завършило, Ървинг потеглил с кола за дома на Аугуст Призак, за да му върне документите, свързани с Хитлер. Казал му, че материалът гъмжи от фалшификации и че няма намерение да губи повече време, за да ги класифицира. Показал на Призак грешката в шапката на Гьоринговата печатна бланка.

„Жестът му ми подсказа, че той вече я е забелязал, но не я смята за съществена. При тази негова реакция аз леко възнегодувах:

— Щом дори печатната бланка на втория по важност човек в Германия съдържа грешка, как може документът да бъде нещо друго, освен фалшификат?

Той намекна, че през 1944 година и Гьоринг щял да бъде щастлив да притежава такива печатни бланки, независимо дали съдържат грешки, или не. Не си направих труд да възразя на забележката му. Призак каза още, че смята да се свърже с Герд Хайдеман.“

— Защо ви е нужно това? — попитал Ървинг. — От тези документи проличава съвсем ясно, че са подправени.

Споменал на Призак, че според него Фриц Щифел има участие във фалшификациите. Призак се изчервил и подчертал, че случаят не е такъв.

„По време на половинчасовия ни разговор той твърде често слагаше ръка на рамото ми — отбелязва Ървинг, който като фюрера изпитвал неприятно чувство при физически контакт. — По едно време дори ме хвана за ръката, което ми беше противно.“

Призак излязъл да изпрати Ървинг до колата му.

— Не мога да разчитам, че ще се видя отново с вас — каза ми той. Това, изглежда, го беше натъжило, защото смяташе, че няма да се видим — споделя Ървинг в своя дневник, — макар то да нямаше никаква връзка с парите, които бе изгубил.

(Ървинг не е знаел, че явният стоицизъм на Призак се е дължал на вече продадената от него колекция — фалшификатите и всичко останало — на Хайдеман за 30 000 марки.) Историкът потеглил в лошо настроение. Той, за разлика от Призак, бил изгубил пари. Дори като приспаднем разноските, които му били заплатени от Ланген Мюлер, той преценил, че е похарчил други 2000 марки, които едва ли щял да възстанови.

„Но — писал Ървинг в дневника си същата вечер — все пак не съжалявам за това, понеже щеше да бъде по-лошо, ако продължах работата по разкриването, преди да съм разбрал, че неговите папки с документи са изпълнени предимно с фалшификати.“

„Подозирам — добавил той, — че Хайдеман е също жертва на измама.“

На другия ден в Ню Йорк преговорите между „Грунер и Яр“ и „Бантам Букс“ окончателно се провалили. Същата вечер в техния хотелски апартамент германците се съвещавали какво да предприемат. Англоезичният пазар бил, общо взето, загадка за тях. Съзнавали, че ако трябва да използуват напълно собствеността си, ще имат нужда от компетентен съвет. Придържайки се към първоначалния си модел, сходен с този за Кисинджъровите мемоари, те решили да прибегнат до помощта на агента на Кисинджър Марвин Джоузефсън. Джоузефсън бил шеф на „Интърнашънъл Криейтив Мениджмънт“ (ИКМ), най-голямата агенция за художествени произведения в света. Джоузефсън не се заел лично с тяхната операция. Вместо това хората от „Щерн“ били насочени към Лин Несбит, старша вицепрезидентка на ИКМ, за която им казали, че е експерт на Агенцията по правата за списанията.

Според мис Несбит на среща със Зорге тя се задължила да се занимава с правата, отнасящи се за публикуването на сериали за Северна Америка от документ, наречен „План 3“, основаващ се на оригинални, непубликувани бележки, написани от Адолф Хитлер. Тя не се погрижила сама да провери автентичността на документа. Зорге ѝ казал, че „Щерн“ разполага с няколко доклада на експерти, които доказват, че материалът на Хитлер е истински. Списанието щяло да прояви готовност да покаже тези доклади на евентуалните купувачи.

„Думата «дневник» — спомня си тя — не бе изречена нито веднъж пред мен.“

Ако знаела, че се наема да представлява шестдесет тома Хитлерови дневници, щяла да се, отнесе „по-скептично“ към случая. Тя твърди:

Изглеждаше напълно правдоподобно документ от 4000 думи (sic[2]) да бъде укрит през тези години. „Щерн“ буди доверие с репутацията си и списанието я беше заложило на „План 3“. Ако имах работа с човек, лишен от журналистическо доверие и нищо като залог за доверие, щях да се отнеса „по-скептично“ към случая.

Зорге настоявал материалът да бъде предлаган само на „авторитетни“ организации. Безспорни кандидати били „Тайм“, „Нюзуик“ и „Ню Йорк таймс“. Мис Несбит обещала да уреди редица срещи на Зорге с евентуални клиенти. Предпазливата оценка на пазарната стойност на „План 3“ в Съединените щати била 250 000 долара.

Следващата седмица в Хамбург била напрегната за Герд Хайдеман. Във вторник, 1 януари, той най-сетне подписал видоизменения договор, скициран през октомври и завършен през декември, който му гарантирал 36% от годишния доход на синдиката, щом компанията изясни разходите си. Това веднага му давало право да претендира за 300 000 марки — сума, дължима по „компенсационното“ споразумение в размер на 1,5 милиона. В сряда той изтеглил 150 000 марки в брой от банката на „Адолфсплац“, като обяснил на Зорге, че те са му необходими за следващата пратка дневници. В събота бил в Мюнхен с Джина, поканен от Аугуст Призак на парти по повод пускането от печат на книгата на Били Ф. Прайс „Адолф Хитлер като художник и чертожник“.

За милионера мистър Прайс, производител на компресори и познавач на изкуството на фюрера, събота, 22 януари, бил забележителен ден. Той бил похарчил вече най-малко 100 000 долара за произвеждането на книгата си и не пожалил средства за отпразнуването на това събитие. Наета била зала в „Четирите сезона“, един от най-скъпите хотели в Мюнхен. Поднасяли се много изискани вина и закуски. Списъкът на гостите напомнял прием в Бергхоф.

Присъствувала фрау Хенриете Хофман фон Ширах — дъщеря на фотографа на Хитлер — Хайнрих Хофман — и вдовица на Балдур фон Ширах, водач на Хитлеровата младеж и гаулайтер на Виена. Когато тя била младо момиче, Хитлер я учил да свири на пиано, а в деня на нейното бракосъчетание той ѝ бил свидетел. Хенриете съдела властите на Съединените щати да ѝ възвърнат две картини на Хитлер, за които твърдяла, че са откраднати от дома ѝ в края на войната и сега били изложени в Музея на националната армия във Вашингтон. Прайс ѝ плащал разноските по делото.

Присъствувала фрау Герда Кристиан, най-преданата секретарка на Хитлер. До нея била някогашната ѝ колежка Криста Шрьодер, 75-годишна старица, страдаща от бъбречно заболяване. Тя оказала помощ на Прайс за написването на книгата и му продала няколко картини от собствената си колекция. В замяна Прайс ѝ заплащал разноските за лечение.

Присъствували фрау Шмит-Емен, съпруга на един от любимите скулптори на Хитлер, и Ева Вагнер, потомка на любимия му композитор. Присъствувал Петер Ян, виенският „специалист изкуствовед“, който работил с Призак по каталогизирането на Хитлеровите картини, рисувани през 30-те години, и помогнал на маркиз Бат да придобие по-голямата част от колекцията си. Присъствувал един от лекарите на Хитлер. Присъствувал адютантът на Борман…

Прайс кръжал сред тях, горд и преуспяващ, облечен в тъмен костюм с жилетка, и подписвал екземпляри от книгата си. Както споделил по-късно, било му ясно, че единствената причина, поради която гостите му искали да го познават, е неговото богатство — „но какво, по дяволите, от това?“ Чувствувал, че изпълнява дълг към историята, като колекционира произведения на Хитлеровото изкуство. Това, което не знаел, било, че от 725-те картини, намерили място в книгата му, най-малко 170 били произведени от Конрад Куяу. По едно време Фриц Щифел — който доставил картините на Прайс — се доближил до тексасеца и веднага поискал от него да подпише една книга за „неговия добър приятел Кони Фишер“. Поради някаква причина обаче Прайс не подписал книгата.

„Бог — заявил по-късно той със сектантски фанатизъм — просто ми възпря ръката.“

Герд и Джина Хайдеман видели на този прием много познати физиономии и когато настъпил моментът да си ходят, пийналата фрау Хайдеман благодарила на домакина за „чудесното парти“. Герд Хайдеман поканил Прайс да дойде в Хамбург и види неговата колекция от Хитлерово изкуство. Доверил на своя събрат, запален колекционер като самия него, че притежава „нещо голямо“, което ще излезе на бял свят след няколко месеца.

„Не можел да ми каже какво по-точно е това — спомня си Прайс, — а и аз не го разпитвах много-много.“

Няколко дни след приема Прайс решил да се възползува от поканата на Хайдеман и го посетил в дома му на „Елбхаусе“. Тексасецът познавал много запалени по Хитлер люде, но рядко бил попадал на такъв ентусиаст като Хайдеман.

„Призак е влюбен в Хитлер. Но Хайдеман така силно обича Хитлер, че не мога да го сравня с никого, когото съм срещал през живота си“ — признава Прайс.

Американецът бил впечатлен от почти цялата колекция на репортера, но дори той — излъгал се в картините, получени от Щифел — познал, че някои от тях са „абсурдно фалшиви“. Хайдеман му показал една картина (разбира се, рисувана от Куяу с много повече старание), която почти го накарала да се разсмее: портрет, уж произведение на Хитлер, на египетския крал Фарук. Прайс цяла година продължил да клати отрицателно глава, когато си припомнел тази случка.

„По дяволите, човече, какъв ти крал Фарук! Няма начин да приема това.“

Друг чуждестранен посетител, приет от Хайдеман в двата му апартамента на „Елбхаусе“, била Гита Серени от „Сънди таймс“.

По думите на Дейвид Ървинг той предупредил „Сънди таймс“ в телефонен разговор на 30 декември, че материалът, който е прегледал, „застрашително гъмжи от фалшификации“. Но вестникът нямал намерение да се съобразява с казаното от него, а още по-малко с автентичността на дневниците на Адолф Хитлер. Журналистите от „Сънди таймс“ решили да изпратят свой репортер, който да се свърже с Хайдеман, и очевидно изборът им паднал на Гита Серени. Родена и отрасла в Австрия преди войната, тя владеела английски, френски и немски и редовно сътрудничила по нацистки теми. В 1974 година Серени написала „В този мрак“, изследване за Франц Щангл, комендант на лагера на смъртта Треблинка. Както се оказва, тя била и личен враг на Ървинг, което проличало от публикуваните унищожителни нападки срещу „Войната на Хитлер“ в „Сънди таймс“ след появата на книгата през 1977 година.

В течение на два дни Хайдеман и Серени разговаряли почти осем часа. Развел я из архива си. Тя оценила колекцията му като „смайваща“. Класифициран и поставен в светли пластмасови корици, един комплект документи подсказвал тяхната „изключителна“ важност: той съдържал и оригинала на Хитлеровата заповед за ликвидиране на съветските комисари. Хайдеман показал на Серени писмо от Карл Волф, в което генералът го обявявал за свой литературен наследник и изпълнител на завещанието му. Показал ѝ и библиотеката си от негативи от Хофмановия фотоархив. Стените на двата апартамента на Хайдеман били осеяни с Хитлерови картини.

„Останах слисана — спомня си тя, — напълно слисана.“

Бях виждала преди у Алберт Шпер картини на Хитлер. Нещата, които видях у Хайдеман, бяха точно същите. Около три дузини бяха окачени над леглото му. Казах:

— Господи, това не ви ли причинява кошмари?

А Джина отвърна:

— О, не, не бихме могли да спим без тях.

Хайдеман споменал на Серени, че прави редовно тайни пътувания до Източна Германия. Уверил я, че дневниците на Хитлер съществуват. Обаче не бил подготвен да ѝ каже дали те са негово притежание. Въпреки че Хайдеман ѝ направил поразително впечатление с пристрастието си към нацистите, което се характеризирало с „необикновена политическа и интелектуална наивност“, тя повярвала в неговата искреност. Ако някой можел да се сдобие с дневниците, това бил той.

Въпреки че внимавал да не издаде никого, Хайдеман непредпазливо ѝ разкрил пътя, по който се доставят дневниците. Споменал името на професор Еберхард Йекел като историк, който знаел нещо за източногерманския материал. От хотела си в Хамбург Серени телефонирала на Йекел; той потвърдил, че преди няколко години е видял нещичко: не точно дневник, но „годишник“. Серени го попитала дали смята този годишник за достоверен. Йекел казал, че годишникът е „интересен“. Но не желаел да се впуска в подробности по телефона.

— Елате в Щутгарт — рекъл той.

Серени попитала дали ще я запознае с лицето, което притежава дневника. Йекел отвърнал, че ако дойде в Щутгарт, може двамата да отидат да се срещнат с някои хора. Серени телефонирала на Магнъс Линклейтър в „Сънди таймс“ и му предала вълнуващата новина. Но за нейно учудване той отказал да ѝ разреши да пътува до Южна Германия. Новият собственик на вестника, Рупърт Мърдок, настоявал редакторският отдел да намали разходите си: „Сънди таймс“ бил изпаднал в това, което Серени по-късно нарекла „педантична акция за икономии“. Дори като я изпратил в Хамбург за две нощувки, Линклейтър рискувал да си навлече гнева на редактора Франк Джайлс. Тя трябвало да се завърне незабавно в Лондон.

Ако „Сънди таймс“ не бил взел такова решение, позовавайки се на фалшив стремеж към икономии, събитията през следващите три месеца щели навярно да се развият съвсем по друг начин. Серени щяла да се срещне с Йекел и да научи за фалшификатите, отпечатани в неговата книга за писанията на Хитлер. Тя щяла вероятно да се срещне и с Щифел. Би могла дори да се срещне и с „хер Фишер“.

„Сигурно щях да спра още там проклетата история“ — оплаква се по-късно тя.

Оказва се, че „Сънди таймс“ провалил една от малкото оставащи възможности за разбулване на измамата. Надвисналото фиаско, раздуто от корумпираната западногерманска журналистика, било осуетено поради британското скъперничество.

[1] Направени с поляризационен светлофилтър. — Б.пр. ↑

[2] Така (лат.). — Б.пр. ↑

ДВАДЕСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

В сряда, 16 февруари, Вилфрид Зорге се появил в международната зала за заминаване на хамбургското летище, за да пътува за Дания. Това било почти две години и половина след разходката му в Шварцвалд, когато Валде за пръв път му казал за стремежа да се сдобият с дневниците на Хитлер. Сега, с копие на „План 3“ в багажа си, той се готвел да започне първия етап на триседмичната си одисея за продажба на бъдещата книга в цял свят. С оглед на кариерата си Зорге — подобно на Валде и Хайдеман — залагал твърде много на Хитлеровите дневници. Фактът, че му възложили такава важна мисия шест седмици преди да навърши четиридесет години, недвусмислено показвал нарастващия ръст на младия ръководител, в компанията. „Грунер и Яр“ разчитала на него. Шулте-Хилен лично наблюдавал как той ръководи нещата.

Видът на Зорге бил в подходящо съответствие с възложената му мисия. Костюмът бил безупречно ушит, а самият Зорге, с хубав загар и безкрайно чаровен, свидетелствувал, че заслужава парите, които фирмата харчи за облеклото му. Стратегията, която той щял да приложи, била съгласувана в Хамбург след консултации с „Бертелзман“ и Ай Си Ем (ИКМ). Съставен бил списък на чуждите компании, на които ще бъде предложена историята за Хес. В някои страни — като например Съединените щати и Испания — няколко осведомителни организации щели да получат предложението едновременно, за да се поощри конкуренцията помежду им и да се повдигне цената. В други, като Франция и Италия, Зорге щял да контактува само с една компания.

Зорге отлетял първо за Копенхаген, за да води разговори с представителя на „Бертелзман“ за Скандинавия. Оттам с трансатлантически полет се озовал в Ню Йорк. Лин Несбит му била уредила три делови срещи. В сградата на „Нюзуик“ имал разговор с главния редактор на списанието Уилям Бройлс и със завеждащ редакторския отдел Мейнард Паркър. Петер Кох споменал на Паркър за проекта при посещение в Америка малко преди Коледа. Тогава бил упрекнат, задето проявил недискретност, но сега Зорге установил, че идеята за публикуване на оригинален Хитлеров материал породила траен интерес в „Нюзуик“. Бройлс и Паркър му съобщили, че поради този голям интерес те навярно ще изготвят предложение. В „Тайм“ Уилям Мадър, бивш кореспондент в Бон, също звучал обещаващо. Единствената, която не изглеждала въодушевена, била представителката на „Ню Йорк таймс“. Зорге престоял няколко дни в Съединените щати и след това взел самолета за Европа — за Амстердам, където разисквал възможностите за Холандия и Белгия на хората от „Бертелзман“. Оттам отишъл във Франция, за да направи търговското си предложение на „Пари мач“. Сетне се насочил на юг към Мадрид, за да се срещне с представители на списание „Камбио 16“ и вестник „Ел Паис“. От Испания поел на изток: първо за Милано, за среща с издателската къща „Мондадори“, а след това предприел най-дългото пътуване досега — до Токио, към древните загадки на далекоизточния пазар…

През следващата седмица по обед, когато Зорге бил преполовил мисията си по продажбата на бъдещото издание, Хайдеман срещнал край сградата на „Щерн“ Хенри Нанен и Петер Кох. Те му предали една сразяваща новина: решили да се откажат от текущия план за издаването и да разгласят сензацията с материал за откриването на дневниците. Хайдеман веднага се втурнал към специалната сграда, за да уведоми Лео Пеш и Томас Валде. Същия следобед Хайдеман и Валде отишли да се видят с Кох и разберат какво по-точно става.

Кох и Шмит не били посрещнали със задоволство идеята да се започне серийно публикуване на историята за Хес. Тази идея имала донякъде търговски смисъл, но в журналистическо отношение била абсурдна. Сензацията се съдържала в самото съществуване на дневниците, а не в някакво си откровение на Хитлер за полета на Хес, затънало в биографичните подробности на „План 3“. Кох и Шмит не биха успели със собствени сили да убедят Шулте-Хилен и ръководството на „Щерн“. Но сега те имали могъщ съюзник. Хенри Нанен бил взел ръкописа на „План 3“ вкъщи, за да го прочете през коледните празници.

„Установих с изумление, че текстът съдържа само случая «Хес» и Хитлерови цитати“ — спомня си той. Дал книгата на една приятелка за мнение. Тя била на четиридесет и две години. Как ще погледне нейното поколение на тази книга? Според нея случаят „Хес“ бил интересен, но тя не оценила историческото значение на книгата и никак не могла да долови, че текстът е част от сензационно откритите Хитлерови дневници.

Когато Нанен се завърнал на работа през януари, той казал на Шулте-Хилен, че поради неговата прекалена предпазливост е изправен пред опасността да продължава да пилее инвестициите си.

— Ако някой притежава дневниците на Хитлер, той трябва да започне със съобщение, че ги притежава, и с историята на откриването им — добавил Нанен. А той бил един от най-преуспелите журналисти в Западна Германия. Шулте-Хилен го изслушал с уважение. Подкрепил решението на Нанен.

Срещата в кабинета на Кох същия следобед била шумна. Хайдеман изпаднал в ужас от новата идея. Върнал се към стария си аргумент, че преждевременното публикуване на тайната ще изложи на опасност живота на не един човек и ще осуети доставянето на останалите дневници. Кох реагирал саркастично на думите му: вече над две години репортерът им доставял дневниците; колко още били те? Шмит и Гилхаузен също присъствували и подкрепили Кох. Шмит се безпокоял, че ако се забавят още, Дейвид Ървинг или някой друг съперник, а е възможно това да бъде и някоя съперническа организация, ще се сдобие с фотокопия на дневниците. Гилхаузен — най-младият сред редакторите, но въпреки това уважаван като човек с „нюх“ за всеки заслужаващ материал — също изразил мнението си. Валде си спомня:

„Той смяташе, че частта, която има стойност като информация, са трите кратки новоредия в края на книгата. Целият текст трябвало да се издаде в обратен ред, като се започне с историята за откриването на находката.“

Валде споделял опасенията на Хайдеман. Той имал две чисто свои грижи: не желаел книгата му да бъде погубена в споровете, които ще възникнат, като се обяви намирането на дневниците; второ, той искал сам да напише историята за това намиране — а то щяло да бъде невъзможно, ако трябвало да подготви и откъси от дневниците. Изведнъж прозрял, че мечтите му да стане авторитет по Хитлер изчезват в бездната на ускореното разписание на „Щерн“. Но Кох от дълго време бил откъсван от своите началници. Валде твърди, че Кох „го заплашил“. Казал, че ще изтръгне от ръцете му работата по дневниците, ако продължи да пречи на издаването им с „негъвкавото“ си поведение.

„Въпреки големите ми резерви по отношение на възможността да осъществим изданието в такъв кратък срок — споделя Валде — аз отстъпих. Това беше моята голяма грешка.“

Валде имал сериозно основание да се тревожи от решението за ускоряване на изданието. Въпреки че компанията получила три доклада, доказващи автентичността на ръкописния текст в нейния Хитлеров архив, дори част от него не била още подложена на съдебни тестове. Ако Валде се бил свързал със свободно практикуващ специалист по химически анализ, тестовете щели да бъдат извършени за няколко дни. Грешката му се състояла в това, че разчитал на становището на Западногерманската федерална полиция, Бундескриминаламт (БКА). На 5 юли 1982 година под покровителството на Бундесархива, БКА получила оригиналите от материала, изследван от експерти-графолози — изявлението на Хес и телеграмата до Хорти, — с молба БКА да извърши тестове, за да определи възрастта на хартията. По-късно полицията получила и снимки, подписани от Хитлер, както и документа за Клайст. Нищо не било предприето. Въпреки периодичните напомняния на Валде съдебните експерти на БКА продължили да дават предимство на служебната си полицейска работа. През декември „Щерн“ поискал да се даде „максимално предимство“ на молбата за експертиза. Отново не било направено нищо. Сега неприятната среща с Кох наелектризирала историческия отдел за изготвяне на нов подход, този път с предвиждане на помощ от Бундесархива. Във вторник, 1 март, Лео Пеш изпратил телекс до д-р Олденхаге с молба той да установи контакт с „Щерн“ колкото може по-скоро: „Имаме спешни и неотложни проблеми относно докладите на експертите-графолози.“

В петък, 4 март, Вилфрид Зорге, който нарушил денонощния си ритъм поради преминаването на няколко часови пояса с реактивен самолет, се намирал в хотел в Токио, когато телефонът му иззвънял. Обаждал му се Петер Хес, издателският директор на „Грунер и Яр“. Той му наредил да се върне веднага в Хамбург.

— Какво се е случило? — попитал Зорге.

От отговора на Хес разбрал, че „цялата концепция по издаването е променена“ и той трябва да се завърне незабавно в Германия, „за да се запознае със стратегията на пласмента според новия план“. Зорге посрещнал новината с огорчение. Сега с това единствено телефонно обаждане се проваляли хиляди мили, пропътувани със самолет, и дни наред срещи и планиране. Но той нямал избор — погрижил се веднага да си резервира билет за първия възможен полет до Германия.

Договорът, сключен с Лин Несбит в Ню Йорк за продажба на „План 3“, бил анулиран. Тя получила за усилията си хонорар в размер на 10 000 щатски долара. Списание „Нюзуик“, съгласило се да приеме предпазливото предложение на стойност 150 000 долара за сериалните права на книгата на Хес, било уведомено, че списание „Щерн“ е променило становището си. От Хамбург били изпратени телекси до всички евентуални клиенти на Зорге, в които се казвало, че „материалът не може да им бъде предоставен“.

Следващия вторник Герд Шулте-Хилен свикал събрание в заседателната зала на деветия етаж в сградата на „Щерн“. На него присъствували всички, които имали участие в проекта за дневниците: Нанен, Гилхаузен, Кох, Шмит, Валде, Хайдеман, Пеш, Зорге, Хес и Хензман. Мъжделивата надежда на историческия отдел, че новият издателски план може да бъде изоставен, рухнала при встъпителните думи на Шулте-Хилен:

— Господа, настъпи моментът. Смятаме да започнем публикуването.

При все това Валде, Пеш и Хайдеман били изпълнени с решителност да окажат последна съпротива. Източникът на дневниците, предупредили те, ще бъде поставен под заплаха, а предстояло да бъдат доставени важни томове. Валде напомнил, че не са издавали книга от 1944 година.

— Ако не се сдобием с тези томове — казал той, — няма да можем да изясним някои много важни въпроси относно Третия райх.

Представете си какво би написал Хитлер за германския отговор на деня „Д“[1] или за бомбения заговор през юли! Зорге се изказал в подкрепа на някогашния си съученик. Като човек, опитен в търговските операции, той изтъкнал, че много по-лесно ще предложи архива на дневниците в неговата цялост, отколкото, ако трябва да каже на клиентите си, че част от него още не е получена.

Шулте-Хилен не могъл да бъде убеден. Той приел аргумента на Нанен и на редакторите: да се започне с историята за Хес и да не се спомене нищо за дневниците, било сериозна грешка. Продължат ли да се бавят, имало опасност от изтичане на информация. Трябвало да действуват, да започнат отпечатването на сензацията през май.

Като уредило този въпрос, събранието продължило с вземането на няколко решения по графика за публикуването. Съществуването на дневниците щяло да бъде огласено след осем седмици, в броя на „Щерн“ от 5 май. За да се извлече и последната унция[2] сензация и рентабилност от дневниците, серийното издаване щяло да бъде разделено на три периода от по осемнадесет месеца. През май и юни списанието щяло да помести осем седмични откъса, в които ще се разказва за откриването на дневниците, за полета на Хес и за идването на власт на нацистите. Предвиждало се прекъсване за летните месеци. През есента щяло да се продължи със сензацията в серия от десет части, основаваща се на предвоенните дневници. Тя ще бъде последвана от второ, по-дълготрайно прекъсване, докато бъдат подготвени последните извлечения от дневниците. Накрая, през есента на 1984 година, „Щерн“ ще публикува други десет откъса, извлечени от дневниците, които ще отразяват годините на войната. Хайдеман бил уведомен да достави липсващите томове до 31 март. Негов колега, също репортер на „Щерн“, Волф Тиме, получил задачата да сглоби историята за намирането на дневниците — всички отново очаквали, че Хайдеман ще предаде цялата си информация на друг, който да я претвори в материал.

Списанието, заключил Шулте-Хилен, разполагало с по-малко от месец, за да създаде първата серия от осем части: тя трябвало да бъде показана на евентуалните чуждестранни клиенти по време на синдикалните преговори в началото на април.

Рано на следния ден странствуващият Зорге се появил на хамбургското летище, за да вземе първият самолет за Лондон. Той вече планирал срещи с евентуални клиенти от Британия, преди списание „Щерн“ да е променило стратегията на публикуването. Поради факта, че британският пазар бил от голяма важност, в „Щерн“ решили да се започне с пътуване до Лондон за продажба на изданието. На летище Хийтроу Зорге бил посрещнат от шефа на бюрото на „Щерн“ в Лондон Петер Викман и двамата потеглили за първата си среща: със сър Дейвид Инглиш от вестникарската асоциация на лорд Родърмир.

Инглиш, главен редактор на „Дейли Мейл“ и на „Мейл он Сънди“, изслушал изложената от Зорге история за случая „Хес“. Той изразил веднага опасенията си, че този документ на Хитлер може да бъде фалшив. Сам се подвел веднъж като редактор в „Дейли Мейл“ от подправена кореспонденция, която уж произхождала от лорд Райдър. Друга грижа на Инглиш била репутацията на „Мейл он Сънди“. За този вестник сензацията за Хес щяла наистина да послужи като защита в битката за разпространение със „Сънди експрес“. Но редакторът в „Мейл он Сънди“ Стюарт Стивън бил човекът, който помогнал на Ладишлав Фараго да открие следите на Мартин Борман за „Дейли експрес“ през 1972 година, когато твърде късно се изяснило, че всъщност този „Борман“ е невинен аржентински гимназиален учител. Инглиш казал на Зорге, че проявява интерес към историята, предлагана от „Щерн“, но ще иска пълни гаранции за автентичност, преди да се заангажира със сделката.

Следобед Зорге и Викман отишли да посетят втория си евентуален клиент — вестниците „Таймс“. Колин Уеб и Чарлс Уилсън присъствували на срещата от името на групата „Таймс“, а Брайън Макартър представлявал „Сънди таймс“. Преди да разкрие какво ще им предложи, Зорге накарал тримата представители да подпишат обещание за спазване на тайна. Те проявили към историята за дневниците по-голям интерес от Дейвид Инглиш, но преди да се задължат с каквото и да било, заявили, че трябва да се консултират с редакторите на двата вестника и техния собственик Рупърт Мърдок. Били внесени поправки в обещанието за спазване на тайна, за да могат тримата английски журналисти да бъдат информирани за сензацията на „Щерн“.

Зорге прекарал нощта в хотел „Савоя“ и на сутринта се завърнал в Хамбург.

Хайдеман се боял от предстоящото пускане на дневниците. Комфортното му съществуване през последните две години — куфарчетата, пълни с пари, ласкателството на началниците — скоро щяло да приключи. Ще приключи и въздействието му върху компанията. Ще понесе и унижението да гледа как дневниците попадат в ръцете на други автори за експлоатация. Бил принуден да забавлява Волф Тиме в галерията си на „Милхщрасе“ и да му разкаже историята за откриването на дневниците. Тази среща поставила нов проблем пред Хайдеман. Можел да говори, без да се бои, за евакуирането на документите от Берлин и катастрофата със самолета. Можел да опише как е намерил мястото на злополуката, като цитира името на Гундлфингер. Можел да говори за местните селяни, които спасили материала от разбилия се самолет. Но се явявал като пречка фактът, че между катастрофата и момента, от който започнали да се трупат дневниците в сейфа на ръководството в Хамбург, имало над тридесет години. Хайдеман обяснил на Тиме, че не може да му каже нищо повече, защото ще изложи на опасност живота на своите осведомители. Той, разбира се, не разкрил на Тиме и другата причина за своята сдържаност: че ако самоличността на Куяу бъде някога разкрита и ако бъбривият търговец на реликви се издаде пред някой друг от „Щерн“, компанията не след дълго ще открие, че Хайдеман я е мамил от две години насам. За да попречи на предстоящото публикуване и съпътствуващите го рискове, Хайдеман използувал всеки аргумент, увещание и заплаха, към които можел да прибегне в отчаяния си опит да накара компанията да промени решението си. В четвъртък, 17 март, той се явил при Шулте-Хилен с докладна записка — две гъсто напечатани на пишеща машина страници, „само за неговите очи“. Хайдеман казал на мениджъра да унищожи записката, веднага щом я прочете. Текстът гласял:

Драги господин Шулте-Хилен,

Преди да вземете някои фатални решения, искам още веднъж да изразя в писмена форма моите резерви. Не мога да гарантирам, че липсващите дневници ще бъдат в Хамбург в началото на май 1983 година. Още по-слаби са изгледите да ги получим в началото на април. Как бихме могли да продължим преговорите за продажбите, щом не можем да предложим на заинтересуваните пълен комплект дневници? Трябва ли да отговаряме на техните въпроси с обяснението, че нямаме търпение да изчакаме необходимия срок, когато и последният дневник ще бъде в нашите ръце? Трябва ли да кажем на заинтересуваните, че се безпокоим да не би да има на пазара фотокопия на дневниците? Какви мерки вземаме, когато главните действуващи лица (в преговорите, тоест Зорге) настояват, че дневниците могат да се продадат единствено, ако са в пълен комплект, и че ще трябва да почакаме до есента? Аз, разбира се, поддържам мнението, че трябва да разполагаме с пълната история на находката, да сме подготвили няколко броя и да сме готови да действуваме, за да започнем публикуването веднага щом изникнат някакви фотокопия. Но тази опасност е твърде незначителна: деловият ми партньор в Източна Германия разчита на факта, че „швейцарският колекционер“ ще закупи и други неща от него…

По-нататък Хайдеман изрежда четиринадесет комплекта Хитлерови документи, за които „деловият му партньор“ казал, че може да му ги предложи:

1. Шест тома, подобни на дневниците, вече известни на нас, които Хитлер е писал едновременно с дневниците.

2. Ръкописните мемоари на Адолф Хитлер „Моят живот и борбата за Германия“, създадени през 1942–1944 година.

3. Книгата на Хитлер за жените, в която, както е известно, има описания на опита му с жените.

4. Хитлеровият план за решението на еврейския въпрос, писан след съвещанието „Ванзее“ на 28 януари 1942 година, в който дава на Химлер точни указания как да се постъпи с евреите (осемнадесет страници, писани на ръка).

5. „Документи за Химлер, Лай и други“, писани на ръка от Хитлер, придружени с бележки за еврейския произход на лицата, за които се говори.

6. Бележки на Хитлер, писани от 18 април до смъртта му на 30 април 1945 година.

7. Бележки на Гьобелс след самоубийството на Хитлер.

8. Ръкописното завещание на Хитлер и брачните му документи (двадесет и една страници).

9. Документи на Хитлер за предполагаемия му син във Франция.

10. Документи на Хитлер за неговия произход и сродниците му.

11. „Тайни размишления по различни военни и политически въпроси“.

12. Книгата на Хитлер за Фридрих Велики.

13. Книгата на Хитлер за баварския крал Лудвиг II.

14. Операта на Хитлер „Виланд ковачът“.

Хайдеман добавил, че в Източна Германия имало на разположение и „триста рисунки и акварели, създадени от Хитлер“.

Не бива да се смята, че Хайдеман е лъгал, когато е скицирал този фантастичен каталог за Шулте-Хилен. Той, изглежда, искрено е вярвал в това, което Куяу му е казал: че тези документи могат да бъдат спасени иззад желязната завеса и че преждевременното им разкриване може да стане причина „Щерн“ да изтърве възможността да ги получи. Не всички творения в списъка били нови за „Щерн“. Куяу например предложил на Хайдеман да му продаде „Виланд ковачът“ в началото на 1981 година. Тази идея се зародила в главата на фалшификатора, след като прочел мемоарите на Аугуст Кубичек. В „Младият Хитлер, когото познавах“, издадена през 1955 година, Кубичек описва как Хитлер е решил да създаде опера, подражание на Вагнеровите епически творби с изнасилване и убийства, а действието се развива сред суровата пустош на Исландия, осеяна с вулкани, ледници и крилати валкирии с блестящи шлемове, които изникват от водите на езерото Волф. Накрая операта „Виланд ковачът“ се оказала непосилна дори за Хитлер и той я зарязал след неколкоседмична работа през 1907 година. Споменът на Кубичек дал на Куяу идеално прикритие за нова фалшификация и в продължение на повече от две години той не преставал да обещава, че ще достави операта на Хайдеман. Полетът на въображението му бил възпиран единствено от мисълта как би постъпил отделът за маркетинг на „Бертелзман“ с опера от Хитлер — особено като се има предвид, че една от американските дъщерни компании на „Бертелзман“ е „Ариста рекърдс“. За щастие „Виланд ковачът“ било произведение на Хитлер, което Куяу не се решил да подправи. (Щял да го извърши, казал по-късно той, но не можел да чете нотопис.)

Друг от новите документи — биографията на баварския крал Лудвиг II — също бил познат на Хайдеман. Един от първите дневници, които репортерът доставил в Хамбург, съдържал описание на „посещение“ на Хитлер в град Хохеншвангау. „По време на моето обръщение — отбелязал «Хитлер» на 12 август 1933 година — аз споменах, че в миналите години съм написал малка книжка за Лудвиг II. Това навярно е било в Мюнхен.“ Ето как Куяу с присъщата си дързост използувал една фалшификация, за да проправи пътя на друга.

В своята докладна записка Хайдеман предупреждава Шулте-Хилен, че ще бъде невъзможно да се получат всички тези съкровища до 31 март, „крайната дата“ на мениджъра за попълване на архива на „Щерн“. Ето защо Хайдеман предложил да достави материала на „други заинтересувани групи“ и поискал да бъде освободен от задълженията си по договора с „Грунер и Яр“.

Шулте-Хилен не се стреснал от заплахата на Хайдеман. Репортерът често прибягвал до такива заплахи през последните няколко години, затова блъфът му не постигнал целта си. Причината не била в това, че Шулте-Хилен виждал нещо органически неприемливо в документи като книгата на Хитлер за жените, а просто защото отминало времето, когато мениджърът бил готов да търпи подобни отлагания. Освен това компанията вече разполагала с достатъчен материал от Хитлер, за да попълни капацитета на „Щерн“ за следващите осемнадесет месеца. Шулте-Хилен бил човек с характер и вече бил взел своето решение. Ще се започне с публикуването на дневниците през май.

Шулте-Хилен пренебрегнал и друго искане на Хайдеман: да изгори докладната записка. Когато я прочел докрай, той я сложил в папката с разните договори на Хайдеман и я заключил. По-късно споменал за това в разговор с Хенри Нанен. За Нанен решителността на Хайдеман да се опита да отложи публикуването било ново доказателство за измама. „Хайдеман — решил негласно той — се интересува от доставянето на по-нататъшен материал, само за да получи още пари.“ Но като имал предвид реакцията на Шулте-Хилен, когато преди известно време изразил подозренията си към Хайдеман, сега не казал нищо.

Три дни по-късно Зорге обявил на своите клиенти, че в добавка към историята за Хес сега „Щерн“ им предлага и продажба на синдикатните права за дневниците на Адолф Хитлер. Заинтересуваните организации били поканени да изпратят свои представители в Цюрих за проучване на материала в края на първата седмица на април.

[1] Денят на десанта на съюзническите войски във Франция, 6 юни 1944 година. — Б.пр. ↑

[2] Унцията се равнява на 28, 35 грама. — Б.пр. ↑

ДВАДЕСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

Първият сигнал, че може би има нещо сериозно нередно по отношение на голямата сензация на „Щерн“, дошъл седмица и половина по-късно. Валде най-сетне успял да убеди западногерманската федерална полиция да извърши дългоочакваните съдебни тестове. Във вторник, 22 март, той уведомил с телекс д-р Хенке и д-р Олденхаге от Бундесархива, че предвижда среща с тях следващия понеделник сутринта, на която да чуе резултатите. Надявал се, че ще им бъде удобно да присъствуват в уреченото време. „Колегата Хайдеман ще присъствува от наша страна“ — завършвал телексът.

В 10 часа сутринта на 28 март Хайдеман, Хенке и Олденхаге наистина се събрали в Управлението на полицията във Висбаден. Предполагало се, че срещата ще бъде съвсем формална. Материалът в края на краищата бил автентизиран от трима графолози-анализатори. Полицейският експерт д-р Луи Вернер се появил след малко. Той бил получил девет образеца за изследване: декларацията за Хес, телеграмата до Хорти, документа за Клайст, черновата на телеграмата до Франко, няколко бележки по предстоящи речи, писмо до Гьоринг и три подписани от Хитлер снимки. Заключението му било следното: от деветте документа най-малко шест били фалшиви.

Отпърво Хайдеман не можел да повярва на ушите си. Той помолил д-р Вернер да се обоснове по-детайлно. Вернер обяснил, че на ултравиолетова светлина шест от представените документи, в това число всички подписани от Хитлер фотоснимки и телеграмата до Хорти, съдържали вещество, което се нарича „бланкофор“ и под чието въздействие хартията избелявала. Доколкото било известно на Вернер, то влязло в употреба след Втората световна война. По тази причина според него било невъзможно документите да са писани на съответните им дати. Той предложил да се консултира за потвърждение със специалист от химическата компания „Байер“. Освен това документът за Клайст съдържал лепило от неотдавнашно производство, а едно от писмата било написано на машина, произведена след 1956 година.

Хайдеман попитал за другите три образеца, които включвали декларацията за Хес, единствената страница, взета от самите дневници. Дали те поне били безспорно истински? Не непременно, отговорил Вернер. Той не могъл да бъде сигурен, преди да е провел по-нататъшните тестове.

Колко щяло да трае това?

Една седмица.

Хайдеман попитал дали може да си услужи с телефона. Вернер му разрешил. В присъствието на учения Хайдеман позвънил на Валде и повторил току-що чутото. Подал слушалката на Вернер.

Валде запитал експерта дали може да гарантира напълно, че документът за Хес е фалшифициран. Вернер казал, че не може: трябвало да проведе и останалите тестове. Те щели да наложат повреждането на страницата, като се отреже част от нея, която после ще бъде разложена на своите съставки.

Изпитал голямо облекчение, Валде му благодарил и го помолил да извика Хайдеман на телефона. Валде казал на Хайдеман да си вземе материала и да се завърне незабавно в Хамбург.

На другия ден двамата обсъдили неочаквано възникналата пречка. Те ни най-малко не се съмнявали в автентичността на материала. Имали на разположение три доклада за почерка в подкрепа на това. Ясно било, че се касае за някакво недоразумение. Може документите да са понесли въздействието на някакъв замърсител, докато са странствували из Европа и Северна Америка предишната година. Възможно е Вернер да е допуснал грешка. А може и по някакъв начин някои съмнителни документи да са се смесили с автентичния материал.

Хайдеман позвънил на Куяу и му обяснил какво се е случило.

— О, не се тревожи за БКА. Там всички са побъркани — уверил го той.

Казал на Хайдеман, че се е сблъсквал вече с този проблем. По мнението на негов познат полицейски служител препаратът за избелване на хартията бил използуван още от 1915 година. Според него Вернер говорел глупости.

Хайдеман предал този разговор на Валде. Двамата се съгласили с оглед на сигурността да поискат извършването и на други съдебни тестове, този път със специална насоченост към материала от дневниците. Те не се погрижили да съобщят на редактора на „Щерн“ и на ръководството за предварителната преценка на Вернер.

За пускането на Хитлеровите дневници „Щерн“ предвиждал най-голямата рекламна кампания в историята си. В Хамбург щяло да има пресконференция. В най-авторитетните западногермански вестници ще бъдат поместени съобщения. Предвиждало се и изготвянето на специален телевизионен документален филм, който ще бъде опакован и готов за изпращане до мрежите в цял свят.

В четвъртък, 31 март, Вилфрид Зорге повикал при себе си шефа на подопечната телевизионна компания на „Щерн“ хер Цайсберг и го посветил в историята за откриването на дневниците. Може ли да изготви четиридесетминутен филм, готов за 3 май, което да съвпадне с пускането на материала в „Щерн“? Цайсберг казал, че е възможно. Обсъдили въпроса на кого да възложат изработването на филма. Безспорният избор за режисьор-постановчик се падал на Клаус Харпрехт: той изготвял програми на исторически сюжети и се ползувал с отлична репутация, а освен това бил работил продължително време в Америка — съществен опит, тъй като Зорге искал да включи във филма американски елемент, който да спомогне за пласмента на материала по дневниците в САЩ. Той щял да бъде представен от Барбара Дикман, опитна журналистка, често смятана за равностойна на Барбара Уолтърс от Ей Би Си и неин германски еквивалент.

Петер Кох одобрил избора им. Обадил се на Дикман същия следобед в офиса ѝ в Бон. Запитал я дали ще приеме да дойде на поверителна среща у дома му в Хамбург идущия понеделник. Тя го попитала за какво по-точно става дума. Той отказал да ѝ каже по телефона. Заинтригувана от потайността на Кох, тя се съгласила.

А в Америка Мейнард Паркър от „Нюзуик“ телефонирал на Гордън Крейг, професор по история в Станфордския университет. Като го заклел да пази тайна, Паркър му казал за Хитлеровите дневници и го попитал дали той би могъл да даде съвет на „Нюзуик“ относно автентичността на дневниците. Крейг, автор на „Германците“, не бил специалист по Хитлер: негова специалност били осемнадесети и деветнадесети век. Посъветвал Паркър да се обърне към някой друг. Паркър го помолил да му препоръча друг специалист. Крейг споменал името на Герхард Вайнберг от университета на Северна Каролина. Паркър казал, че ще отнесе молбата си към него.

Крейг веднага се обадил на стария си приятел Вайнберг. Не се впуснал в подробности, както се изразил, защото това не било необходимо, но „да си остане между тях“, „Нюзуик“ възнамерявал да му се обади съвсем скоро. Петдесет и пет годишният Вайнберг, тих и изпълнителен до педантичност човек, работел незабележимо и спокойно повече от три десетилетия и имал твърде беден опит с журналистите.

— Не мисля, че това е много желателно за мен, Гордън — казал той.

— Ще видиш — подчертал Крейг. — Те ще ти се обадят.

В Лондон Петер Викман говорил със сър Едуард Пикъринг, изпълнителен вицепрезидент на вестниците „Таймс“. Пикъринг казал, че компанията иска да изпрати историк в Цюрих, за да ѝ представи мнение по дневниците.

— Смятаме да поканим за тази цел Тревър-Роупър — добавил той.

Историкът не само бил по всеобщо признание авторитет по Хитлер, а бил и един от петимата независими национални директори на вестниците „Таймс“. Викман казал, че за „Щерн“ няма значение кого ще определят да изпратят вестниците „Таймс“, стига представителят им да е дискретен. На следния ден — петък, 1 април — Колин Уеб, помощник-редактор в „Таймс“, опитал да се свърже с Тревър-Роупър.

За „копоят от Оксфорд“ годините след отпечатването на „Последните дни на Хитлер“ били изпълнени с почести и успех. В 1957 година приятелството му с консервативния министър-председател Харолд Макмилън му помогнало да заеме поста на кралски професор по съвременна литература в Оксфордския университет, а през 1979 година Маргарет Тачър го удостоила с титлата „пер“. Той бил почетен член на съветите на два оксфордски колежа, член на три лондонски клуба и Кавалер на Почетния легион. В 1954 година сключил брак с лейди Алекзандра Хауард-Джонсън, първородна дъщеря на фелдмаршала Ърл Хейг, и младоженците станали именити посетители на големите вечерни приеми. Там Тревър-Роупър се явявал понякога с кадифен смокинг и бродирани пантофи. Приятелят му, философът А. Дж. Ейър, се възхищавал от интелектуалната му изисканост и ценял неговата злоба.

В интелектуално отношение, дори на четири очи, Тревър-Роупър бил почти незабележимо заплашителен; печатното му слово обаче било опустошително. Атаката му срещу труда на един историк (върху Елизабетинската аристокрация) била описана като „великолепна, макар и ужасяваща проява на унищожение“ и той бил порицан от многоуважавания Р. X. Тони:

— Допусналият грешка колега не е амалекит[1], та да бъде направен на пух и прах от словото на някого.

По време на интелектуалния „ръкопашен бой“ с Ивлин Уо по въпроса за католическата църква Уо посъветвал Тревър-Роупър „да си смени името и да потърси препитание в Кембридж“. Историкът постъпил точно така в 1980 година, като приел титлата „Лорд Дейкър от Глантън“ и станал шеф на „Питърхаус“, най-стария и най-консервативен колеж в Кембридж. Оттогава в университета се развихрили и достигнали митически размери анекдотите за поведената битка между членовете на съвета, привърженици на католицизма в англиканската църква, и техния антиклерикално настроен шеф. По време на първата си вечеря на масата за професори и преподаватели Тревър-Роупър протестирал, че супата е много гъста.

— Благородниците — отбелязал той — консумират на вечеря бистра супа.

На следващата вечер първото ястие в менюто било „Potage de gentilhomme[2]“, толкова гъста супа, че шефът на колежа могъл спокойно да оставя лъжицата си на повърхността ѝ, без тя да потъне.

Тревър-Роупър не бил в квартирата си в „Питърхаус“, когато Уеб се опитал да се свърже с него по телефона. Било Велики петък и двамата — той и лейди Алекзандра — били във вилата си в Чийюсуд, Шотландия, за великденските празници. Тази вила била навремето собственост на романиста сър Уолтър Скот. Тук Тревър-Роупър имал възможност да избегне „близкия бой“, който той водел в Оксбридж, и да възприеме навиците и облеклото на крайграничните шотландски земевладелци-аристократи. Точно тук на 1 април Уеб успял да го открие и да му съобщи за дневниците на Хитлер, като го помолил да замине идущата седмица за Цюрих със самолет.

В неделя, на Великден, Петер Кох направил няколко пътешествия до дома на Хайдеман на „Елбхаусе“, за да вземе оттам рисунки и картини от сбирката на репортера. Кох искал да ги занесе в Цюрих и да ги изложи редом с дневниците, с което да създаде благоприятна атмосфера за преговорите. Този ден Кох за пръв път имал възможност да се запознае с жизнения стандарт на Хайдеман и бил смаян от лукса, който видял пред очите си. Докато го водели от стая в стая, той се опитвал да определи какъв би могъл да бъде размерът на наема. Решил, че възлиза най-малко на десет хиляди марки месечно. Хайдеман споделил, че това жилище го притеснява.

„Той ми каза — твърди Кох, — че смята да купи къща на «Елбхаусе». Била с изглед към Елба. А подобна къща щяла да струва над един милион марки.“

Хайдеман показал някои от съкровищата си.

„Той имаше цял куп антики — споделя Кох. — Имаше старинни бастуни, рисунки от Рембранд и Дюрер, сувенир от Наполеон… Каза ми още, че притежава около триста картини на Хитлер.“

Хайдеман извадил оръжието, с което се самоубил Хитлер, и бележката на Борман, прикрепена към него.

„Имаше и един дамски пистолет, за който се предполага, че е принадлежал на Ева Браун“ — допълва Кох.

Хайдеман му казал, че всичко това е придобито от катастрофата край Бьорнерздорф. Кох го попитал колко е платил за тези неща. Репортерът отвърнал, че компанията го е компенсирала за закупуването им с 1,5 милиона марки.

Хайдеман споменал това съвсем неволно, като предполагал, че Кох е осведомен за тази сума. Тогава Кох за пръв път чул, че на Хайдеман се изплащат специални суми, и през следващата седмица разкритикувал Шулте-Хилен за отпуснатата сума на заседание на финансовите органи на компанията.

„Той се държа така, сякаш не знае нищо по този въпрос — спомня си Кох. — После запита помощника си Хензман дали той знае нещо. И двамата изглеждаха много смутени, ровеха в косите си и даваха вид, че им е крайно трудно да си спомнят. Колебаха се известно време, а после казаха, че наистина са изплатили специална сума на Хайдеман в размер на 1,5 милиона марки.“

Кох споделил с Феликс Шмит какво е направило ръководството. Били направо бесни. Изплащали се зад гърба им пари на човек от техния екип, а научили за това съвсем случайно. Но то не ги учудвало. Докато продължавала историята с дневниците, щели да излизат наяве още по-потайни сделки. Какво ли трябвало да се очаква следващия път?

За всички, включени в проекта „Дневници на Хитлер“, темпото на събитията започнало да се увеличава.

В понеделник, 4 април, Клаус Харпрехт и Барбара Дикман заедно с някои ръководители на телевизионната компания „Щерн“, дошли в апартамента на Петер Кох, за да се срещнат там със Зорге, Валде, Пеш и Хайдеман. Двамата телевизионни журналисти били посветени в съществуването на Хитлеровите дневници. Кох казал, че „Щерн“ желае да бъде изготвен филм, с който да бъде огласена сензацията. Филмът почти сигурно щял да бъде купен от една от западногерманските мрежи, а вероятно и от чуждестранни телевизионни станции. Бюджетните средства за него възлизали на 160 000 марки. Харпрехт и Дикман се обезпокоили, че реномето им на безпристрастни журналисти ще пострада. За да не бъдат уличени, че правят хвалебствена реклама на „Щерн“, те поискали да им се даде свобода да направят филма по техен вкус. Зорге и Кох приели охотно тяхното искане: информацията, съдържаща се във филма, ще трябва да дойде от „Щерн“, както и повечето от евентуалните интервюирани — стари нацисти като Карл Волф и Ханс Баур — лични познати на Хайдеман; предвид ограниченото време, с което разполагал, телевизионният екип нямало да има възможност да извърши самостоятелни проучвания.

Във вторник Хайдеман изтеглил още 300 000 марки от сметката за дневниците.

В сряда Валде изпратил телекс до д-р Вернер в Управлението на полицията във Висбаден:

„Не мога засега да Ви предам решението на нашата компания относно материала за автентизиране. Ще позвъним на Вас или на Ваш колега в понеделник, 11 април, за да Ви уведомим кой материал ще Ви бъде даден и кога.“

В четвъртък д-р Клаус Олденхаге от Бундесархива потеглил с колата си от Кобленц за офисите на „Грунер и Яр“ за среща с юристите на компанията.

През март Герд Шулте-Хилен неочаквано научил една потресаваща новина. След повече от двегодишно плащане на суми за дневниците той бил уведомен от юридическия отдел на „Грунер и Яр“, че компанията всъщност не е собственик на дневниците. Юристите били променили предишното си мнение; договорът с Вернер Мазер, предупреждавали те Шулте-Хилен, бил, както изглежда, нищожен. Било невъзможно да се каже със сигурност кой притежава авторското право за дневниците: това би могло да бъде Федералното правителство; това би могла да бъде и провинция Бавария; това би могъл да бъде дори и някой далечен сродник на Хитлер, за чието съществуване никой не подозира; във всеки случай това не била компания „Грунер и Яр“. А Шулте-Хилен тъкмо се подготвял да води синдикатни преговори, които при създалото се положение щели да представляват продажба на присвоена собственост. Оставала единствено надеждата да се сключи договор с Бундесархива.

Федералният архив знаел за съществуването на съкровището на „Щерн“ от Хитлерови писания от година и повече, откакто Валде им изпратил образци за анализ на почерка. В правно отношение Бундесархивът бил наясно, че собствеността върху материала може с пълно основание да се смята за негово притежание, тъй като юристите на архива били убедени, че авторското право неотменно принадлежи на западногерманското правителство. От друга страна, било неоспоримо, че без експертизата, поръчана от „Щерн“, и парите на списанието документите никога нямало да излязат на бял свят. Затова на срещата си с юристите същия четвъртък в Хамбург Олденхаге обявил, че Бундесархивът е готов да сключи сделка със списанието, като му отстъпи изключителните права върху материала за ограничен период — при условие, че оригиналите ще бъдат депозирани в Бундесархива. Бил съставен договор. За да се избегнат обвиненията, че властите имат специално отношение към „Щерн“, в договора фигурирало името на Хайдеман.

„Хер Герд Хайдеман — се казвало в договора — има достъп до непубликувани ръкописни и машинописни документи, принадлежащи на Адолф Хитлер.“ Материалът е получен „вън от границите на Федерална република Германия“ и има „политическо и историческо значение“. (Олденхаге още нямал представа, че въпросните документи са дневници на Хитлер). Бундесархивът отстъпвал на Хайдеман „неограничените права върху материала за вестници, книги, филми, телевизионни и аудио-визуални интерпретации, с които той да разполага както намери за целесъобразно“. Правата щели да останат негови, „докато материалът има пазарна стойност“, период, който не бива да надвишава десет години. След отнемането на правата от Хайдеман документите ще се възвърнат в Бундесархива, „за да бъдат запазени и да могат да се използуват в подходящ исторически контекст“.

Сключеният договор бил истинска победа за юристите на „Щерн“. Съществувала все още опасност, когато дневниците бъдат пуснати от печат, някой неизвестен потомък на Адолф Хитлер да изникне от сенките и предяви правата си като наследник. Но сега списанието щяло да има на своя страна западногерманските власти. Договорът представлявал правен документ и за посредниците на компанията, с чиято помощ те ще могат да привличат купувачи на синдикалните преговори. „Грунер и Яр“ си осигурили собствеността върху своето съкровище само двадесет и четири часа преди да започнат преговорите за продажбите.

Същата вечер главните фигури в първия етап на тези преговори започнали да се придвижват към позициите си. Зорге, Хензман и Кох отлетели от Хамбург за Цюрих, а Хю Тревър-Роупър поел на юг от Шотландия за Лондон с готовност да хване самолет за Швейцария на сутринта.

Тревър-Роупър завършил закуската си и тъкмо да тръгне в петък за Хийтроу, телефонът иззвънял. Обаждал се Чарлс Дъглас-Хюм, редакторът от „Таймс“.

Внук на граф, племенник на министър-председателя, получил образованието си в Итън, произведен в първо офицерско звание в кралските шотландски войски, запален ловец на лисици — ето как квалификацията на Дъглас-Хюм за редактор в „Таймс“ била безупречна до степен на карикатура. Тревър-Роупър го познавал добре и имал симпатии към него: в качеството си на един от петимата независими директори на вестника той подкрепил кандидатурата му за редактор, позовавайки се на това, че е „по-ерудиран“ от съперника си Харолд Евънс. Въпреки всичко Тревър-Роупър не бил доволен, задето Дъглас-Хюм го безпокои тази сутрин.

Предишната седмица Тревър-Роупър имал няколко разговора с „Таймс“. Той изтъкнал на колегите си, че би било невъзможно да достигне до моментално решение за автентичността на дневниците. Бил сигурен, че няма да му се наложи да вземе такова решение. Ще поогледа дневниците в Цюрих, а като се върне в Лондон, ще получи машинописен препис на материала до 1941 година. Едва след като го проучи, ще могат да искат от него да произнесе своята присъда. Целта на обаждането на Дъглас-Хюм обаче била в противоположност на това разбиране. Редакторът от „Таймс“ казал на Тревър-Роупър, че Рупърт Мърдок проявява личен интерес към проекта, че той е решил да си осигури серийните права върху дневниците, че има съпернически информационни организации, които са не по-малко амбицирани да постигнат същото, и че Мърдок иска да бъде готов да обяви цената, която ще предложи, колкото може по-скоро. Нямало да си позволи да изчаква, докато се проучват копията; ако изчака, това ще означава изпускане на сделката. Ето защо Дъглас-Хюм помолил Тревър-Роупър да позвъни от Цюрих в Лондон още същия следобед и даде предварителна оценка за автентичността на дневниците.

Тревър-Роупър много се „подразнил“ и „изненадал“ от това, което искали от него. Абсурдно било да се очаква толкова бързо заключение. Но „поради спешните събития“ и при уверенията на Дъглас-Хюм, че това ще бъде само временно мнение, той приел.

Следващите четири часа били смътна картина на таксита и летища. Малко след 9.30 сутринта той бил взет с кола и откаран на Хийтроу. В 10.30 се срещнал с Петер Викман. В 11.15 излетял със самолет на „Суисеър“ за Цюрих. Прочел в самолета конспекта на „План 3“ и той му се сторил толкова фалшив, че сметнал цялото си пътешествие за излишно. В 1.50 следобед швейцарско време се приземил в Цюрих. Викман ускорил преминаването му през имиграционните гишета и митницата. В 2.30 те си оставили багажа в своя хотел. В 3 часа той бил въведен във входния салон на „Ханделзбанк“, минал през една врата непосредствено вляво и се облещил — „поразен“ — в петдесет и осемте тома на Хитлеровите дневници.

Това било първият случай, в който един опитен историк виждал съкровището, и хората от „Щерн“ били напълно подготвени за това. Дневниците били донесени от трезора и подредени в спретната купчина на една маса в дъното на залата, разкрасена с други Хитлерови документи, картини, рисунки и паметни вещи, сред които имало каска от Първата световна война, уж автентизирана като принадлежаща на Хитлер, с бележка, написана от Рудолф Хес. Наблюдаван в своята цялост, архивът изглеждал зашеметяващо по своя обем и разнообразие. Когато Тревър-Роупър се навел над купчината томове, Зорге, Кох и Хензман бързо наобиколили възрастния господин.

Въпреки книгата си „Последните дни на Хитлер“ специалност на Тревър-Роупър били шестнадесети и седемнадесети век. Той не бил учен-германист. Не владеел свободно езика и си го признал в един отзив за „Майн Кампф“, публикуван десет години по-рано.

„Не мога да чета немски — твърди той — нито с голяма лекота, нито с удоволствие.“

Писани на ръка със старовремски букви, неразбираеми дори за повечето немци, за Тревър-Роупър тези дневници били все едно изписани с египетски йероглифи, той не можел да открие никакъв смисъл в тях. Трябвало да разчита за превод на хората от „Щерн“. Разговорът се водел напълно на английски.

Зорге, усъвършенствувал се в продължение на три месеца да дърдори бързо-бързо на преговорите с различните клиенти, приказвал безспир и почти само той. Показал на Тревър-Роупър данните на Хайдеман как почеркът на Хитлер се е променял с течение на времето. Показал му и откъс от книгата на Баур, в която пилотът споменава с каква болка фюрерът е посрещнал новината за изгубения самолет на Гундлфингер. Показал му снимки на гробовете в Бьорнерздорф. Споменал за техния „първокласен репортер“ Хайдеман. Дал на Тревър Роупър докладите на тримата независими един от други специалисти-графолози, които единодушно потвърждават, че изследваният ръкописен материал принадлежи на Хитлер. Подчертал, че дневниците не са единственото, което е спасено от разбилия се самолет. Подал му кутия, пълна с рисунки и картини. А Тревър-Роупър прелиствал томовете, слушал думите на Зорге и съмненията му „лека-полека се разсеяли“.

Спомените на участниците в срещата се различават помежду си, но най-малко по два въпроса проличава, че Тревър-Роупър е бил умишлено подведен. Казали му, че възрастта на хартията е била химически тестувана и тестовете са доказали, че произхожда от действителния период. Това не отговаря на истината. Петер Кох му казал, че на „Щерн“ е известна самоличността на „офицера от Вермахта“, у когото се е намирал материалът в Източна Германия, и че той именно е доставчикът на дневниците. Това също е лъжа. Хайдеман единствен имал връзка с Куяу и знаел пътя, по който те идвали на Запад.

Тревър-Роупър никога не бил се проявявал като доверчив и простодушен. Но въпреки това, изглежда, не му хрумнало, че домакините може и да го подведат. „Щерн“ скоро щял да спечели цяло състояние, ако синдикалните преговори се окажат успешни: тази причина била достатъчна, за да се отнесем скептично към твърденията на представителите на списанието. Но Тревър-Роупър им се доверил. Не виждал основание „Щерн“ да се заеме да продава фалшификати. Макар тази организация да не се ползувала с особено добро реноме, той вярвал, че нейните представители притежават качества на високи професионалисти. А по-късно казал в характерния си стил:

— Взех тази bona fide[3] на редактора за datum[4].

„Бях силно впечатлен — добавил той — от огромното количество дневници. Кой — запитах се тогава — би фалшифицирал шейсет тома, когато само шест ще му изпълнят поставената цел?“

Бил поразен и от „почти невротичния страх от изтичане на информация“, проявен от представителите на „Щерн“. В един момент Кох извадил лист хартия и написал ръкописно обещание за спазване на тайна, след което помолил Тревър-Роупър да го подпише. Той не бивало да споделя какво е видял с никого, освен с натоварените да обсъждат проекта от „Таймс“. Тревър-Роупър попитал защо трябва да се заангажира с подобно нещо.

— В случай, че „Таймс“ не купи дневниците — отвърнал Кох.

„Съображението ми се стори основателно — спомня си Тревър-Роупър, — затова престанах да мисля повече за него и подписах.“

Когато Тревър-Роупър напуснал банката, бил вече убеден, че дневниците са истински. Не му се понравил фактът, че списание „Щерн“ отказало да му съобщи името на своя доставчик, но понеже имал опит в тези неща, решил, че да се държи на анонимност в този случай, не е излишно:

— Документите от Борман и дневниците на Гьобелс бяха постъпили чрез лица, които останаха докрай неизвестни; но въпреки това никой не се усъмни в тяхната автентичност.

Тревър-Роупър се върнал веднага в хотел „Баур-о-лак“ и от телефона в стаята си позвънил на Чарлс Дъглас-Хюм. „Мисля, че те са истински“ — заявил той. Развълнуван, Дъглас-Хюм му благодарил за обаждането и казал, че ще му позвъни след час.

Като вярвал, че ще има възможност да изследва копие от дневниците, когато се завърне в Британия, Тревър-Роупър изобщо не се подготвил за посещението си в Цюрих. Не взел със себе си образец от Хитлеров почерк, нито някаква хронология на живота на диктатора, с помощта на които да направи поне повърхностна проверка на съдържанието на дневниците. Единственото, с което разполагал в Цюрих, бил надрасканият на листче телефонен номер на немски историк, когото познавал и уважавал, човек, с когото възнамерявал да обсъжда дневниците. Този историк бил Еберхард Йекел.

„Ако му бях позвънил — оплаква се по-късно Тревър-Роупър, — той щеше да ми каже за това, което се е случило с него. Щеше да ме предупреди да внимавам.“

Но като се прибрал в хотела, Тревър-Роупър си спомнил за обещанието да пази тайна, което подписал в банката. Не посмял да го наруши. И решил да не се обажда на Йекел.

Телефонът иззвънял. Тревър-Роупър вдигнал слушалката и един глас изрекъл:

— Тук е кабинетът на Рупърт Мърдок. Мистър Дъглас-Хюм желае да говори с вас.

Тревър-Роупър веднага разбрал, че редакторът от „Таймс“ незабавно е отишъл при собственика след разговора си с него.

— Говорих с Рупърт — казал Дъглас-Хюм. — И двамата заминаваме утре за Цюрих.

Тревър-Роупър отговорил, че бърза да се завърне в Британия. Искал да си довърши почивката в Шотландия. С кой номер полет ще пристигнат в Цюрих?

Дъглас-Хюм му казал да не се безпокои. Щели да пристигнат с частен самолет.

Месеци по-късно историкът, като премислял тези минали събития, преценил, че този е бил решителният момент в надвисващото бедствие:

Това, което трябваше да направя тогава, беше да се изчака получаването на копие, преди да дам решението си. Трябваше да кажа, че според мен дневниците са на пръв поглед истински. Не трябваше да бъда толкова възторжен по време на телефонния си разговор.

Ако бях отказал да се заангажирам с преценка и бях заел сдържана позиция, сигурен съм, че в този случай Мърдок щеше да настоява за отговор. Но аз нямаше да се поддам и да отстъпя. Както се оказа, изгубих инициативата. И не успях да си я възвърна.

Мърдок и Тревър-Роупър нямали взаимни симпатии. Австралийският магнат гледал на шефа на „Питърхаус“ като на типична английска восъчна фигура от вида, с който бил принуден да се съобразява, ако иска да притежава „Таймс“. По негово мнение Тревър-Роупър бил „много умен, но само наполовина“. Харолд Евънс описва как изглеждал историкът на заседанията на борда на вестниците „Таймс“:

„Седи, премрежил поглед зад очилата с лещи от планински кристал… и постоянно души въздуха за non sequiturs[5]. От своя страна Тревър-Роупър смятал Мърдок за ужасен простак.“

Когато през 1981 година милионерът купил „Таймс“ и „Сънди таймс“, бил задължен да подпише документ, че ще спазва добрия тон на вестниците. Тази мярка осигурила известна умерена въздържаност, но по онова време журналистите от двата вестника се надявали да сложат юзда на легендарното варварство на Мърдок. Според Евънс Тревър-Роупър се похвалил, че са хванали този левиатан[6] за носа. Но скоро открил, както и десетки други преди него, че левиатан не се обуздава толкова лесно.

[1] Член на бедуинско племе, обитавало Синайския полуостров, с което са воювали Мойсей, а по-късно Саул (Савел) и Давид. — Б.пр. ↑

[2] „Супа за благородник“ (фр.). — Б.пр. ↑

[3] Почтеност (лат.). — Б.пр. ↑

[4] Даденост (лат.). — Б.пр. ↑

[5] Необосновано заключение (лат.). — Б.пр. ↑

[6] Огромно морско чудовище, за което се говори в книгата на Йов, 40 глава — Б.пр. ↑

ДВАДЕСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

В петък вечерта екипът на „Щерн“ завел Тревър-Роупър на вечеря в един от най-скъпите цюрихски ресторанти. На другата сутрин той си заминал със самолет за Британия.

Тревър-Роупър напуснал Швейцария, а Мърдок пристигнал там. С частния реактивен самолет пристигнали още упоритият австралийски юрист и съветник по бизнеса Ричард Сиърби, сър Едуард Пикъринг и Чарлс Дъглас-Хюм. Джералд Лонг, бивш шеф на „Ройтер“ и вицепрезидент на „Нюс интърнашънъл“, също взел самолет от Париж, за да се присъедини към тях. Петер Викман ги посрещнал във фоайето на „Баур-о-лак“ и ги завел да обядват в една интимна столова.

На масата безупречно се долавял дух на трепетно очакване. Мърдок седял до старшия участник в преговорите от страна на „Щерн“ Ян Хензман. Викман седял до Дъглас-Хюм. Кох разговарял с Мейнард Паркър и Уилям Бройлс, които долетели от Ню Йорк, за да направят предложение от името на „Нюзуик“.

Мърдок изглеждал крайно възбуден. През пролетта на 1983 година неговата корпорация „Нюс интърнашънъл“ контролирала над тридесет вестника и списания, четирима книгоиздатели, три телевизионни компании и редица фирми, специализирали се в транспорта, енергията и свободното от работа време. Той управлявал своята империя по начин, не много различен от този на Хитлер по време на Третия райх. Теорията му за мениджмънта била дарвинистка. Подчинените му били оставяни свободно да ръководят отделните застави на компанията. Суровостта и непримиримостта се поощрявали, а бездействието и разтакаването — наказвани. От време на време Мърдок се появявал ненадейно, за да реши някакъв проблем или да използува някоя благоприятна възможност; след това изчезвал. Той бил в зависимост от становището на другия в момента: вдъхновяващ, приятелски настроен, безразличен или заплашителен. Не се уморил да проявява експанзия, да разширява границите на своята операция. Ричард Сиърби, най-близкият му съветник, обичал да отбелязва:

— Всъщност Рупърт е неспокоен, припрян човек.

Внезапното решение да купи дневниците на Хитлер бил идеален пример как действува Мърдок. Той обожавал американската политика за управление на икономиката — „Дъ Дийл“: определяне на подходящия момент за започване на сделката, планиране на стратегията, осигуряване на печалбата. Като пристигнал в Цюрих, той вече целял не само правата за Британия, предложени му първоначално от „Щерн“. Дневниците, разбира се, могли да се публикуват в „Таймс“ или „Сънди таймс“ (той щял по-късно да определи кой от двата вестника ще ги печата). Но те могли да излизат и в „Ню Йорк пост“, в „Бостон Хералд“ и „Ди Острейлиън“, както и на един от пазарите на пласмента на Новозеландската независима пресгрупа (в която той притежавал 22% от акциите ѝ). Напоследък Мърдок бил придобил и 42% акции в издателската компания „Колинс“: целял да купи и правата за издаване на книги по Хитлеровите дневници. Точно тази способност да разпределя стойността на покупките си върху многобройната си мрежа от дъщерни компании правела Мърдок застрашително могъщ на международната издателска арена. Сделката с дневниците на Хитлер била това, което той отдавна търсел: ще издаде изцяло книгата, ще я издаде на серии в три континента и — като се има предвид скорошното му съюзяване с Робърт Стигуд за производство на „Обединени Р&Р филми“ — могъл дори да направи филм, който да бъде показан по Канал 10 на Сиднейската телевизия, също притежаван от него. Дневниците на Хитлер обещавали да се превърнат в модел за международно интегриран пакет масмедии.

След обяда хората от „Щерн“ завели Мърдок и антуража му в банката. Като се настанили на масата в заседателната зала на партерния етаж на банката, Зорге прочел откъси от написан на машина ръкопис, Джералд Лонг превеждал симултанно, а през това време Мърдок прелиствал отгоре-отгоре шепа дневници и кимал дълбокомислено. Не се съмнявал ни най-малко, че Хитлер ще му помогне в продажбата на документите. Дневниците били сензационни. По едно време попитал германците дали са сигурни, че безопасността е достатъчно добра: според него не било изключено израелските тайни служби да се опитат да сложат ръка на материала.

Няколко часа по-късно, този път в апартамента на „Щерн“ в „Баур-о-лак“, Мърдок направил на Хензман предложение. Казал му, че има претенции за правата за издаване на книги и синдикатните права. Хензман отговорил, че не може да обсъжда сделка за издаване на книги — компания „Бертелзман“ настоявала „Бантам Букс“ да си запазят предимството първи да получат, ако желаят, тези права. Разочарован, Мърдок предложил първоначален анонс за серийни права за Америка, Британия и Британската общност. Хензман определил анонса като много нисък. Мърдок и екипът му се оттеглили на съвещание и за да проведат телефонни разговори. След малко се завърнали. „Нюс Интърнашънъл“, обявил Мърдок, бил готов да предложи 2,5 милиона щатски долара за американските права, плюс още 750 000 долара за серийно възпроизвеждане в Британия и Британската общност.

Три и четвърт милиона долара. Това било добро предложение. То щяло да покрие разходите на „Грунер и Яр“, при това да им остави серийните права за Европа и Азия, както и процент от продажбите на книгите. Хензман дал временното си съгласие. Казал, че Мърдок ще получи окончателния отговор в 5 часа следобед в понеделник. Двамата си стиснали ръце и екипът на „Нюс Интернашънъл“ се завърнал в Лондон.

През това време Бройлс и Паркър разглеждали томовете за „Нюзуик“. И те смятали дневниците за чудесно повествование. Сериализацията щяла да привлече десетки хиляди читатели и да даде на „Нюзуик“ така желаното превъзходство в безкрайната му борба за разпространение с „Тайм“: докато „Нюзуик“ продавал, грубо изчислено, 3,5 милиона броя всяка седмица в света, неговият съперник продавал почти 6 милиона бройки.

Дневниците на Хитлер допаднали повече на Бройлс. Родом от Тексас, бивш морски пехотинец, само тридесет и осем годишен, той бил назначен за редактор през миналия септември. Неговият избор за редактор бил изненадващ. Бил работил преди това в лъскави списания — „Тексас Мънтли“ и „Калифорния“. Нямал никакъв опит в прякото отразяване на новини. Като обявила назначението му в „Нюзуик“, Катрин Грейъм, собственица на списанието, заявила:

— Той ще внесе цяло ново измерение.

Бройлс действително го внесъл и колегите му не били доволни. Показал по-голям интерес към рубриките на специални теми, отколкото към новините. Модата, шоубизнесът и социалните тенденции били предпочитани от него. Когато „Тайм“ отразил избиването на стотици палестинци в Ливан, рекламираната на корицата на „Нюзуик“ сензация била смъртта на принцесата на Монако Грас. Редакторските стандарти на Бройлс били критикувани, но той се стремял да отбягва интригите. По негово мнение задачата му била с далекообхватна насоченост: не го интересувало издаването на списанието ден за ден. Както Хитлеровите дневници допадали на стила на Мърдок за управление на компанията му, така те допадали и на разбирането на Бройлс за издаването на „Нюзуик“.

Като се върнали от банката към осем часа вечерта, американците предложили на Хензман 500 000 долара за серийни права върху дневниците. Хензман, имайки предвид предложението на Мърдок за 3,25 милиона долара, решил, че сумата, предлагана от американците, е „напълно неприемлива“. „Нюзуик“ удвоил предложението на 1 милион долара. Хензман им казал, че иска 3 милиона долара за американските права. Нямало да се съгласи на по-малка сума. Бройлс и Паркър заявили, че трябва да се завърнат в Ню Йорк. Щели да му телефонират в понеделник с отговора.

Вилфрид Зорге проследил в банката как един пазач занесъл дневниците от залата, където се водили преговорите, в трезора. Зорге проверил дали са правилно подредени при прибирането им, заключил депозитния сейф и взел такси за летището. Успял да хване последния полет за дома. Същата нощ щял да отпразнува в Хамбург с гости четиридесетия си рожден ден и нямал намерение да провали собственото си тържество.

Телефонът в дома на Герхард Вайнберг в Чапъл Хил, Северна Каролина, иззвънял. Обаждал му се Мейнард Паркър.

Вайнберг бил петдесет и пет годишен, спретнат мъж с очила, взискателен по отношение на личните си и професионални навици. По произход бил немски евреин. Бил на дванадесет години, когато семейството му избягало от Третия райх, и сега той говорел със силен нюйоркски акцент, което прикривало напълно немския му произход. Името му не било широко известно като това на Тревър-Роупър, но сред професионалните историци той бил уважаван като акуратен учен. През 1952 година оказал помощ при съставянето на Указател за пленените немски документи, издание на въоръжените сили на САЩ. Бил автор на двутомна студия за предвоенната външна политика на Хитлер, по която работил повече от десет години. Не обичал да го пришпорват и журналистите не му допадали — с тяхната небрежност, с тяхната непоносимост, с манията им, че всеки е готов да зареже всичко „и подхване техния напев“.

Първата реакция на Вайнберг, като научил за предполагаемото откриване на Хитлеровите дневници, била същата като на Тревър-Роупър: той смятал, че находката е неправдоподобна, но и не желаел да отхвърля идеята без предварителна подготовка. Вярно било, че никой от подчинените на Хитлер не споменавал в мемоарите си за такива дневници. Освен това било добре известно, че Хитлер е изпитвал силна антипатия към писането на ръка. (Вайнберг знаел това добре, защото сам имал удоволствието да попадне на малка историческа сензация през 50-те години, когато открил завещанието на фюрера от 1938 година — най-дългият пасаж, писан на ръка от Хитлер, който бил известен дотогава; след като написал черновата на завещанието си, Хитлер казал на приближените си, че задачата е изисквала много специално усилие от негова страна, тъй като от години е имал навика да пише направо на машината или да диктува това, което има да каже.) Все пак Вайнберг — професионално предпазлив — се съобразил с факта, че „твърде много неща изникват ненадейно, без да сме допускали, че съществуват“; ако текстовете в тях са доста кратки, откриването на такъв дневник може да се окаже не толкова абсурдно.

Това, че Мърдок вече бил изпратил свой експерт в Цюрих, още повече засилвало напрежението за „Нюзуик“. Паркър казал, че иска Вайнберг да отлети за Швейцария и разгледа дневниците. След колко време могъл да замине? Вайнберг отговорил, че се готви да бъде за три месеца през лятото в Бонския университет като гостуващ професор. Щял да отпътува за Германия със самолет на 22 април. Какво значение ще има, ако вместо сега, разгледа дневниците тогава? Не става, казал Паркър: той искал Вайнберг в Цюрих през следващата седмица. Историкът протестирал, че има занятия в местния университет в понеделник, сряда и петък. „Отменете ги“ — казал Паркър. Вайнберг отказал. Погледнал в календар-бележника си.

— Бих могъл да замина след последното си занятие в понеделник — казал той, — ако ми гарантирате, че ще ме вземете обратно навреме за следващите ми занятия в сряда. Говорете с вашия отдел „Пътувания“.

В понеделник, 11 април, сутринта Зорге бил отново в Цюрих. Чувствувал се изтощен, защото през последните два дни бил успял да поспи едва четири часа общо. В банката той срещнал телевизионната звезда Барбара Дикман, Хайдеман и екипа за филма на „Щерн“, пристигнал да заснеме първите кадри от документалния филм; присъствието на Зорге било необходимо, защото той единствен имал ключ от депозитния сейф в банката.

Включили светлините пред трезора, камерата започнала да се върти и Хайдеман самоуверено пристъпил в кадъра. Закрачил сковано към депозитния сейф, отворил го, измъкнал един от дневниците и започнал да го чете.

В средата на следобеда заснемането приключило и този ден на два-три пъти Хайдеман се възползувал да се измъкне, за да свърши някаква загадъчна „работа“ в Цюрих. Барбара го попитала каква е тази работа. Хайдеман отговорил, че се опитва да получи достъп до дома на Мартин Борман, който живеел наблизо.

А през това време в Хамбург, Лондон и Ню Йорк преговорите за покупката на дневниците продължавали.

За „Нюзуик“ било ясно, че за да участвуват в играта, трябва да бъдат равнопоставени на предложението на „Нюс Интърнашънъл“. В понеделник в главната квартира на „Грунер и Яр“ на Хензман позвънили от Съединените щати и му съобщили, че сега списанието е готово да даде три милиона долара за серийните права за Америка. Единственото условие, което поставяло списание „Нюзуик“, било дневниците да са достоверни. Бройлс и Паркър изявили желание да се завърнат в Цюрих на следния ден и покажат томовете на своя експерт Герхард Вайнберг. Хензман се съгласил. Това създало съблазнителна възможност за „Грунер и Яр“ да повишават цената, като противопоставят „Нюзуик“ на „Нюс Интърнашънъл“ и обратно — такава била играта.

В Лондон Рупърт Мърдок започнал да се съмнява, че се върши нещо зад гърба му. Цял ден се мъчил да се свърже по телефона с Хензман, но напразно. Най-сетне късно следобед немецът сам му позвънил.

Сделката приключила, съобщил Хензман. „Нюзуик“ направил много приемливо предложение за американските права. Мърдок все още можел да получи серийните права върху дневниците за Британия и Британската общност срещу 750 000 щатски долара, но ако иска да получи целия пакет и правата за САЩ, трябвало да плати 3,75 милиона долара — с 500 000 повече от първоначално предложената сума в събота в Цюрих.

Мърдок бил бесен. Той смятал, че ръкостискането е гаранция за предварителната уговорка. Отприщил поток хули и обиди по телефона, които разтрепераният Хензман описал по-късно като „ужасни“.

Вилфрид Зорге се намирал на цюрихското летище, за да вземе вечерния самолет за Хамбург, когато бил извикан на информацията. Търсел го по телефона Хензман.

— Не бива да се връщате — казал той. — Искам да останете там. „Нюзуик“ пристига утре, за да разгледа дневниците — заключил заместник-мениджърът.

Зорге поел унило за „Баур-о-лак“.

От другата страна на Атлантика последното занятие на Герхард Вайнберг в Университета на Северна Каролина — двучасов семинар върху нацистка Германия — наближавало своя край. В 4.15 часа следобед Вайнберг освободил студентите, изминал двадесет мили с кола до местното летище Роли-Дърам и взел полет до Ню Йорк. На летище Ла Гуардия го чакала лимузина, която да го превози бързо през тежкия вечерен трафик до междуконтиненталния терминал на летище „Джон Ф. Кенеди“. Мейнард Паркър и Уилям Бройлс били вече там и го очаквали. Половин час по-късно те се качили на самолет на „Суисеър“ за нощен полет до Цюрих.

Като заели местата си в първокласния салон на самолета, хората от „Нюзуик“ връчили на Вайнберг докладите на тримата експерти-графолози. Той ги прочел внимателно.

— Изглеждат добри — казал той, когато завършил четенето. — Щом тези хора твърдят, че почеркът е достоверен, това е чудесно за мен.

Само едно нещо го озадачило: никъде в докладите не се споменавало за дневници. Вайнберг споделил с Бройлс и Паркър, че преди да купят всички томове, трябва да проверят някой от тях. Насочил вниманието им и към въпроса за авторските права.

— Ще ги откупим от „Щерн“ — отвърнал Паркър.

Вайнберг поклатил глава, че не е съгласен.

— Мистър Паркър, това не е толкова лесно, колкото си представяте.

По време на работата си върху оригинални документи Вайнберг придобил известна представа за сложностите на западногерманския закон за авторското право. Доколкото могъл да схване, литературните права за непубликуваните документи не могли да бъдат иззети. Въпреки че властите на провинция Бавария изявили претенциите си върху правата на „Майн Кампф“, те нямали никакво юридическо право върху личните дневници на Хитлер.

— Ще ви кажа какво ще стане — предупредил ги Вайнберг. — Наследниците на Хитлер ще изчакат момента, когато отпечатате милиони екземпляри… и тогава ще ви съдят.

Вайнберг, Бройлс и Паркър се приземили в Цюрих малко след 9 часа във вторник сутринта и отишли право в „Ханделзбанк“. Нямали време за губене: противното настояване на професора да се върне навреме в Северна Каролина, за да поеме следващите си занятия, принудило „Нюзуик“ да му резервира билет за полет в 3 часа следобед за Ню Йорк от Амстердам. В банката били посрещнати от Зорге и Хайдеман, които прекарали нощта в Цюрих след снимането на филма предишния ден. Запознанството било дружелюбно. Хайдеман допаднал на Вайнберт като очарователен човек, изпълнен с желание да бъде полезен.

Деловата работа започнала. Хайдеман прочел на глас откъси от дневниците за 1940 и 1945 година. После Зорге поканил американците да си изберат които искат томове от купчината пред тях.

В Цюрих Вайнберг разполагал само с екземпляр от дневника на Хитлеровия камериер Хайнц Линге, който обхващал втората половина на 1943 година. Всекидневните бележки на Линге за дейността на Хитлер били достъпни за проучване в Националния архив на Вашингтон, но не били публикувани: ако дневниците на „Щерн“ се окажели примитивни фалшификати, противоречията със записаното от Линге бързо щели да проличат. За нещастие текстовете в дневника на „Щерн“, които се отнасяли за последните три месеца на 1943 година, били така бегли, че Вайнберг не бил в състояние да направи задоволително сравнение. Тогава поискал да види томовете, в които се говори за Сталинградската битка. И те не били от полза. Нямало нито един машинописен препис на разположение, а почеркът бил толкова нечетлив, че Вайнберг не можел да го разгадае. Издърпал наслука още няколко тома. Никой от тях не му се сторил фалшив. Забелязал, че липсва една страница от тома, посветен на случилото се с Хес, но едно твърдение, освидетелствувано от нотариус, посочвало, че страницата е била изпратена за анализ. Вайнберг прегледал и текста за Мюнхенската конференция през 1938 година и открил една неочаквано ласкава оценка на Хитлер за британския министър-председател Невил Чембърлейн:

Той насмалко да ме подведе. Този ласкателен англичанин…

Щях да наложа съвсем различни условия на Мусолини и Даладие (френския министър-председател), но не успях да го постигна при тази хитра лисица Чембърлейн.

Текстът впечатлил Вайнберг, който кимнал дълбокомислено, като го прочел.

— Това съвпада със собствените ми теории — обявил той.

Посред прегледа пристигнал трети журналист от „Нюзуик“. Той бил Милан Кубик, шеф на бюрото на списанието в Ерусалим, извикан тук от американците, за да провери как стоят нещата от гледна точка на евреите. Бройлс и Паркър го представили и обяснили присъствието му с това, че списанието очаква „огромен интерес“ към дневниците на Хитлер в Израел. На тази среща редакторите от „Нюзуик“ проверявали материала за информация, която би допаднала на техните читатели в Америка. В един момент Паркър поискал да види как е отразена битката за Бюлж през зимата на 1944 година, но Хайдеман му казал, че за нея се говори в една от четирите книги, които още не са доставени от Източна Германия.

През това време две неща привлекли вниманието на Вайнберг, който внимателно следял текста на дневниците. Едното от тях било, че почти всяка страница носела подписа на Хитлер.

„Никой човек със здрав разум — решил той — не би рискувал да подправя стотици подписи; това ми се стори силен аргумент в полза на тяхната достоверност.“

Освен това посочил на Бройлс и Паркър, че повечето дневници започвали с ръкописна бележка, в която се твърди, че ако нещо се случи с него, Хитлер желае книгите да бъдат предадени на сестра му Паула.

— Това ще създаде по-нататъшни проблеми с авторското право — казал Вайнберг — особено ако възникнат родственици на Хитлер, които решат да поведат спор, че дневниците всъщност са тяхна собственост. „При тези думи Зорге и Хайдеман, вече наясно с проблемите на авторското право, се спогледали смутено: това не им било идвало на ума, казали те.“

Вайнберг поискал да знае и друго: защо нито един немски учен не е видял този материал. Зорге отговорил, че се боят от изтичане на информация. И попитал кого би им препоръчал Вайнберг. Вайнберг казал, че има предвид един много подходящ историк — Еберхард Йекел от Щутгарт. Чували ли са за него? Хората от „Щерн“ отговорили положително.

„Тогава разбрах — спомня си Вайнберг, — че те не са пожелали да прибегнат до услугите на Йекел.“

В 2 часа следобед срокът, който Вайнберг сам си наложил, бил към своя край и групата от „Нюзуик“ трябвало да си тръгва. За да чуят оценката на Вайнберг, Бройлс, Паркър и Кубик трябвало да отлетят с него за Амстердам. Историкът признал, че е „смаян“ от това, което е видял. Не можел да намери недостатък в дневниците. Затова клонял към мнението, че те са автентични.

Точно това искал да чуе екипът на „Нюзуик“. На амстердамското летище Вайнберг взел самолет за Ню Йорк. А тримата журналисти от „Нюзуик“ се върнали оттам в Хамбург, за да сключат сделката.

Кореспондентското бюро на „Щерн“ в Лондон се помещавало в дома на Петер Викман на „Хай Барнет“, отдалечен на много мили от града, в най-северните покрайнини на столицата. Във вторник сутринта, когато групата от „Нюзуик“ прелиствала дневниците в Цюрих, телексът на Викман неочаквано се пробудил за живот и започнал да трака, предавайки спешно съобщение от главната квартира на „Грунер и Яр“. Това било договор, който изисквал съгласието на Рупърт Мърдок, в който му предлагали да получи правата върху Хитлеровите дневници за Британия и Британската общност срещу 750 000 щатски долара. Той съдържал клауза за 25% неустойка, ако „Нюс Интернашънъл“ не изпълни задълженията си по сделката.

В съгласие с указанията на Хензман Викман предал договора лично на Мърдок в кабинета му в „Таймс“ — редакцията на вестника се намирала на „Грейс ин Роуд“. Мърдок го разгледал набързо и връчил на Викман своя вариант — дълъг цели двадесет страници, изготвен от неговите юристи, където се повтаряли условията, по които според него било постигнато съгласие в събота в Швейцария.

Викман поел обратно за „Хай Барнет“ и започнал да пуска страница по страница в телекопирната машина, предавайки контрапредложението на Мърдок до Хамбург.

На другия ден, сряда, 13 април, Хайдеман и Барбара Дикман продължили работата си по телевизионния филм на „Щерн“, като потеглили за Хершинг, край Мюнхен, за интервю с Ханс Баур.

Семейството на Баур не обичало масмедиите дори когато идвали като Хайдеман с приятелски намерения и без желание за критика. Осемдесет и пет годишният бивш нацист закуцукал към тях с дървения си крак и се втренчил в камерата с неприкрита враждебност. После дошъл един бивш мюнхенски полицай, „крайно възбуден“ по думите на Дикман, и обяснил, че бил извикан от Баур да защити семейството му. Той посъветвал фрау Баур да обиколи къщата, да свали снимките на мъжа ѝ с Хитлер и да прибере на сигурно място разните нацистки сувенири. После Хайдеман, семейство Баур и бившият полицай изчезнали в друга стая, а Дикман и екипът зачакали да научат дали ще им разрешат да снимат.

След двадесет минути групата се появила. Според Баур Хайдеман му показал един от дневниците си: „черна книга с червен шнур и червен печат…“

„Имах чувството, че това е почеркът на Хитлер“ — казал той.

Пуснали в ход камерата и Баур описал катастрофата със самолета и силно разстроения Хитлер при новината за това.

Когато интервюто завършило, атмосферата се разведрила. Пенсионираният полицай, родом от Люксембург, се оказал колекционер на нацистки реликви. Той казал на Хайдеман в присъствието на Дикман, че „неговият приятелски кръг се състои почти изключително от изтъкнати бивши нацисти“. Предложил на присъствуващите „да създадат агенция за Хитлерови реликви в Мюнхен“. Хайдеман му казал за Кървавия флаг и предложил да му го продаде. Когато дошло време да се сбогуват, двамата мъже се уговорили някой ден да вечерят заедно.

Като слушала този разговор, Барбара Дикман още повече се убедила що за човек е Хайдеман. Той бил „неспособен да се разграничи професионално от събитията през нацистката ера“. Макар че го познавала само от десетина дни, тя вече била прекарала много часове с него по време на пътуванията от едно на друго място. А да си затворен в кола с Хайдеман, не било приятно преживяване.

— Бях принудена да слушам какво ми бъбри непрестанно — споделя тя. — Той ми говореше безспир за приятеля си „Мартин“. Разказа ми невероятни истории за живота на „Мартин“ след разгрома на Третия райх. Спомена, че „Мартин“ бил в Швейцария, където го следяла израелската тайна служба.

Хайдеман изтъкнал и това, че притежава оригинален материал на Хитлер, който съдържал „десетте тези“ на Хитлеровото „Окончателно решение“.

Хайдеман казал на Дикман по време на филмирането в понеделник в Цюрих, че се опитва да си уреди среща с Борман. Сетне ѝ показал комплекта полароидни снимки и ѝ доверил, че смята да се срещне с него на 20 април, рождения ден на Хитлер, когато ще получи от Борман важни документи. (Мартин впоследствие анулирал срещата). Показал ѝ сбирката си от реликви: „няколко витринки, зад които се виждали каски, униформи, кафява риза, чифт панталони, един повреден ръчен часовник, оръжия, рисунки, които според него били произведения на Хитлер, знаме със свастика, партийна книжка на Хитлер, неговия паспорт и най-различни други неща“.

Дикман била слисана от поведението на Хайдеман. Той бил „еуфоричен“ поради достъпа си до видни нацисти и роб на „болни фантазии“. Отношенията им ставали „нарастващо хладни“. Когато телевизионният екип се завърнал в Хамбург, тя била дотолкова обезпокоена, че потърсила Петер Кох и му разказала какво замисля неговият репортер. Кох я успокоил: Хайдеман винаги е бил дълбоко погълнат от това, което изследва — то е част от метода му за придобиване на достъп до среди, в които обикновено е невъзможно да се проникне. Кох я уверил, че Хайдеман „не е нацист и че след като завърши своите изследвания, ще стане отново нормален“.

Когато Хайдеман и Дикман напуснали дома на Ханс Баур в Хершинг, проектодоговорът на Рупърт Мърдок пристигнал на бюрото на Ян Хензман в Хамбург. Главният осъществител на преговорите за „Щерн“ го окачествил като „напълно неприемлив“. „Нюс Интърнашънъл“ отказвал да повиши цената на предложението си срещу анонса на „Нюзуик“. Хензман решил да подпише договор с американците.

Бройлс, Паркър и Кубик, които пристигнали в Хамбург предишната нощ, били уведомени, че предложението им за 3 милиона щатски долара за получаването на серийните права за Америка е прието. Представителите на „Нюзуик“ били заведени в специалния комплекс офиси, предназначени за екипа за дневниците. В знак на добронамереност Петер Кох бил упълномощен да им разкаже историята за откриването на находката според описанието на Волф Тиме заедно с още необработения текст за първите четири откъса, които ще бъдат публикувани в серията на „Щерн“.

В този момент било узнато от близкия хотел „Четирите сезона“, че двамата емисари на Рупърт Мърдок — Ричард Сиърби и Джералд Лонг — са пристигнали, за да разискват по предложението на „Нюс Интърнашънъл“. Те искали веднага да дойдат в сградата на „Щерн“.

Изправен пред тази неловка ситуация, Хензман изпратил Вилфрид Зорге в „Четирите сезона“. Той трябвало да им съобщи да си заминат обратно — сделката с Мърдок отпадала.

Зорге предал каквото му наредили.

Често му се случвало да вижда участници в преговори да се гневят, но никога досега не бил наблюдавал реакция като тази на хората на Мърдок. В нормално състояние Сиърби изглеждал спокоен и изискан; Лонг — със смръщени вежди и свадлив, изглеждал дори в най-ведрите мигове на настроението си като човек, който може да бъде доволен единствено от викторианската съдебна санкция за изваждане от жилище и имот, с предпочитание на случаите, когато се касае за вдовици, сираци и къщурка, обвързана с ограничения за унаследяване. Когато Зорге им казал, че дневниците са продадени на „Нюзуик“, и двамата избухнали в гняв, спомня си той, като хора, които са само на косъм от прибягване до физическа саморазправа. Но въпреки заплахите и обвиненията в непочтеност Зорге отказал да отстъпи.

По-късно същата вечер, след като се успокоил, Сиърби позвънил на Зорге вкъщи да го попита какво, по дяволите, става. Самият Зорге бил започнал да се съмнява в начина, по който Хензман води преговорите, но в разговора със Сиърби останал верен на шефа си.

„Хората на Мърдок — спомня си той — си заминаха с празни ръце.“

В Лондон Петер Викман получил ново спешно съобщение от Хамбург. Във връзка с пускането на дневниците от „Щерн“ искал да използува три цитата от Тревър-Роупър. В тези цитати, първо, трябвало да се твърди, че откриването на дневниците „е най-същественото историческо събитие през последните десет години“; второ, че „това е сензация, която може да се мери с аферата Уотъргейт“; и трето, че „ще се наложи поне отчасти да се внесат промени в историята на Третия райх“. Трите изисквания били формулирани от Петер Кох, но той уведомявал Викман да пита Тревър-Роупър дали ще позволи да бъдат приписани на него.

За Викман това било последното от няколкото странни искания, предявени от Хамбург. Манията на „Щерн“ за секретност налагала той да се обажда за всяко нещо, свързано с дневниците, от телефонна будка, за да не би Шести отдел на военното разузнаване да запише със скрит микрофон неговия разговор от дома му. До гуша му дошло да снове между Хензман и Мърдок. Затова с известно притеснение позвънил на Тревър-Роупър и му предал молбата на Кох.

Тревър-Роупър не проявил ентусиазъм.

„Не ми хареса нито един от предлаганите цитати — спомня си той — и казах това на Викман.“

Въпреки всичко, макар с неохота, той приел да бъде поставено името му под твърдението, че дневниците представляват най-същественото историческо откритие на десетилетието и сензация, която е равностойна на „Уотъргейт“. Отхвърлил третия цитат, където се говорело, че се налагат промени в историята на Третия райх — трябвало преди това да се запознае с обещаната разшифровка на дневниците.

Викман предал по телекса отговора на Тревър-Роупър в Германия.

На сутринта на 14 април, четвъртък, Герд Шулте-Хилен се завърнал в Хамбург от пътешествието си в Съединените щати. Едва пристъпил прага на дома си, и чул телефонът да звъни.

Обаждал се Рупърт Мърдок.

Това показва колко е упорит Мърдок като бизнесмен, а също и твърдото му решение да си осигури дневниците на Хитлер; дори след като Лонг и Сиърби били отпратени обратно с празни ръце, той продължил да вярва, че може да спаси сделката с „Грунер и Яр“. Изрекъл на Шулте-Хилен пламенна тирада срещу поведението на Ян Хензман. Оплакал се, че е бил подложен на двойна игра, че са оскърбили представителите му. Какво смятали да предприемат в случая хората на „Щерн“?

Шулте-Хилен поднесъл извиненията си. Казал, че току-що се е завърнал от чужбина.

Мърдок поискал да знае дали преговорите може да се възобновят. Казал, че сега бил готов да заплати 3,75 милиона щатски долара за световните права върху изданията на английски — толкова, колкото било и последното предложение на „Нюзуик“.

Шулте-Хилен направил първата от няколкото свои крайно скъпоструващи грешки. Записал предложението на Мърдок и незабавно го поканил да присъствува на нови преговори на следния ден в Хамбург. След това отишъл с колата си до „Грунер и Яр“ и като отхвърлил възраженията на Хензман, му наредил да отправи такава покана и на „Нюзуик“.

Бройлс и Паркър направили в шест дни две пътувания до Европа и обратно. Те си мислели, че е било постигнато съгласие с тях. Когато Хензман им се обадил в Ню Йорк, за да им каже, че сделката се анулира и че трябва да дойдат за трети път в Европа, те буйно реагирали.

„Никак не бяха доволни“ — признава Зорге.

Но ако „Нюзуик“ желаел да притежава дневниците, той нямал избор. И уверил, че ще присъствува.

На неколкостотин ярда[1] оттам, в офисите, заети от екипа за дневниците, Томас Валде най-сетне бил готов да изпрати образец от дневниците за съдебен анализ. В присъствието на хамбургски нотариус били изрязани от две от книгите празни страници — едната от тома за Хес, а другата от тома за 1933 година — заедно с още една от Хитлеровите документи, придружаващи дневниците — черновата на телеграмата до Мусолини. Те били запечатани и предадени на секретарката на Валде Ханелоре Шустерман, за да ги впише за изпращане до Бундесархива в Кобленц.

„Задачата е спешна — писал Валде с придружително писмо до д-р Хенке — и трябва да се даде особено предимство на двете празни страници. Хиляди благодарности и всичко най-добро.“

Хенке, който все още не подозирал нищо за съществуването на дневниците, препратил материала на съдебния химик Арнолд Ренц, който живеел на няколко мили от Кобленц. Ренц се задължил да обяви резултата от изследването си през следващата седмица.

Малко преди пладне в петък, 15 април, представителите на „Нюзуик“ и „Нюс Интернашънъл“ пристигнали в главната квартира на „Грунер и Яр“. И ненадейно скандализирали германците. Двете организации, които според очакванията на Шулте-Хилен щели да наддават една срещу друга, като вдигат цената все по-високо, пристигнали сплотени. Начело на делегацията на „Нюз Интернашънъл“ бил Рупърт Мърдок; Марк Едмистън, президент на „Нюзуик Инкорпорейтед“, оглавявал американците. Отегчени от нечистата, съвсем аматьорска тактика на „Щерн“, двамата предводители решили да обединят силите си. Щели да си поделят разходите и самите дневници. Подробностите щели тепърва да се уточняват, но като се имало предвид, че предполагаемият брой на публикуваните откъси ще бъде 28, Хитлеровият материал бил достатъчен за разпространение в масов тираж. Откъсите, които могат да събудят интерес сред американците, ще минат в „Нюзуик“, а другите — с отзвук за Британия — ще минат към Мърдок. Останалите ще бъдат разпределени между тях на по-късна дата. Засега от първа необходимост било да се ликвидира с несигурността и да се постигне окончателно споразумение. Като наблюдавал предполагаемите съперници, които се допитват взаимно, Зорге бил дълбоко разочарован. Те могли да наложат желаната от тях цена. Вече нямало никакъв шанс „Щерн“ да получи 3,75 милиона долара, които му били предложени до миналия ден.

Преговорите се провели на голямата заседателна маса в кабинета на мениджъра, с внушителния си изглед отвисоко към Елба. Шулте-Хилен, Мърдок и Едмистън говорили най-много, като от време на време се обръщали към съветниците си за изясняване на конкретни пунктове. Броят на присъствуващите варирал между десет и двадесет души — юристи, журналисти, счетоводители и ръководители, прилично облечени в костюми със и без жилетки и с чанти, пълни с цифри за тираж и разпространение, с паметни бележки, с балансови извлечения и правни съображения. В течение на единадесет часа те се пазарили за едновременните дати за пускане на пазара и за стандартните откъси, сякаш „Щерн“ не им предлагал нищо по-необикновено от право на привилегия за нов вид бърза храна.

Двата най-големи източника на спорове възникнали по отношение на реда, в който дневниците трябва да се публикуват на серии, и по графика за публикуването им. Едмистън твърдял, че американската общественост не дава пет пари за Рудолф Хес и мирната му мисия в Британия. Тя искала да знае за избиването на евреите. Що се отнасяло до „Нюзуик“, цялата серия трябвало да започне с изтреблението им. Шулте-Хилен отхвърлил това. Много от дневниците не били още транскрибирани. Единственият раздел, който бил добре проучен, бил този, посветен на Хес. Ако публикуването наистина ще започне след по-малко от месец, твърде късно е да се внасят промени. За да увеличи максимално приходите си, списание „Щерн“ искало да разнищи дневниците за колкото може по-дълго време: единственият начин за това било книгите да се издават в хронологичен ред. Тук Едмистън отново възразил. Един от членовете на американската делегация споделя по-късно:

— Най-много ни безпокоеше опасението, че „Щерн“ ще разточи материали в почти трийсет откъса. Ако се касае за 100 000 думи, това е друго нещо, но те са само 50 000. Смятах, че те се опитват да нарежат салама прекалено тънко.

От време на време, след неколкочасови дискусии събранието започвало да клони към компромис. Не би ли могло дневниците да бъдат групирани за издаване под различни теми: „Хитлер и евреите“, „Хитлер и жените“, „Сталинград“ и така нататък.

След вечеря конференцията минала на въпроса за авторското право. Това била най-главоболната област за „Щерн“ и компанията заложила надеждите си на трима юристи, които да се опитат да се справят успешно със задачата. Шулте-Хилен и колегите му ясно съзнавали факта, че ако някой си позволи да пиратствува с дневниците, ще се окаже невъзможно да го възпрат. И наистина реши ли съперническа организация да се добере по някакъв начин до потомък на Хитлер, тя ще може веднага да осъди „Грунер и Яр“ за възвръщане на дневниците. За щастие списание „Щерн“ могло да се уповава поне на договора между Хайдеман и Бундесархива — това по мнение на представителите на „Щерн“ щяло да бъде достатъчно за осуетяване на евентуални пробиви с авторското право.

Едмистън и Мърдок приели да задължат юристите си да проверят на другия ден сутринта как стои тази страна от договора.

В 10.30 часа вечерта главният и най-важен въпрос, който стоял за разрешение, бил въпросът за парите. Шулте-Хилен предложил заседанието да се отложи за следния ден. Делегациите на „Нюс Интърнашънъл“ и „Нюзуик“ поклатили глави, че не са съгласни. Било важно този въпрос най-сетне да се уреди още същата вечер. Шулте-Хилен отново предложил отлагане. Едмистън се изказал саркастично по този повод.

— Да не би Шулте-Хилен — запитал той — да възнамерява да определи цената на своя глава?

Всички неспокойно се разшавали около масата.

— Много добре — казал Шулте-Хилен. — Колко ще предложите вие?

Учудващо защо Мърдок и Едмистън не били замислили да се възползуват от съюза си, за да намалят цената. Те били убедени, че дневниците лесно ще донесат достатъчно допълнителни приходи, които да компенсират разходите.

— Първоначалното предложение остава в сила — обявил Едмистън. — Поддържаме го и сега: 3 милиона и 750 хиляди щатски долара.

За Зорге, който очаквал най-лошото, това било огромно облекчение. Затова той се сепнал, когато чул отговора на Шулте-Хилен:

— Смятаме, че това вече не е достатъчно. Искаме четири милиона и двеста и петдесет хиляди долара.

Настъпила моментна пауза, а след нея — взрив на негодувание. И Едмистън, и Мърдок заявили, че никога не са виждали такава проява на некоректност по време на преговори. Те станали от местата си, а след тях, като след двама принцове, техните придворни свити от юристи, журналисти, счетоводители и ръководители последвали примера им. Прибрали си саката от столовете, загасили цигарите, натъпкали книжата в чантите и като показали недвусмислено презрението си, американците, британците и австралийците се източили от кабинета, без да изрекат и дума.

Екипът на „Щерн“ останал сам.

Хензман се бил измъкнал още преди това. В кабинета присъствували единствено Щулте-Хилен, Зорге и тримата юристи. Под тях осемте етажа служебни помещения и коридори тънели в мрак и пустеели. Шулте-Хилен започнал да рови из документите пред себе си. Намекнал, че хората му трябва да се подготвят за преговорите на идущия ден. Останалите четирима го изгледали с недоумение. На всички тях им било ясно, че няма да има повече никакви преговори. След седмица напрегнати дебати на преговорите „сделката“, както я нарекъл по-късно „Щерн Репорт“, която „допреди малко изглеждала толкова сигурна при цена 3,75 милиона щатски долара, се спукала като мехур“.

[1] Ярдът е равен на 91,44 см. — Б.пр. ↑

ДВАДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

Рано на другата сутрин Шулте-Хилен и Зорге решили да опитат да позвънят по телефона на Мърдок и Едмистън в хотелските им апартаменти. Опитът, както се опасявал Зорге, излязъл несполучлив. Едмистън казал, че вече не го интересуват дневниците: „Грунер и Яр“ да смятат, че все едно го няма в Хамбург. Мърдок отказал дори да дойде на телефона. Няколко часа по-късно екипите на „Нюзуик“ и „Нюс Интърнашънъл“ отлетели за Америка.

Това било решаваща, повратна точка в развитието на събитията във връзка с дневниците. Списание „Щерн“ изпуснало от ръцете си инициативата. От самоуверени търговци неговите представители само за една нощ се превърнали в отчаяни молители. В същата лига нямало други могъщи клиенти като Мърдок и „Нюзуик“, към които да се обърнат. Интересът на „Тайм“ бил винаги далеч по-умерен. „Ню Йорк таймс“ отказал да купи историята за Хес само шест часа, след като тя му била предложена. „Асошиейтед Нюспейпърс“ предложили едва 50 000 лири за „План 3“ и при това поставили условие, че искат най-сигурни гаранции за достоверност. Но още по-тревожна за хората на „Щерн“ била опасността, че „Нюзуик“ и групата на вестниците „Таймс“ могли да обменят помежду си огромното количество информация, получена за дневниците. Всяка организация била получила възможността да изпрати експерт, който да прочете материала; журналистите от двете групи били получили прочетените пред тях откъси; а „Нюзуик“ фактически получил пълния разказ за находката и първите четири откъса от серията на „Щерн“.

Немците най-много се бояли при мисълта какво би сторил „Нюзуик“ със своя световен тираж, възлизащ на повече от три милиона екземпляра. Какво им пречело на Бройлс и Паркър да разгласят новината за съществуването на дневниците и да пуснат пиратски откъси. Те могат да пуснат такива откъси по вестникарските павилиони към вторник, 26 април — след по-малко от десет дни.

През уикенда било свикано извънредно съвещание на редакторите на „Щерн“, както и на ръководството. Анализът на ситуацията ги довел до заключение, че имат само една възможност. Следващият им брой щял да излезе в четвъртък, 21 април — нямало начин да бъдат готови с пускането на дневниците за тогава. Следващият седмичен брой, от 28 април, ще излезе твърде късно, за да може да изпревари „Нюзуик“. Следователно трябвало да се промени датата за публикуване. Понеделник, 25 април — ето максималното количество време, което все още ще им даде възможност да изпреварят американците. Освен това било решено Шулте-Хилен и Петер Кох да отлетят за Ню Йорк и се опитат да скърпят нещо като договор.

На 17 април, неделя, Хю Тревър-Роупър поел от Шотландия на юг за Кембридж, готов за започване на летния семестър на университета. В понеделник му се обадил по телефона в жилището му към „Питърхаус“ Колин Уеб от „Таймс“, който му съобщил за провала на преговорите.

Новината изумила Тревър-Роупър. Телевизионният екип на „Щерн“ му бил предложил да даде интервю за техния документален филм. Той се съгласил. Предложили му да го посетят в Кембридж, но ученият настоял той да отиде в Хамбург със самолет: искал да се срещне там с този „репортер-звезда“ Хайдеман и да види какво друго притежава журналистът в колекцията си. Възнамерявал да замине на следващия ден. Как да постъпи сега?

Уеб му казал, че „Таймс“ не се отказва от това негово посещение в Германия. Мърдок, който бил понастоящем в Ню Йорк, бил доволен, че скоро ще бъде в състояние да купи дневниците — при условия, които ще диктува сам; германците нямало как да му попречат.

Шулте-Хилен и Кох пристигнали в Ню Йорк в понеделник вечерта. Те започнали да звънят по телефона из целия град, опитвайки се да говорят с „Нюзуик“ и Мърдок. Никой не отговорил на тяхното звънене. В Цюрих дневниците били извадени от „Ханделзбанк“ и заключени в сейф на „Швайцер Банкгезелшафт“, където сигурността била по-голяма. След като Мърдок ги предупредил за израелската тайна служба, германците решили да не рискуват повече.

Във вторник се състояло заседание на старшите редактори и шефовете на отдели в „Щерн“ за обсъждане на специалното издание за Хитлер. То щяло да бъде най-голямото в историята на списанието: 356 страници с приложение от 48 страници, посветено на дневниците — половината цветно, половината черно-бяло. Тиражът щял да бъде увеличен на 2,3 милиона бройки. Очакваното повишение на пласмента щяло да покрие допълнителните производствени разходи, изчислени на 720 000 марки. Срещата била секретна. Поканена била само тази част от персонала, която трябвало да знае, че „Щерн“ се готви да издава Хитлеровите дневници.

Тревър-Роупър преминал през митницата на хамбургското летище във вторник и бил посрещнат от пълен блед мъж с очила. Последвала кратка пантомима поради грешката на Тревър-Роупър, че е дошъл да го посрещне шофьор, изпратен от „Щерн“. Хайдеман все пак успял бързо да съобрази: той е копоят, немският еквивалент на Удуърд и Бърнстейн, човекът, който според Тревър-Роупър има заслугата за „най-голямата сензация след Уотъргейт“. Историкът се извинил, задето го взел за шофьор, и казал, че му е много драго да се запознае с него.

За петнадесет минути Хайдеман откарал Тревър-Роупър от летището до архива си на „Милхщрасе“. Преди телевизионното интервю той искал да се похвали пред прочутия историк с колекцията си. Това било проява на същия стремеж на Хайдеман да получи признанието на другите, което Нанен и Шулте-Хилен смятали, че е тактично да подхранват. Тревър-Роупър бил поведен по една странна, тясна пътека, разделяща малки бутици и художествени галерии, която водела към любопитно подреден апартамент. Той се състоял, спомня си Тревър-Роупър, от четири коридора. Те образували нещо като „кухо каре“. Нямало никакви удобства за спане или за миене. Хайдеман обяснил, че използува апартамента само като музей.

Тревър-Роупър оценил сбирката като „зашеметяваща“. Тя съдържала стотици папки, пълни с документи и снимки от Третия райх. Някои от тях били продадени на Хайдеман от Карл Волф и Хайнрих Хофман и били безспорно автентични. Там имало например папка от СС за експедицията до Тибет, организирана от Химлер — част от налудничавото изследване на райхсфюрера върху „арийската кръвна връзка“. Папката съдържала копия, направени с индиго, на изходящата кореспонденция и оригиналите на входящата. Тревър-Роупър не се съмнявал, че и тази кореспонденция е автентична.

Най-малко два от коридорите били натъпкани с нацистки паметни вещи. По-нататък, след завой към следващия коридор, идвала секция, посветена на Мусолини. Накрая Хайдеман въвел Тревър-Роупър в едно място, където били изложени няколко сувенира от Иди Амин.

— Това — казал той и посочил чифт огромни бели памучни потури — са долните гащи на Иди Амин.

За пръв път бившият кралски професор по съвременна история започнал да гледа на домакина си с безпокойство. Досега той смятал, че Хайдеман е просто задълбочен в работата си журналист. Но изведнъж му хрумнало, че репортерът с малко странен. Изглежда, имал идея фикс по отношение на диктаторите. Симпатиите на Тревър-Роупър към Хайдеман се превърнали в антипатии. Колкото повече говорели, толкова по-фалшив му се струвал журналистът. Тревър-Роупър, също като Кох и Нанен преди него, се запитал как Хайдеман е успял да се сдобие с такава явно скъпоструваща колекция.

След обиколката из музея на Хайдеман историкът бил отведен от домакина си в „Атлантик“ — един от най-внушителните и луксозни хотели в Хамбург, с изглед към сградата на „Щерн“ от другата страна на „Алстер“. Списанието било резервирало стая за една нощувка за госта си. В друга част на хотела го очаквал филмовият екип. Тревър-Роупър заел мястото си пред камерата и записал кратко интервю. Въпреки личните си опасения за Хайдеман той все още бил убеден, че дневниците са истински, и изразил това пред камерата. Хайдеман бил възхитен.

Тревър-Роупър възнамерявал да се оттегли на тиха вечеря сам, а после да почете в стаята си и да си легне рано преди обратния полет за Лондон. Но Хайдеман настоял да вечерят заедно. И повел протестиращия историк към бара.

Хайдеман поръчал храна за двамата и започнал здравата да пие. Станал много словоохотлив. Тревър-Роупър изпитал поредица от чувства, характерна за тези, които са имали нещастието да бъдат въвлечени противно на своето желание в разговор с Хайдеман: смущение, неверие, отвращение и смазващо усещане за клаустрофобия[1].

Хайдеман казал на Тревър-Роупър, че има достъп до важен архив с нацистки документи, който Мартин Борман бил събрал в Мадрид през 1938 година.

Тревър-Роупър изтъкнал, че такова действие на Борман едва ли е правдоподобно — през 1938 година Мадрид бил в ръцете на републиканците.

Може би архивът се е намирал някъде извън Мадрид, отговорил Хайдеман. Или навярно годината е 1939-а. Но така или иначе, това било безспорна истина; самият Мартин Борман лично му го съобщил.

Тревър-Роупър се усмихнал, защото решил, че Хайдеман се шегува. Но репортерът бил съвсем сериозен. Извадил портфейла си и измъкнал от него една снимка.

— Това е снимка на Мартин, правена наскоро — обяснил той.

Историкът внимателно разгледал снимката. На нея бил заснет мъж на шестдесет и пет-шест години — очевидно самозванец, като се има предвид, че Борман трябвало да бъде по онова време на осемдесет и три годишна възраст.

Но Хайдеман не могъл да бъде разубеден. Той настоял, че Мартин е жив и живее в Швейцария…

Вечерта течала мудно и досадно, Хайдеман поднесъл още няколко истории за контактите си с нацистите, докато най-сетне Тревър-Роупър използувал удобен момент, извинил се учтиво и се оттеглил в стаята си.

В ретроспекция е трудно да се разбере защо смущението и скептицизмът на Тревър-Роупър по отношение на Хайдеман не се разпрострели сега върху дневниците, които историкът бил видял в швейцарската банка. Всъщност реакцията му била напълно противоположна. Преценил, че ако той след половиндневно познанство намира Хайдеман ненадежден, след тридесетгодишна служба в „Щерн“ може да се очаква, че списанието е наясно какво представлява той и ще бъде много по-безпристрастно и предпазливо към достоверността на неговите истории. Британският учен имал впечатлението, че това е било направено. Той бил на мнение, че що се отнася до дневниците, гаранция за сигурност са докладите на тримата експерти-графолози и съдебният анализ; произходът на дневниците от бьорнерздорфската самолетна катастрофа бил напълно правдоподобен; съдържанието им било цялостно изследвано от „Щерн“ в продължение на няколко години; редакторът от списанието го уверил, че доставчикът на тези дневници им е известен и също е проверен.

Хайдеман напомнил на Тревър-Роупър за покойния Ладишлаш Фараго, американския писател, който претендирал, че е видял грохналия Борман, привдигнат на възглавници в голямо легло, наобиколен от боливийски монахини, в 1973 година. Фараго посетил Тревър-Роупър в Оксфорд и показал подобна наивност и готовност да вярва на това, което му кажат, съчетано с истински талант за откриване на документи и информация.

С тези благодушни мисли в главата историкът си легнал, непоклатимо вярвайки в автентичността на Хитлеровите дневници.

Мърдок действувал изкусно в преговорите. Към вторник, изолирани в Ню Йорк, Кох и Шулте-Хилен се видели неизбежно принудени да молят австралиеца да купи синдикалните права. Когато той най-после се съгласил да възобнови преговорите, бил в състояние да диктува цена, която сам определи. Първоначалното му предложение за правата за Британия и Британската общност било 750 000 щатски долара. Сега той ги получил за малко повече от половината на предишната сума, която предложил — 400 000 долара. Парите щели да бъдат изплатени в течение на следващите две години. Първата вноска от 200 000 долара била направена при подписване на договора. (Наскоро след това Мърдок придобил американските права при спазарена цена 800 000 щатски долара.)

Продължителното мълчание на „Нюзуик“ убедило немците, че списанието наистина се готви да открадне историята им. По-нататъшни преговори били безполезни. Двамата представители на „Щерн“ имали чувството, че нарочно ги задържат в нюйоркския хотел, за да забавят публикуването в Хамбург.

В сряда Шулте-Хилен телефонирал на Райнхард Мон и признал на собственика на „Бертелзман“, че е оплескал преговорите — по думите му той „надценил картите в ръката си“. Позвънил и на Хензман и издал нареждания „Щерн“ да публикува сензацията си идния понеделник. Откриването на дневниците трябвало да се обяви в петък.

Кох и Шулте-Хилен взели следващия самолет за Германия.

Същата сряда в редакциите на „Таймс“ и „Сънди таймс“ много малко хора знаели за предстоящото придобиване на Хитлеровите дневници. А тези, които знаели, били най-вече смутени или изпълнени с опасения.

Филип Найтли се завърнал в „Сънди таймс“ във вторник след четиримесечно пребиваване в Австралия. Същата вечер отишъл на почерпка с Ерик Джейкъбс, редактор, който отговарял за големите статии на първа страница на вестника, влизащи в рубриката „Обзор“. Той казал на Найтли, че за известно време няма да има нужда от никакви материали. Доколкото разбирал, на това място във вестника щял да публикува Хитлеровите дневници.

На другия ден Найтли се отбил при Магнъс Линклейтър, редактора на сензационните материали.

— Тези Хитлерови дневници — попитал той — нали не са същите, които Дейвид Ървинг ни предложи през декември?

Линлейтър отговорил, че не са — те били предложени на вестника от „Щерн“. Няколко минути по-късно Найтли попаднал случайно на редактора от „Сънди таймс“ Франк Джайлс в тоалетната. Казал му, че е обезпокоен от слуховете, които дочува за дневниците. Всичко звучало много подозрително.

— Имаш основание да бъдеш предпазлив — отвърнал Джайлс. — Но не се безпокой. То не ни засяга. Мърдок ще ги издава в „Таймс“.

Найтли не се успокоил. Попитал дали може да пусне докладна записка, в която да изложи своите резерви по въпроса.

— Непременно — поощрил го Джайлс, — но да не е повече от една страница. Мърдок задържа вниманието си само за кратко; няма смисъл да му даваш нещо по-дълго за четене от няколкостотин думи.

Това, което смущавало подсъзнанието на Найтли, бил споменът за друг комплект документи от времето на войната, купени за „Сънди таймс“ преди петнадесет години — дневниците на Бенито Мусолини. Те били предложени на организацията „Томсън“, собственик на „Сънди таймс“ по онова време, за 250 000 британски лири. Серията експертни изследвания не установила нищо нередно с тях и били изплатени 100 000 лири в брой на един търговец на оръжия от полски произход, който действувал като посредник. Изразходвани били и други големи суми — например — на Виторио Мусолини, сина на диктатора, били дадени също в брой в кафява книжна чанта 3500 лири, за да си купи спортна кола, в замяна на съгласието му да се откаже от претенциите си върху дневниците. Накрая книгите се оказали дело на италианката Амалия Панвини и осемдесет и четири годишната ѝ майка Роза. „Сделката“ струвала на „Томсън“ цяло състояние и за известно време „Сънди таймс“ станал за смях на „Флийт Стрийт“. Оттогава Найтли — един от малцината репортери, останали на работа във вестника, който помнел случая — проявявал предпазливост към такива „находки“ на документи от времето на войната.

Остатъка от срядата Найтли прекарал в писане на докладната записка. Пункт по пункт той насочвал вниманието към сходствата между фалшификата от 1968 година и „сензацията“ от 1983-а. Фиаското с Мусолини трябвало да даде на „Сънди таймс“ няколко поуки:

1. Не бива да се уповаваме на експертното доказване на автентичността. „Томсън“ нае петима експерти, включително и автора на стандартния труд за Мусолини, най-големия световен авторитет по хартията, прочут специалист по графология и международно известен палеограф[2] и учен, който изследва и доказа автентичността на така наречените „прозоречни дневници“. Нито един експерт не каза, че те са фалшиви.

2. Не бива да се разчита на лица, близки до субекта. Синът на Мусолини, Виторио, каза, че дневниците са безспорно дело на баща му.

3. Не може да се разчита на правна защита. „Слотър и Мей“ (адвокатска фирма) движеше преговорите за „Томсън“. Тази фирма не успя да възвърне нито пени, когато дневниците се оказаха фалшиви.

4. Да се пазим от тайни и от принуда за вземане на бързи решения. Фалшификаторите от аферата с „дневниците на Мусолини“ постигнаха целта си, защото принудиха „Томсън“ да сключи бърза сделка. Било изключително важно да се пази пълна тайна, казаха те, за да се попречи на италианското правителство да се намеси в случая. И двете маневри попречиха на нормалното проучване на средата на търговците, предложили „дневниците“, и произхода на тези „дневници“.

Въпроси за размисъл:

1. Кои немски ерудирани специалисти са видели дневниците? Видял ли ги е например член на Института за съвременна история?

2. Кои британски специалисти извън университетските среди са видели дневниците? Дейвид Ървинг видял ли ги е?

3. Доколко убедително продавачът е обяснил къде са се намирали дневниците през всичките тези години и защо те излязоха на повърхността сега: на петдесетгодишнината от идването на Хитлер на власт.

Проблемът в този случай е, че потайността и вземането на прибързано решение работят в полза на мошениците. Организирането на сериозна проверка ще ни даде гаранции за сигурност, но няма да бъде приемливо за продавача. Трябва да настояваме да се извърши проверка по наша собствена инициатива, а не да приемаме проверките на друга издателска организация.

По-късно интуицията на Найтли се оказала правилна в почти всеки детайл. Проверката на автентичността била незадоволителна. Предполагаемото участие на източногермански длъжностни лица и страхът, че авторското право няма да бъде сигурно, спомогнало за климата на потайност, граничеща с параноя. Нито един германски историк не бил допуснат да се запознае с дневниците. Не било дадено никакво обяснение къде са били държани дневниците повече от тридесет години. Вестниците „Таймс“ не предприели свои проверки; те само изпратили Тревър-Роупър на кратката му експедиция до швейцарската банка.

Найтли изпратил докладната си записка на Франк Джайлс, който да я предаде на Мърдок. Не чул нито дума за нея. Вече било много късно. Мърдок бил купил дневниците, а сега и правото на предимство: той също като „Щерн“ щял да изпревари с публикацията си „Нюзуик“.

Тревър-Роупър се прибрал в Кембридж късно вечерта в сряда. Към полунощ, докато разговарял с жена си във всекидневната, му се обадили от другата страна на Атлантика, от Ню Йорк, Мърдок и Чарлс Дъглас-Хюм. Мърдок му съобщил, че „Щерн“ изтегля напред датата за публикуване и тя е понеделник. „Нюс Интърнашънъл“ получил синдикалните права за дневниците.

— Мисля, че ще печатаме дневниците в „Сънди таймс“ — казал той. Обявяването на откритието щяло да стане в петък сутринта, след по-малко от тридесет и шест часа. Дъглас-Хюм се намесил:

— Искаме от вас материал за съботния брой на „Таймс“. Можете ли да го приготвите?

Тревър-Роупър отговорил, че се надява да успее да го приготви, ако го пише направо. Уговорили се статията да бъде взета от дома му в петък сутринта от куриер на „Таймс“.

В четвъртък в Хамбург Зорге и Хензман обвързали с „Щерн“ неговите по-малки, европейски синдикатни партньори. „Пари мач“ купил дневниците за 400 000 щатски долара. Испанската компания „Групо сета“ платила 150 000 долара. „Гейлилустрерде пере“ от Холандия платил 125 000 долара за серийните права в Белгия и Холандия. „Норехе пресе“ от Норвегия купил дневниците за 50 000 щатски долара. Италианските права били придобити от „Мондадори“, издатели на списанието „Панорама“, макар че като предпазна мярка те решили на този етап да купят само първите четири откъса за 50 000 долара. Прибавени към получените 1,2 милиона долара от „Нюс Интернашънъл“ за сериализацията на английски, това означавало, че хитлеровите дневници били реализирали досега 1 милион и 974 хиляди щатски долара — по-малко от сумата, на която първоначално се надявало списание „Щерн“, но все пак една от най-големите синдикатни сделки в историята. Предстояла продажбата, разбира се, и на световните права за издаване на книги.

Жилището на шефа на колежа „Питърхаус“ била голяма и внушителна къща в стил „кралица Ан“ от източната страна на „Тръмпингтън Стрийт“, срещу самия колеж. Просторният и с добро разпределение дом бил смятан от Тревър-Роупър за едно от най-привлекателните предимства за шефа на „Питърхаус“. („Единственият недостатък — отбелязал той — е, че колежът върви заедно с жилището.“)

През целия четвъртък, 21 април, професорът седял в кабинета си на първия стаж и се опитвал да пише статията си за „Таймс“. Въпреки че с право се прочул благодарение на литературния си стил (А. Дж. П. Тейлър го нарича „несравним есеист“), той винаги намирал писането за „ужасно мъчително“. Фаталните срокове били особено противни за него. Той никога не използувал пишеща машина, винаги пишел с автоматична писалка и обичал да „пише, да остави текста да отлежи и после да го преработи“. Днес той нямал време за такъв лукс. Най-сетне, като си подредил бележките и прояснил главата си, се заловил за работа.

„Един нов документ — започнал той — или по-скоро цял нов архив от документи се появи наскоро в Германия. Това е архив с голямо историческо значение. Когато той стане достъпен за историците, ще привлече вниманието и интереса им за известен период. Но може да ги смути. Става дума за личния дневник на Хитлер, писан на ръка от самия него по време на почти цялото му властвуване…“

Същата вечер в лабораторията си в малкия град Бад Емс край Колбенц д-р Арнолд Ренц завършил анализа си на трите листа хартия, които „Щерн“ изпратил до Бундесархива предишната седмица.

Когато му възлагал ангажимента, д-р Йозеф Хенке казал на Ренц, че тестовете трябва да се проведат с най-голяма спешност. Затова химикът работил до късно, за да може да даде на Хенке резултатите на следващия ден. Той имал и добра новина, и лоша.

[1] Болезнен страх от затворени пространства (мед.). — Б.пр. ↑

[2] Учен, който се занимава с палеография — наука, която изследва древните и средновековните писмени паметници. — Б.пр. ↑

ЧЕТВЪРТА ЧАСТ

„В края на краищата ние сме в развлекателния бизнес.“

Рупърт Мърдок по въпроса за Хитлеровите дневници

ДВАДЕСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

Петък, 22 април.

В 9 часа сутринта куриер-мотоциклетист от „Таймс“ пристигнал в дома на шефа на колежа „Питърхаус“.

Тревър-Роупър имал право да изпита известна професионална гордост, когато връчил статията си. Тя била дълга — над 3000 думи — и трудна за писане, но той я завършил за един ден и я предал навреме. Била внушително произведение на журналистиката, ако не на науката.

Кариерата му винаги се отличавала със странна дихотомия[1]. Едната част се представлявала от Хю Тревър-Роупър, търпелив историк, автор на научни трудове на езотерични теми като манията за магьосничество през шестнадесети век в Европа, древната шотландска конституция и живота на мнимия китаист Едмънт Бакхаус, „отшелника от Пекин“. Другата част — това бил лорд Дейкър, обществена личност, директор на вестник, пандит, офицер от Пети отдел на разузнаването и специалист по Хитлер. Неговата статия за „Таймс“ отразявала победата на офицера разузнавач над учения. Автентизацията на Хитлеровите дневници не се основавала на грижлив анализ на тяхното съдържание — съвсем не, той едва си направил труд да прочете един-единствен пасаж. Тя почивала почти напълно на косвени доказателства.

Тревър-Роупър признавал, че отначало бил скептичен („самата идея за Хитлер като лице, което системно води дневник, е нова“). Но после „се озовал в задната зала на швейцарската банка, прелистил страниците на тези томове, научил изключителната история за тяхното откриване“ и съмненията му започнали „лека-полека да се разсейват“. Това, което му направило силно впечатление, писал той, били другите неща в Хитлеровия архив, които му били показани от „Щерн“ в Цюрих и от Хайдеман в Хамбург.

… точно тези, другите документи — писма, бележки, записки за публични прояви, сувенири и най-вече подписаните картини и рисунки на Хитлер, обхващащи няколко десетилетия, — ме убедиха в автентичността на дневниците. Защото те всички спадат към един и същ архив и докато подписи, отделни документи и дори групи от документи могат да бъдат умело фалшифицирани, един цял и логически последователен архив, който обхваща 35 години, се поддава много по-трудно на подправяне.

Такова неимоверно и истински разточително усилие разкрива пред критиците твърде дълъг и уязвим фланг за атаки и те няма да пропуснат благоприятната възможност да го поразят… Архивът всъщност не е само сбирка документи, всеки от които може да бъде изследван: той представлява едно-единствено цяло и дневниците са неделима част от него.

Това е доказателство за автентичност, залегнало в самия документ, тоест в дневниците…

Погрешната преценка на Тревър-Роупър се основавала на произволно заключение, което се съдържало в това последно, фатално самоуверено изречение. Фактът, че архивът обхващал тридесет и пет годишен период и включвал картини и други документи, съвсем не гарантирал, освен в най-повърхностен смисъл „доказателство за автентичност, залегнало в самите дневници“. Ако такова доказателство съществувало, то трябвало да намери израз в подробното съдържание на дневниците. Но нито един немски учен не получил достъп до тях, а още по-малко да провери всеки пасаж; най-малко двадесет тома не били преписани на машина до този момент; а Валде и Пеш, единствените журналисти, освен Хайдеман, които имали достъп до дневниците, били прегледали подробно само един том: посветения на полета на Рудолф Хес. (Тук ще си позволим ироничната забележка, че от всички дневници само автентичността на книгата за Хес безпокояла Тревър-Роупър.

„Не бива да правим прибързани заключения — писал той. — В случая с Хес има много загадки.“)

„Външният факт“, който впечатлил Тревър-Роупър, бил катастрофиралият самолет и реакцията на Хитлер по този повод: „следа, която го свързва чрез тънка, но пряка нишка с този архив“. Взривът в бункера и обемът на материала, придружаващ дневниците, „за мен е ясно доказателство, че тези дневници са автентични“ — пише британският историк.

„Светът — заключва той — трябва да промени становището си за Хитлер, като се съобрази с факта, че той е писал дневниците си принудително.“

Всъщност можем да си го представим как всяка нощ, след като се оттегли привидно за сън… той сяда да пише какво се е случило през изминалия ден, може би и още нещо, защото архивът съдържа не само дневниците — включва цели книги на Хитлер: за Исус Христос, за Фридрих Велики, за самия себе си (трите теми, които еднакво силно вълнуват настроените към мегаломания германци) и трети том на „Майн Кампф“. Ако Хитлер (както той твърди в 1942 година) отдавна се е убедил, че за него писането на ръка е голямо усилие, това може би се дължи не толкова на липсата на навик, колкото на неговото заболяване — схващане на мускулите на пръстите при продължително писане.

По времето, когато тази набързо скалъпена компилация, изпъстрена тук-там с педантични остроумия и погрешни постановки, пътувала по шосе №11 за Лондон, Феликс Шмит откривал редовното заседание на редакторския колектив на „Щерн“ в Хамбург. Било 11 часът сутринта местно време.

Имал да предаде едно кратко съобщение, казал той. Съобщението било просто и конкретно. През последните няколко дни колегите навярно били дочули слухове за предстояща сензация от голяма важност. И сега той имал удоволствието да ги посвети в тайна, пазена от списанието през последните две години. „Щерн“ притежава дневниците на Адолф Хитлер и ще започне да ги публикува от понеделник.

Новината била посрещната с ахване и подсвирване, израз на почуда.

Едновременно с това списанието щяло да помести изявление, в което ще обяви на света за своето откритие.

„След високата оценка на дневниците — се твърдяла в изявлението — биографията на диктатора и историята на нацистката държава ще трябва да бъдат написани отново и променени в основната си част.“

В 11.15 часа информационният отдел на „Щерн“ започнал да изпраща съобщение по телекса до германската осведомителна агенция ДПА, до Асошиейтед прес, до Ройтер, до Юнайтед прес интернашънъл, до Западногерманското радио и телевизия.

По същото време безжалостната, неумолима сила започнала да действува и на Томас Валде му се обадил по телефона д-р Йозеф Хенке от Бундесархива. Хенке бил получил резултатите от съдебния анализ на Ренц. Двете празни страници, отрязани от дневниците, не съдържали избелващо хартията вещество и следователно могли да бъдат произведени или преди, или по време на Втората световна война. Телеграмата до Мусолини обаче съдържала избелител и Ренц бил убеден, че тя е написана на хартия, произведена след 1945 година. Установеното от Ренц съвпадало със заключението на западногерманската полиция от месец март: докато дневниците биха могли да бъдат автентични, по-голямата част от придружителния архив (чието съществуване спомогнало толкова много за убеждаването на Тревър-Роупър) била фалшива.

Валде благодарил на Ренц за помощта и го помолил да изпрати в Хамбург писмения си доклад колкото може по-скоро.

На пръв поглед тази новина не била особено тревожна за „Щерн“: в края на краищата същественото в случая били дневниците и Хайдеман вече бил казал на Валде, че според „Фишер“ другият материал не непременно произхожда от катастрофата край Бьорнерздорф. Но като се помисли по-внимателно, скритият смисъл на доклада на Ренц се оказвал ужасяващ. Трима експерти-графолози били заключили, че черновите на телеграмите до адмирал Хорти и генерал Франко (подобни на тази до Мусолини и от същия източник) са писани от едно и също лице — автор на страницата, извадена от специалния том за Хес. Ако те са фалшиви, може ли да се възлага някаква надежда на достоверността на почерка? Ренц е успял да установи поради явното отсъствие на избелващо вещество само, че двете страници от дневника биха могли да са произведени през съответния период: но това не изключва възможността да са написани на хартия, произведена след 1945 година по някаква остаряла технология (както действително било установено по-късно). Така че в момента, когато новината за сензационната находка на „Щерн“ се огласявала гръмовно из цял свят, списанието било уведомено за симптоми относно автентичността, които в най-добрия случай могли да се тълкуват като двусмислени.

Веднага щом завършил разговора си с Хенке, Валде отишъл да потърси Петер Кох, за да му съобщи новината. Кох, наскоро завърнал се от Америка, бил основателно обезпокоен. Валде се опитал да го успокои: според Хайдеман, казал му той, избелващото вещество се е използувало преди войната; и дори ако телеграмата до Мусолини е фалшива, тя няма един и същ източник с дневниците.

Но Кох не се успокоил. Казал на Валде, че трябва незабавно да уведомят ръководството. Взели пътем със себе си Феликс Шмит, разказали му накратко какво се е случило и тримата се изкачили на деветия етаж, за да отидат при Шулте-Хилен.

Кох обяснил положението и произнесъл кратка реч:

— Във всеки момент — заявил той — ще ни връхлита вълна от скептицизъм. Ще бъдем атакувани от учени и вестници в цял свят. Трябва да бъдем напълно сигурни, че историята, която ще поместваме, е неопровержима. Има само един начин, за да бъдем сигурни в това. Трябва да убедим Хайдеман да ни съобщи името на източника.

Изрекъл го със загрижен тон.

„Казах тогава на Шулте-Хилен — спомня си той, — че Хайдеман има по-голямо доверие във вас, отколкото в мен. Моля, поискайте да ви напише точния ход на събитията. Като го прочетете, заключете листа в сейф. Не е необходимо да го давате на мен да го прочета, просто ми кажете, че източникът е о’кей.“

Шулте-Хилен се съгласил. Наредил на секретарката си да извика Герд Хайдеман на телефона.

Репортерът отсъствувал от Хамбург. Не след дълго го открили в „Байеришер Хоф“, скъп хотел в центъра на Мюнхен.

Шулте-Хилен обяснил проблема и помолил Хайдеман да му опише поверително пълната история на това, как е получил дневниците. Хайдеман отказал.

„Помолих го отново, този път с по-остър тон“ — спомня си Шулте-Хилен.

Оказало се безполезно. Мениджърът споделя:

— Той ми каза, че като опитен журналист добре знае следното: всичко написано може да се копира, а изреченото да се предаде на други хора. Не бил дотолкова безскрупулен, за да позволи да бъде изложен на опасност животът на неговия осведомител, не можел да живее с чиста съвест, ако изложи нечий живот на опасност.

Когато се опитах да упражня по-голям натиск върху него, стана много раздразнителен и каза:

— Как може да искате от мен такова нещо! Няма да ви го кажа. Заклевам се в живота на децата си, че всичко е наред. Всичко беше правилно изследвано. Книгите са истински. Какво повече може да искате от мен?

Шулте-Хилен още веднъж бил поразен от това, което му изглеждало безупречна искреност у Хайдеман.

„Аз също имам деца — твърди по-късно той. — Клетвата на Хайдеман ме впечатли дълбоко.“

И се отказал да действува повече по този въпрос. А според условията на договора си Хайдеман имал право да пази в тайна самоличността на своя доставчик.

Мениджърът казал на редакторите, че не може нищо да направи. Те трябвало всички да вярват в Хайдеман.

В Лондон Франк Джайлс, редакторът в „Сънди таймс“, извикал двама от старшите си колеги — Хуго Йънг и Магнъс Линклейтър — в своя кабинет.

„Той беше — спомня си Линклейтър — явно много смутен.“

Джайлс не спадал към близкия кръг на Мърдок. Той бил в периферията на групата, която преговаряла за закупуването на дневниците — смътно долавял какво се върши, равнодушен, но поне спокоен поради своята увереност, че материалът ще бъде печатан в „Таймс“. Неговото sang froid[2] било разбито предишния ден от едно ненадейно трансатлантическо обаждане на Мърдок, че дневниците на Хитлер в края на краищата ще се публикуват на части в „Сънди таймс“: сега, след като списание „Щерн“ е решило да излезе в понеделник, неделя се явява идеалният ден за печатане на откъсите. То щяло да даде възможност на вестника да избегне риска от съперници, които ще използуват сигнални бройки от тиража на немското списание и ще отпечатат пиратски откъси от дневниците двадесет и четири часа преди тях.

Мърдок не бил от собствениците, които търпят разколи. Дори изключително волевите редактори срещали затруднение, когато се изправят срещу него. А Джайлс не бил с такъв характер. Той бил шестдесет и четири годишен, тънък и аристократичен, почитател на Глайндборн, хубавите френски вина и класическата музика, която слушал по своя уокман „Сони“. Отношенията му с Мърдок напомняли тези между заек и хермелин[3]. Собственикът не прикривал навика си да напада редакторските решения на Джайлс. Веднъж той наперено обявил на Харолд Евънс, че „след малко ще тероризира Франк“. Кабинетът на Мърдок на шестия етаж в сградата на „Таймс“ бил точно срещу стаята на Джайлс откъм страната на „Сънди таймс“. Евънс си спомня как австралийският магнат ставал от бюрото си широко ухилен и насочвал пръсти като пистолет към гърба на Джайлс — той седял с лице към прозореца, — след като изричал „бум, бум“. Субектът на тази въображаема мишена не бил в състояние да попречи на Мърдок да постъпва както си ще със своя вестник.

Джайлс казал на Йънг и Линклейтър, че „Сънди таймс“ ще печата в серия Хитлеровите дневници. Предстояло да подготвят почвата в неделя с подробно описание на своето откритие. Двамата присъствуващи останали „втрещени“. Как могъл Джайлс да си позволи нещо дотолкова безотговорно — да пусне дневниците, без да даде възможност на журналистите от вестника да направят свои проверки? Не е ли виждал той докладната записка на Найтли? Забравил ли е какво се случило с дневниците на Мусолини?

Според Линклейтър Джайлс запушил ушите си с ръце.

— Зная, зная — повтарял той. — Но не искам да слушам за това. Сделката е сключена, скрепена е с подписа на шефа и ние трябва да извършим каквото ни се възлага.

Минути по-късно Артър Бритъндън, директор на корпоративните връзки на вестниците „Таймс“ (тяхно пресаташе), обявил, че дневниците на Хитлер ще се печатат в „Сънди таймс“.

— Не е решено колко недели поред — казал той на „Ню Йорк таймс“, — защото преводът на пълния текст още не е завършен. Но аз мисля, че ще поместваме материала в течение на две-три седмици, след това ще има пауза, а после ще продължим печатането.

По случайно стечение на обстоятелствата мнозина от главните герои в страничната сюжетна линия на аферата — британската — се събрали на обяд в петък в хотел „Дорчестър“. Хотелът бил домакин на раздаването на наградите за печата в Обединеното кралство, ежегодна церемония, на която британските журналисти си връчват взаимно награди като признание за проявено професионално умение. Чарлс Дъглас-Хюм ораторствувал надълго и широко пред една дама, която седяла до него:

— Току-що обявиха за това — казал ѝ той. — Безспорно най-голямата историческа находка на века.

Присъствуващата на масата Гита Серени от „Сънди таймс“ попитала за какво ѝ говори той.

— За Хитлеровите дневници — отвърнал Дъглас-Хюм.

— Вие ли ще ги печатате, — запитала тя.

— Не. Вие — бил отговорът.

Серени предала същността на този разговор на Филип Найтли, който седял на няколко ярда от нея. Найтли хукнал към редакцията и потърсил там Магнъс Линклейтър. Линклейтър унило потвърдил истинността на новината. „Таймс“ пускал в утрешния си брой статия от Тревър-Роупър, в която се твърдяло, че дневниците са истински.

— Защо не говориш с него? — попитал Линклейтър.

Било три часът следобед. Тревър-Роупър се намирал в дома си в Кембридж и се готвел да ходи на опера в Лондон, когато Найтли му се обадил по телефона. Тонът на историка бил уверен и успокояващ:

— Това, което ме впечатли най-много — казал той на Найтли, — беше обемът на материала. Запитах се дали би могъл да бъде плод на въображението или на случайни източници. Реших, че не би могъл.

Найтли му напомнил, че е имало тридесет тома фалшифицирани томове на Мусолини, представени за дневници. Тревър-Роупър останал невъзмутим:

— Аз познавам почерка на Хитлер. Познавам подписа му. Зная, промените в него между 1908 година и смъртта на Хитлер. Струва ми се, че фалшификация в такъв мащаб би била героизъм и съвсем ненужна проява.

Тревър-Роупър изтъкнал, че в случая не се касае за някакви тъмни личности, които действуват по периферията на закона, а за едно от най-богатите и най-широко четени списания в Европа.

— Директорите на „Щерн“ — заключил историкът — няма да се замесят в някаква фалшификация.

Когато затварял телефона, Найтли — а той записал разговора — се почувствувал по-ведър. Репутацията на Тревър-Роупър била безупречна. Не могло изобщо да се мисли, че той ще бъде така категоричен за автентичността на дневниците, без да има сериозно основание.

„Трябва да отбележа — спомня си Найтли, — че той положи доста усилия да ме убеди.“

Малко след 3.30 часа следобед Тревър-Роупър и съпругата му напуснали дома си, за да се присъединят към група кембриджки преподаватели и семействата им за екскурзия до Кралската опера „Ковънт Гардън“. Историкът продължавал да се чувствува сравнително уверен в преценката си за дневниците. Но разговорът с Найтли леко го разколебал, когато заемал мястото си в специалния пътнически вагон, предвиден за групата, някъде в дълбините на съзнанието му се породили неспокойни мисли.

На три хиляди мили оттук Америка се пробуждала за новината за откриването на дневниците. Всички главни телеграфни линии на Съединените щати предавали съобщението на „Щерн“, а из целия Ню Йорк, в офисите на издатели, посредници и вестници телефоните звънели с искания за информация.

В „Бантам Букс“ Луис Улф потвърдил на „Ню Йорк таймс“, че е чул за дневниците на Хитлер:

— Беше ни направено предложение — признал той, — но не бяхме сигурни точно какво ни се предлага, затова изглеждаше по-просто да оставим на основната компания да се занимава с въпроса от централата на групата в Мюнхен. Доколкото ми е известно, никой в Съединените щати не е подписал договор за издаване на книга върху Хитлеровите дневници.

Вицепрезидентът на Улф, Стюарт Апълбаум, също отговарял на телефона:

— Отнасяме се с голям интерес към възможността да направим някой ден книга, отнасяща се до дневниците — заявил той на „Вашингтон пост“, — но засега нямаме планове за издаване на такава книга. Нямаме и споразумение да издадем такава.

В Ай Си Ем Лин Несбит се мъчела да отговори на цял потоп въпроси. Да, тя била наета да представлява „Щерн“. Не, не била вече техен посредник. Да, платили ѝ комисионна. Не, не би могла да съобщи сумата…

Почти всяко голямо американско списание се видяло принудено да помести изявление. „Таймс“ бил лаконичен („Проявихме интерес“); „Лайф“ бил смаян („Изобщо не бяхме посветели; научихме това едва днес“); „Нашънъл Енкуайърър“ се опитал да се престори, че е бил на крачка от сключване на договор („В момента започваме преговори с «Щерн»). С най-дълъг отзив се отличил «Нюзуик», прочетен от директора по рекламата на списанието Гари Джерард:

— «Нюзуик» няма договор с «Щерн» за правата за издаване на дневниците на Адолф Хитлер. Отразяваме събитието само като новина.

Поведението на «Нюзуик» надхвърлило значително това, което било обявено за «отразяване на събитието само като новина». На сутрешно заседание на редакторите било решено да се плячкоса материалът, получен в Хамбург. На корицата щял да се появи Хитлер. Вътре в броя на списанието щели да бъдат посветени на дневниците тринадесет страници (вместо четирите за главното събитие на седмицата — бомбардирането на посолството на Съединените щати в Бейрут оставило четиридесет и седем убити). Рекламният отдел получил указания да подготви широка кампания за популяризиране на материала. Обяви на цяла страница се появили в шест големи американски вестника, включително «Ню Йорк таймс» и «Вашингтон пост»; те щели да бъдат подкрепени от тридесет и шест телевизионни реклами в дванадесет американски града.

Същия този ден определеният от «Нюзуик» експерт Герхард Вайнберг трябвало да отлети за Германия, за да заеме временния си преподавателски пост в Бон. Въпреки това Майнард Паркър решил да измъкне статия от него. Вайнберг завършил последното си занятие в студентското градче «Чапъл Хил» в 11 часа сутринта. Той и съпругата му взели самолет за Ню Йорк и в 3 часа следобед били посрещнати на летище Ла Гуардия от двама репортери на «Нюзуик» и един фотожурналист. Репортерите отвели професора в един ъгъл на залата за пристигащи пътници и му тикнали в ръцете броя на «Таймс» със статията на Тревър-Роупър. Текстът бил току-що предаден по телеграфа от Лондон. Вайнберг прегледал бегло статията. Вниманието му привлекли изразите: «Съмненията се разсейват… документите са автентични… светът трябва да промени становището си за Хитлер… изумителен архив…». Вайнберг, който винаги бил уважавал ерудицията на Тревър-Роупър, се стреснал от липсата на уклончивост в статията. Такава звънка подкрепа му се струвала «сама по себе си силен аргумент в полза на автентичността на дневниците». Тревър-Роупър, преценил той, навярно знае нещо, което той, Вайнберг, не знае. Казал на репортерите от «Нюзуик», че предвид на статията дневниците според него сега му се струват по-достоверни отвсякога преди.

Хората от «Нюзуик» се нуждаели от допълнителна информация, за да отразят по-цялостно събитието. Вайнберг бил не по-малко амбициран да не изпусне полета си за Германия. Единственото решение за един от журналистите, Стивън Страсър, било да замине с професора, да го интервюира в самолета и предаде по телефона от Германия текста на интервюто. Фотожурналистът изправил професор Вайнберг до една стена и направил няколко бързи снимки. После Вайнберг, жена му и мистър Страсър побързали да хванат следобедния полет за Франкфурт.

Пророчеството на Петер Кох, че дневниците ще породят враждебност, започнало да се сбъдва.

В Щутгарт Еберхард Йекел — макар че и той като Вайнберг бил «разколебан от позицията на Тревър-Роупър» — заявил, че е «крайно скептичен». Бил видял преди години един така наречен «Хитлеров дневник» и решил, че той е фалшифициран.

— Не съм видял доказателствата в полза на тези дневници, но всичко говори против това — изказал се пред Ройтер Вернер Мазер. — То намирисва на чиста сензационност.

— Аз съм изключително скептичен — обявил Карл-Дитрих Брахер от Бонския университет. — То би било пълна изненада и смятам, че такова нещо е крайно неправдоподобно.

Говорител на Федералния архив в Кобленц потвърдил, че са определени за изследване «около десет страници» Хитлеров ръкописен текст за «Щерн», но отрекъл да са се произнасяли за достоверността на каквито и да било дневници.

Най-гръмкото осъждане на дневниците дошло от Лондон.

Дейвид Ървинг смятал, че животът му дължи известна сполука. В продължение на две години всичко му вървяло наопаки. Бракът му завършил с ожесточен развод. Преследвали го органите за вътрешни бюджетни постъпления. Политическата му дейност се сгромолясала поради липса на средства. Предстояло да бъде изваден от апартамента си. Повечето мебели били отнети от жена му и цели стаи стояли оголени и пусти, а той се бил сврял в един ъгъл. Към пролетта на 1983 година Ървинг изпитвал остра нужда от пари и от съживяване на западналата си кариера. Но сега, сякаш в отговор на молитва, Адолф Хитлер му се притекъл на помощ.

След десет часа сутринта, когато един репортер от «Дер Шпигел» му се обадил, за да го уведоми за предстоящото съобщение на «Щерн», към него започнали да валят въпроси от цял свят — Ройтер, «Нюзуик», «Ню Йорк таймс», «Обзървър», «Сънди Мирър», «Билд Цайтунг», «Индипендънт Рейдио Нюс», Индипендънт, Би Би Си…

«Веднага след приключилия разговор телефонът ми започваше отново да звъни — отбелязал той в дневника си. — Изключително преживяване.»

Давал на всички един и същ отговор: дневниците на Хитлер са фалшиви и той щял да го докаже.

Ървинг бил «изумен» от решението на «Щерн» да ги публикува. Не се съмнявал, че фалшификатите, които е получил от Призак през декември, имат един и същ източник с Хайдемановите дневници. За щастие той още пазел фотокопията на материала — писма, рисунки, няколко страници от оригиналния том за 1935 година (този, който Куяу подправил през 1978 година и го дал на Фриц Щифел). При бързото превръщане на Хитлеровите дневници в най-нашумялата новина в света тези нищо и никакви изрезки изведнъж се превърнали в потенциална златна мина. Предимството на Ървинг в случая се състояло в това, да спечели пари колкото може по-бързо.

В промеждутъците между телефонните обаждания той пишел до «Сънди таймс», насочвайки вниманието на журналистите към факта, че им е дал «уникален ключ към тези документи» още преди Коледа, и искайки като комисиона процент от цената, платена за дневниците. След това пуснал за продан информацията си. «Дер Шпигел» предложил да му плати за неговите фотокопия. «Билд Цайтунг», западногермански вестник, излизащ в масов тираж, обещал да му плати разходите и да му даде хонорар, ако пристигне със самолет в Хамбург и се изправи срещу «Щерн» на пресконференцията на списанието, обявена за понеделник. Един от главните съперници на «Сънди таймс», «Обзървър», му платил 1000 лири за помощта му в съставяното на статия, която иронизирала автентичността на дневниците; друг — «Мейл он Сънди» — му дал 5000 лири за неговите документи и за изявление, че дневниците са подправени.

Това било само началото на необикновеното възкресение на материалното благополучие на Ървин. Никой не се интересувал вече от факта, че Ървинг има компрометирана репутация на десничар. Като съзнавали, че тиражите им са застрашени от сензацията за Хитлер, вестниците и списанията, които биха се отнесли с Ървинг като с парий само допреди двадесет и четири часа, сега се редели на опашка за негови цитати. Към края на следобеда Ървинг се очертал като най-гласовит и опасен нападател на «Щерн».

В 9.30 часа вечерта такси, изпратено от Би Би Си, го взело от дома му и го отвело в телевизионния център, където той участвувал в спор на живо с Чарлс Дъглас-Хюм. Ървинг размахал пред камерата своите фалшификати. Дъглас-Хюм останал невъзмутим.

— Подушил съм ги — казал той за дневниците. — Аз съм дребен историк и като такъв познавам миризмата на стариннитс документи. Те безспорно миришеха.

В този момент, седнал сред публиката в Кралския оперен театър «Ковънт Гардън», главният свидетел на вестниците «Таймс» започнал да мени решението си. Първоначалното решение се появило под въздействие на кратките срокове, среднощните телефонни позвънявания и стриктните часове на неговите самолетни полети, пропито с атмосфера на възбуда и потайност. Той цяла седмица не намерил време да помисли спокойно дори за час. Сега, когато другите учени и техните съпруги слушали съсредоточено музиката на «Дон Карлос» от Верди, мислите на Тревър-Роупър витаели другаде, възвърнали се към преживяното в Хамбург и Цюрих. Една случка особено тревожела съзнанието му.

Във вторник Хайдеман му бил показал писмо предполагаемо написано от Хитлер. Било датирано «1908 година» и адресирано до момиче, в което Хитлер бил «увлечен» по времето, когато живеел във Виена. Тази случка от живота му била описана от Аугуст Кубичек в «Младият Хитлер, когото познавах». Сега в ретроспекция това писмо «безпокояло» Тревър-Роупър. То прилягало «прекалено гладко» към известния исторически запис. «Би ли могло това писмо да е фалшифицирано за тази цел?» — питал се Тревър-Роупър. — И защо е сред документите на Хитлер? Защо не се намира у момичето?“ До този момент Тревър-Роупър смятал съществуването на такъв допълнителен материал, който спомага за по-пълното комплектуване на обема на архива, за почти неоспорим аргумент в полза на автентичността на дневниците. И изведнъж прозрял несъвършенството в логиката на случая. За пръв път, откакто напуснал швейцарската банка, си позволил да погледне на находката на „Щерн“ от друг ъгъл.

Започнах да анализирам целия архив така, сякаш самият аз съм фалшификатор. Как би постъпил един фалшификатор на Хитлеровите дневници? Реших, че той ще съсредоточи вниманието си върху период, когато действията на Хитлер са били добре документирани, а извън този период ще избере само отделни епизоди, които са достъпни като обществени факти. Тъй като основният материал, с който разполага фалшификаторът, е вторичен или банален, той го изменя винаги, когато може без риск да измъкне интересни отклонения. Дневниците, както отбелязах аз, показват обезпокоителна прилика с този модел. Те следват без прекъсване събитията от 1932 година нататък. До тази година обаче се срещат само отделни епизоди. Поднесена е интересна вариация в случая с Рудолф Хес.

Тревър-Роупър още отначало изпитвал съмнения относно книгата за Хес:

— Възможно ли е Хитлер със своя ум на политик да утвърди такава мисия — това направо е налудничаво.

Сега тези съмнения на Тревър-Роупър и резервите му по отношение на писмото от 1908 година породили страхотна верижна реакция в съзнанието му. Защо нито един германски експерт не е видял материала? А Хайдеман — споменът за онази ужасна вечер в „Атлантик“ изплувал в паметта му — е могъл твърде лесно да бъде измамен; „той не притежава критичен дух“. И увереността на Тревър-Роупър в първоначалната му преценка за дневниците започнала бързо да чезне.

— Ако в онзи момент — твърди по-късно той — можех да спра хода на събитията, щях непременно да го сторя.

Хрумнало му да се измъкне пипнешком от полутъмната зала на операта, за да потърси телефон. Но се отказал от идеята. Знаел достатъчно добре как действува един съвременен вестник, за да проумее, че няма шанс да се спре статията в момента, на по-малко от миля от „Ковънт Гардън“, в печатницата на вестниците „Таймс“, дванадесет часа след като тя била взета от дома му. А машините били вече отпечатали 400 000 бройки.

[1] Вид разклоняване на растенията, при което оста се разделя на две нови, еднакво развити части. Среща се при някои безгръбначни животни. — Б.пр. ↑

[2] Хладнокръвие; присъствие на духа (фр.). — Б.пр. ↑

[3] Той, макар в редки случаи, напада зайци. — Б.пр. ↑

ДВАДЕСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

Хю Тревър-Роупър се прибрал в Кембридж в ранните часове на сутринта в събота. Легнал си, но скоро се надигнал пак. Малко след седем часа слязъл долу да вземе от кутията сутрешното издание на „Таймс“. Историята преобладавала на първа страница:

38 години след самоубийството в бункера

ЩЕ БЪДАТ ПУБЛИКУВАНИ ТАЙНИТЕ ДНЕВНИЦИ НА ХИТЛЕР

• Хитлер одобрил „мирния“ полет до Шотландия през 1941 година на своя представител Рудолф Хес, но после го обявил за луд.

• Той заповядал на войските си да не унищожават британския експедиционен корпус, обкръжен при Дюнкерк през 1940 година, защото се надявал да сключи мир след преговори.

• Той смятал Невил Чембърлейн, когото историята строго осъди, за умел дипломат и се възхищавал от твърдостта му.

Тревър-Роупър отворил вестника. Неговата статия се простирала на цяла страница:

„Когато влязох в задната зала на швейцарската банка и запрелиствах страниците на тези томове, съмненията ми лека-полека се разсеяха. Сега съм доволен, че те са автентични.“

ТАЙНИ, КОИТО НАДЖИВЯВАТ БУНКЕРА

от Хю Тревър-Роупър

Като четял статията, Тревър-Роупър се изпълвал с желание да действува. В осем часа започнал серия телефонни обаждания.

Позвънил на Чарлс Дъглас-Хюм и му казал, че сега има „известни съмнения“ относно автентичността на дневниците.

„Те не са от такъв характер, за да твърдя, че не вярвам в достоверността им — спомня си, че казал той, — но имам все пак сериозни резерви.“

Дъглас-Хюм приел новината със забележително спокойствие. Той казал на историка, че предишната вечер е имало голямо предаване по телевизията, в което Дейвид Ървинг се е представил като „прокурор, поддържащ обвинението“. Казал, че и самият той съжалява за сключената сделка с „Щерн“ — немците били неприятни за всякакви спогодби с тях, арогантни и параноици. Те още не били представили пълен препис на материала. Условията, наложени от тях, били „оскърбителни“. Дъглас-Хюм добавил, че ще изчакат развитието на събитията през следващите няколко дни.

Тревър-Роупър споделил съмненията си и с Колин Уеб. След това позвънил на Петер Викман. Списание „Щерн“ искало той да присъствува на пресконференцията в понеделник по случай пускането на дневниците. Тревър-Роупър казал на Викман, че ще вземе участие само при условие, че му се даде възможност да постави предварително някои въпроси на Герд Хайдеман. Освен това искал да види машинописен препис на тома за Хес. Викман обещал да направи каквото може.

Една от основателните причини за стоицизма, проявен от Дъглас-Хюм пред ненадейно разколебания от боязливост Тревър-Роупър, била, че той вече не отговарял за дневниците. Този товар преминал в четвъртък на плещите на Франк Джайлс от „Сънди таймс“. Произлязъл фатален срив на комуникациите. Дъглас-Хюм вярвал, че съмненията на Тревър-Роупър са сравнително умерени; ако те са сериозни, смятал, че историкът ще ги разкрие пред „Сънди таймс“. А Тревър-Роупър се надявал Дъглас-Хюм да разкаже за опасенията му в редакцията на „Грейс ин Роуд“. Той не смятал да им се обади лично за това.

— Нямах никакви отношения със „Сънди таймс“ — обяснява той. — Бях ангажиран единствено от „Таймс“.

Седнал си вкъщи в Кембридж и зачакал да му позвънят Найтли или Джайлс. Бил „изненадан, че те не му се обадили, а според него трябвало да се обадят“.

През това време съвсем неподозиращи за променилите се намерения на Тревър-Роупър, журналистите от „Сънди таймс“ бързали да спазят краткия срок и да представят по достоен начин дневниците, определени от историка като най-голямата сензация след „Уотъргейт“. Професионалните инстинкти сега вземали връх над присъщия скептицизъм. Магнъс Линклейтър (съавтор на „Измамата“, книгата за фалшивата автобиография на Хауард Хюс) и Пол Еди, шеф на екипа за „Предвиждане“ във вестника, отговаряли за комплектуването на материала. „Щерн“ нямало да им позволи да говорят пряко с Хайдеман. Цитатите от дневниците трябвало да се изтръгват от германците чрез Антъни Тери, представител на „Сънди таймс“ в Хамбург, който ги превеждал и изпращал по телекса в Лондон. Още в процеса на подготовката Линклейтър и Еди съзнавали колко фалшиво звучат откъсите. Според предаденото по телекса Хитлер написал някои странни пасажи.

(За любовната връзка на Гьобелс с една чешка актриса):

Дребничкият д-р Гьобелс пак започва старите си трикове с жените.

(За Химлер)

Ще му дам да разбере на този коварен дребен животновъд, обзет от неутолима жажда за власт; този невероятен, жалък скъперник ще види на какво съм способен.

(За бомбения атентат през юли 1944 година)

Ха, ха, не е ли смешно наистина? Тези подлеци, тези безделници и негодни за нищо типове. Истински нескопосници.

Двамата журналисти се посъветвали как да постъпят.

„Решихме — твърди по-късно Линклейтър, — че ще бъде най-почтено да оставим материала непроменен. Но както каза Пол, ако допуснем това, ще трябва да подадем оставки. Разсмяхме се при тази мисъл и се захванахме за работа — като двама черноработници.“

Филип Найтли също се вглеждал в съвестта си. Задачата му била да напише статия, в която да изясни основанията за автентичност на дневниците и тяхното значение като източник на исторически данни.

„Съгласих се да го направя, при условие, че името ми няма да придружава статията. Тогава някой изтъкна, че ще изглежда странно, ако статията се появи без автор, и ме помолиха да размисля“ — споделя Найтли.

Той отишъл да се посъветва с Джон Уейл, кореспондента по религиозни въпроси на „Сънди таймс“, „човек с голямо морално въздействие на страниците на вестника“. Найтли му показал какво е написал и го попитал как да постъпи. Уейл казал, че Найтли трябва да удовлетвори молбата. В това, което е написал, се оказва достатъчно безпристрастен и не е нужно да се прикрива срещу евентуална възможност дневниците да се окажат фалшиви. (Само едно изречение — първото — предизвикало по-късно безпокойства у Найтли:

„Дневниците на Хитлер — писал той — бяха подложени на най-щателни тестове за установяване на автентичността им.“)

Изданието на вестника, което се появило след всички тези вълнения и изпитания, било необикновено: доказателство за умението на журналистите и за старото правило, че всичко, свързано с нацистите, след като е украсено със свастики и снимки на Хитлер, въздействува по принуда.

— Свършихме много добра работа по това издание — твърди Линклейтър. — Материалът беше завладяващ. В професионално отношение ние сме много доволни от него.

Преобладаваща на първа страница, разпростряла се на осем колони и озаглавена „ИЗКЛЮЧИТЕЛНА СВЕТОВНА СЕНЗАЦИЯ“ била статията, обещаваща на читателя разкриване на „тайните на Хитлеровата война“. Поместена била монтажна снимка на Герд Хайдеман в ръка с дневниците; зад него надничал иззад рамото му и се взирал хипнотично във възможния купувач ликът на Хитлер в грамаден едър план. Статията продължавала на втора страница и била подкрепена от други статии на страница шестнадесета, седемнадесета и осемнадесета. В централно разположение било отпечатано „ТАЙНИТЕ ДНЕВНИЦИ НА ХИТЛЕР“ с букви, високи почти два инча. Имало снимки на Хитлер и Ева Браун, на откъси от дневниците, на Гьобелс, Хитлер и Борман, на гробовете в Бьорнерздорф и на Хайдеман, гордо стиснал в ръце спасения прозорец от пилотската кабина на катастрофиралия самолет.

— Вижте това — казал Брайън Макартър, помощник-редактор, когато първите коректури пристигнали в отдел „Новини“ на вестника. — Никога няма да видите друга такава първа страница до края на живота ви. Тя е истинска сензация.

В „Сънди таймс“ съществувала традиция, когато машините започнат да печатат тиража, старшите членове на персонала да се събират в редакторската стая на почерпка. Малко след 7 часа вечерта Линклейтър, Еди, Макартър, Найтли и техни колеги нахълтали да се видят с Джайлс. Царяло настроение на самопоздравления. Вестникът изглеждал така добре, че почти убедил хората, които го създали, в достоверността на поместения материал. На чаша вино разговорът се насочил към броя за следващата седмица: кой ще присъствува на пресконференцията на „Щерн“, кой ще се занимава със серията откъси… Джайлс предложил да поканят Тревър-Роупър да напише унищожителна статия срещу „всички злонамерени критики“, оспорващи автентичността на дневниците. Идеята била приета като подходяща. Джайлс грабнал телефона. Това, което последвало, влязло в митологията на „Флийт Стрийт“ — сцена, която се вдълбала в паметта на присъствуващите, „разказана и преразказвана по млечните барове на Флийт Стрийт“, както Ивлин Уо описа навремето подобен момент в книгата си „Сензационната новина“, „неувяхващо жив в обременените глави на сто редактори…“

— Хю?… Франк Джайлс е на телефона… Много добре, благодаря…

В стаята се подел тих разговор, който постепенно стихнал съвсем, защото все повече и повече служители на „Сънди таймс“ се заслушвали в думите, изричани от тази страна на телефонната линия.

— … Мисля, че бихме искали един умерен, академичен, подробен материал, който да опровергава…

Настъпила пауза.

„Франк не просто пребледня — спомня си Найтли, — но тонът му изведнъж се промени.“

— Е, разбира се, Хю, човек изпитва съмнения — продължил по телефона Джайлс. — Няма нищо сигурно в този живот. Но съмненията, които изпитваш, не са достатъчно големи, за да направиш заради тях завой на 180 градуса, нали?… О, ясно. Ти наистина правиш завой на 180 градуса…

Редакционното съвещание се превърнало в жива картина на отчаянието: Макартър, който бил отпуснал гръб о стената, сега се свлякъл бавно на пода; Линклейтър притиснал глава между коленете си; Найтли безмълвно удрял с юмрук по масата; всички мълчали.

Когато Джайлс затворил телефона, „Започнал напрегнат петнадесетминутен разговор“, твърди един от присъствуващите. Дали да спрат машините? За това ще трябва да се иска съгласието на Мърдок. Той бил в Ню Йорк. Някой излязъл от стаята, за да се опита да се свърже с него. Взели решение Джайлс да позвъни отново на Тревър-Роупър и да настоява, макар историкът да има съмнения, да не ги огласява публично на пресконференцията на „Щерн“, а да ги разкрие едва в броя на „Сънди таймс“ за идущата седмица. Всички напуснали стаята, за да може редакторът да проведе разговора на спокойствие; когато те опразнили стаята, там нахълтали напористата съпруга на журналиста — лейди Катрин Джайлс, с кошница, в която носела вечерята на мъжа си. Останала по време на телефонния разговор и след няколко минути се появила и почнала да успокоява всички:

— Франк беше чудесен!

През това време Брайън Макартър говорел с Рупърт Мърдок, когото успели да открият в Съединените щати. Макартър описал накратко проблема, създал се поради промененото становище на лорд Дейкър. Да спрат ли печатането на броя и да го изготвят наново?

— Пратете Дейкър по дяволите! — отсякъл Мърдок. — Печатайте!

Неделя, 24 април.

Когато тиражът от 1,4 милиона бройки на „Сънди таймс“ бил разпространен из Великобритания, атаката срещу автентичността на дневниците се усилила. Лорд Булок, автор на „Хитлер: изследване на една тирания“, изразил мнение, съвпадащо с това на много други критици на сензационната находка: как е могъл Хитлер да пише за атентата от юли 1944 година, като се знае, че дясната му ръка тогава е пострадала? Булок призовал за международна комисия от френски, британски, американски и еврейски историци, която да изследва дневниците. Съперниците на „Сънди таймс“, използувайки информацията, купена от Ървинг, започнали същинска битка на страниците си. „Сериозни съмнения в «тайните дневници» на Хитлер“, писал „Обзървър“, „ИЗОБЛИЧАВАЩИ ОПУЩЕНИЯ В ДНЕВНИКА НА ХИТЛЕР“, биел тревога „Мейл он Сънди“. „Всички те са разкошни, изпипани и издокарани, но си остават нищо повече от една страхотна измама.“ В Германия редица бивши помощници на Хитлер, малцина под седемдесетгодишна възраст, били извадени на показ за коментар.

„Често се случваше да се храним към три или четири часа през нощта — споделил Николаус фон Белов, адютантът на Хитлер за въздушните войски — и едва след това Хитлер се оттегляше да спи. Той нямаше време да пише каквото и да било. Всичко това за дневниците е пълна лъжа.“ Рихард Шулце-Косенс пригласял напълно на Белов: Хитлер „никога не е имал време“ да води дневник. „Фюрерът никога не е писал бележки на ръка“ — подчертала Криста Шрьодер.

В 8.30 часа сутринта Дейвид Ървинг бил взет с кола на „Мейл он Сънди“ и откаран на летището, за да хване самолета, излитащ в 10.35 часа за Хамбург. А в Хамбург го посрещнал Йохен Кумер, старши репортер на печатания в масов тираж „Билд Цайтунг“. Ървинг щял да бъде тяхното „торпедо“ на пресконференцията на „Щерн“, определена за следващия ден.

„Споразумяхме се за хонорар в размер на 1000 английски лири плюс разноските“ — отбелязва Ървинг в дневника си.

Няколко часа по-късно Тревър-Роупър също пристигнал до Хийтроу, придружаван от двама „гледачи“ от „Сънди таймс“ — Пол Еди и Брайън Макартър. На летището той бил „преследван от безброй камери“.

„Цялата история беше раздута до сензация — спомня си Тревър-Роупър. Тикали микрофони в лицето му. — Наистина вярвам, че дневниците са истински — казал той, — но съществуват известни усложнения. Няма да изразя в процент доколко вярвам в тях. Признавам, че са налице някои проблеми…“

В Хамбург тримата се срещнали с Антъни Тери и Тревър-Роупър отново отседнал в хотел „Атлантик“, където трябвало да чака пристигането на Герд Хайдеман.

Хайдеман се появил късно следобед. Той се извинил, задето станал причина Тревър-Роупър да го чака. Журналистът току-що пристигнал със самолет от Мюнхен, където разговарял с фрау Илзе Хес. Тревър-Роупър казал на Хайдеман, че има известни пунктове, които би желал да бъдат изяснени, преди да се подготви да подкрепи дневниците на пресконференцията. Би ли желал Хайдеман да му повтори, как дневниците са станали притежание на „Щерн“?

Това създало проблем за Хайдеман. Откак говорил за последен път с Тревър-Роупър, „Щерн“ бил получил резултатите от съдебната експертиза. Хайдеман сега съзнавал, че макар дневниците да са все още истински, придружаващият архив е навярно подправен. Куяу го уверил, че двата комплекта материал са от различни източници. Но как би могъл Хайдеман да съчетае това с предишното си твърдение, че съществува само една самолетна катастрофа, един спасен товар и един доставчик? Решил да прибегне до нов вариант на фабулата си. И казал на Тревър-Роупър, че дневниците са били донесени от Изток от бивш офицер във Вермахта, който в момента живеел в Западна Германия. Репортерът казал още, че е събрал първите дневници от Швейцария. Другият материал получил в Хамбург от бьорнерздорфски селяни.

Тревър-Роупър веднага станал подозрителен. Казал, че това е трети вариант на една и съща история. Отпърво, в Цюрих, Петер Кох му съобщил, че доставчикът на дневниците живее в Източна Германия: по тази причина името му не бивало да се разкрива. После, през миналата седмица в Хамбург, Хайдеман му казал, че така нареченият „офицер от Вермахта“ живее в Швейцария и не трябва да бъде разкрит, за да избегне данъчно облагане. А сега той живеел в Западна Германия и доставял само дневниците, без допълнителния материал. Коя версия била истинската?

Хайдеман избухнал. Той не можел да отговаря за думите на Кох. Кох не знаел нищо. Той знаел само толкова, колкото той, Хайдеман, благоволи да му каже.

Историкът продължил да настоява. Той нямало да обяви дневниците за автентични, ако Хайдеман не му разкрие цялата история на тяхното откриване. Трябва отново да се започне от самото начало. Как дневниците са станали притежание на „Щерн“?

„При разпита — отбелязал навремето Тревър-Роупър — натискът не бива да се прекъсва“.

Този следобед в хотел „Атлантик“ той приложил уменията, които усвоил в килиите на военнопленниците в Германия през есента на 1945 година. Безпощадно разбил на пух и прах версията на Хайдеман по начин, който никой не сполучил да приложи, откак дневниците започнали да се появяват в Хамбург. Хайдеман вадел документ след документ от чантата си:

— Ще ви покажа всичко, само и само да не ме въртите в тази месомелачка! — рекъл Хайдеман.

Тревър-Роупър прочел специалния том за Хес. Той бил смехотворно повърхностен. Тревър-Роупър вече не се съмнявал. Този том бил фалшификат.

— Можете ли да ми обясните — запитал той — защо трябва да вярвам в съществуването на вашия офицер от Вермахта?

— Не — отвърнал Хайдеман. — И защо да го правя?

— В такъв случай аз още по-малко трябва да вярвам в него — отвърнал рязко Тревър-Роупър.

В репликите зазвучали гневни нотки; лумнала някогашната ненавист.

— Вие се държите точно като офицер от Британската тайна служба! — изкрещял Хайдеман. — Сега не е 1945 година.

След като се дърпал упорито в продължение на повече от час, репортерът заявил, че това вече му е дошло до гуша, и напуснал стаята, отказвайки да присъствува на вечерята, която списание „Щерн“ възнамерявало да даде същата вечер в чест на Тревър-Роупър.

Тревър-Роупър също решил да бойкотира предвижданото начинание. Накрая приел да присъствува единствено заради надеждата да изтръгне името на доставчика на дневниците от устата на Петер Кох. Но за голямо изумление на историка, когато той припомнил на Кох предишното му твърдение, че „Щерн“ знае самоличността на „офицера от Вермахта“, журналистът невъзмутимо отрекъл да е изричал такива думи. Тревър-Роупър го заплашил, че няма да присъствува на утрешната пресконференция. Хората от „Щерн“ не се трогнали от думите му. Вечерята приключила, както писал „Щерн рипорт“ в следващия си брой, с „леденостудена атмосфера на масата“.

Като се оттеглили от масата, Тревър-Роупър, Пол Еди, Брайън Макартър и Антъни Тери обсъдили заедно дилемата. Те настояли Тревър-Роупър да не се отказва публично от заблудите и грешките си на пресконференцията, а да изчака поне докато се завърне в Британия. Тримата журналисти от „Сънди таймс“ били убедителни в съображенията си и когато се разделили с него в полунощ, историкът бил наполовина склонен да ги послуша. Прекосил фоайето на хотела на път за стаята си и неочаквано попаднал на стар приятел — сър Николас Хендерсън, бивш посланик на Британия във Вашингтон и Бон. Двамата отишли в бара и пили бира до 2 часа след полунощ. Съветът на Хендерсън бил недвусмислен. Тревър-Роупър трябвало да заяви час по-скоро своите резерви колкото може по-публично. Няма да му се удаде по-добра възможност за това от пресконференцията на „Щерн“, която започва след няколко часа. Тревър-Роупър решил „да преспи и тогава да реши как да постъпи“.

Понеделник, 25 април.

„Големият ден“ — писал Ървинг в дневника си.

Специалният брой на „Щерн“ бил вече натрупан по вестникарските павилиони, за да приветствува ранните сутрешни трудови купувачи. През уикенда били отпечатани над два и четвърт милиона екземпляра. На корицата пишело: „Дневниците на Хитлер открити“, и били изобразени купчина томове с черна подвързия, а най-горният том носел готическите инициали „РН“ (буквата „Р“ все още означавала за „Щерн“ буквата „А“). Материалът за дневниците обемал повече от четиридесет страници с откъси, които превишавали три-четири пъти естествената им големина. Ето какво твърдял Хитлер за Ернст Рьом:

Дадох му възможност да си направи изводи, но той нямаше достатъчно смелост да го стори. По-късно беше разстрелян по моя заповед.

А за Кристалната нощ, „Нощта на счупените стъкла“ през 1938 година, когато били извършени погроми над еврейските магазини и синагогите и хиляди евреи изпратени в концентрационни лагери:

До мен достигнаха сведения за някакви грозни нападения, извършени от униформени хора на различни места, както и за евреи, бити до смърт, самоубийства на евреи. Какво ще кажат за това в чужбина? Незабавно ще издам необходимите заповеди.

Хитлер за руската атаката на Берлин през април 1945 година:

Дългоочакваната офанзива започна. Да бъде Господ-Бог с нас.

Поместени били снимки на Хитлер в Райхсканцлерството през 1945 година, на Хитлер с Мусолини, на Хитлер на бюрото си, Хитлер с букет цветя, Хитлер с Хес; единственият друг, показван така често, бил Герд Хайдеман: Хайдеман на „Карин II“, Хайдеман с дневниците, Хайдеман в Бьорнерздорф, Хайдеман с Волф, Хайдеман с Гюнше и Монке — целият брой представлявал монумент на натрапчивата идея на един човек, безвкусно и истерично погазване на тридесет и осем годишната чувствителност на следвоенна Германия по отношение на нацистите. „Щерн“ бил вече прицел на атаки, задето се занимава с дневниците; това нетактично отношение спечелило на списанието омразата на почти целия западногермански печат.

В хотел „Четирите сезона“ Ървинг станал рано. Подготвил се за сутрешната битка, като се подстригал в бръснарския салон на хотела, след което си поръчал солидна немска закуска. Установил, че ресторантът е претъпкан от журналисти и телевизионни екипи, забили носове в тазсутрешния брой на „Щерн“.

Тревър-Роупър се събудил в 8 часа — звънял му по телефона Чарлс Дъглас-Хюм. Как се чувствува, запитал го Хюм. Тревър-Роупър отговорил, че е разговарял с Хайдеман, че съмненията му не са се разсеяли, а напротив, са се увеличили. Дъглас-Хюм го посъветвал енергично „да не си изгаря корабите“ на пресконференцията.

Към 10.30 часа столът на „Щерн“ се претъпкал с журналисти. Над двеста души от цял свят се стекли в Хамбург. Присъствували двадесет и седем телевизионни екипа. Всички места били заети, репортери и фотожурналисти се били сврели във всяко възможно кътче, приклекнали, а в някои случаи и изпружени на пода в цял ръст; под подиума в дъното на салона. С неуместно присъствие, но все пак незабележим, сред посетителите седял генерал Вилхелм Монке, отзовал се на специалната покана на Герд Хайдеман. Всеки журналист получил комплект материали — двадесет страници информация за дневниците и седем снимки. Приложени били и копия на доклада за две страници от дневниците на съдебния експерт Ренц; констатацията на Ренц за телеграмата до Мусолини била пропусната, така се създавало впечатление, че тестовете са били стопроцентово в полза на автентичността на материала на „Щерн“.

В единадесет часа звездите на конференцията се заточили в салона, обстрелвани от светкавиците на фотожурналистите: Петер Кох, Феликс Шмит, Томас Валде, Герд Хайдеман, Хю Тревър-Роупър. Професорът се стреснал от броя на присъствуващите, от разгорещената и шумна атмосфера, от блясъка на телевизионните светлини. То напомняло, писал един журналист по-късно, „постановка на Садлър по Уелс, изобразяваща ад“.

Уводните думи на Петер Кох били агресивни. Той отхвърлил обвиненията за неавтентичност на дневниците. Еберхард Йекел твърдял неща за материал, който дори не е виждал.

— Ако ние като журналисти си позволим такова поведение — казал Кох, — ще бъдем обвинени в повърхностност.

Дейвид Ървинг — той седял в средата на салона — бил обрисуван от Кох като историк, „който няма репутация, която да изгуби“.

— Аз съм стопроцентово убеден, че Хитлер е написал всяка дума в тези книги — подчертал ораторът. — Платихме за дневниците много пари, но когато се касае за информиране на читателя, нищо не е твърде скъпо.

След това показали на представителите на печата документалния филм на „Щерн“ „Находката“. Тревър-Роупър, видял собствената си подкрепа на дневниците, записана предишната седмица, сега подпрял главата си с ръка. Когато програмата завършила, една млада жена си пробила път сред камерите, отишла до масите в дъното на стола и изсипала там съдържанието на два пакета; дузина томове от Хитлеровите дневници.

— Това беше coup de théâtre[1] — твърди Брайън Джеймс от „Дейли Мейл“, — сякаш изведнъж Хитлер бе подал ръка от гроба.

Фотожурналистите се струпали за снимки в едър план. Хората от „Щерн“ се опитали да защитят съдържанието на дневниците, за да не се допусне преждевременно разкриване. Кох тикнал наръч дневници на Герд Хайдеман, който бил уговорен да стане с голямо нежелание и да позира с тях пред камерите. Кох поканил присъствуващите за въпроси. Почти всички въпроси били отправени към Тревър-Роупър.

Историкът бил вече заключил за себе си, че дневниците са безспорно фалшиви.

„А след като го бях признал пред себе си — твърди по-късно той, — реших, че трябва да присъствувам на пресконференцията и да го призная пред другите.“

Отметнал глава и отправил поглед в някаква неопределена точка на средно разстояние от себе си, след което започнал изложението си:

Въпросът за автентичността на дневниците е неделим от тяхната история. Въпросът е: непременно ли тези документи са свързани с катастрофиралия самолет? Когато видях документите в Цюрих, разбрах… тоест всъщност се подведох, че тази връзка е строго установена… Дневниците „биха могли“ да бъдат истински, но цялата история изглежда доста нестабилна… в края на краищата в нея се долавя нещо като безупречна фалшификация.

И завършил със съкрушителен удар към „Щерн“ и вестниците „Таймс“:

Като историк аз съжалявам, че, хм, нормалният метод за историческо удостоверяване, хм, е бил навярно по необходимост пожертвуван в известна степен заради изискванията на журналистическата сензация.

Един от оксфордските възпитаници на Тревър-Роупър — Тимоти Гартън Аш, — присъствуващ на пресконференцията от името на „Ню Рипъблик“, описал проявата на своя бивш преподавател като провален пазарлък на викториански благородник с уличен търговец заради един нищо и никакъв фартинг[2].

Някой попитал историка за вредата, която е нанесла на репутацията му тази афера. Тревър-Роупър отпил замислено глътка от чаша вода.

— Предполагам — отговорил той, — че личната ми репутация е свързана с всичко, което твърдя. Готов съм да изразя мнението си и ако греша, значи греша, а ако съм прав, значи съм прав. Не се тревожа за тези неща.

До изказването на Тревър-Роупър пресконференцията се развивала благоприятно за хората от „Щерн“. Сега те седели по местата си с каменни лица и скръстени ръце, защото чувствували, че нещата вече са взели лош обрат. Дейвид Ървинг скочил към микрофона в средата на салона, вбесен от твърдението на Кох за него като човек без репутация. „Реших да държа рязък тон“ — пише по-късно той в дневника си.

— Аз съм английският историк Дейвид Ървинг — представил се той на публиката. — Може да нямам докторат, нито професура, както и титлата „лорд“, но вярвам, че въпреки това имам репутация в Германия. — Поискал да знае как Хитлер е могъл да пише в дневника си за бомбения атентат през юли, когато собственият филм на „Щерн“, току-що прожектиран на присъствуващите, показал как диктаторът на срещата си с Мусолини, състояла се няколко часа след експлозията, се е ръкувал с него с лявата ръка. И размахал фотокопията си. — Познавам колекцията, от която произхождат тези дневници — продължил Ървинг. — Тя е стара колекция, пълна с фалшиви документи. Имам някои тук.

Телевизионните камери възвили от сановниците на „Щерн“ и се насочили към жестикулиращата фигура в средата на помещението.

„Репортери ме връхлетяха — спомня си Ървинг, — светлини ме заслепиха, микрофони щръкнаха навсякъде около мен.“

Един японски филмов екип бил стъпкан в надпреварата всеки да бъде колкото може по-близо до Ървинг. Стигнало се и до юмручен бой. Столове и лампи се валяли навред — из целия наблъскан с хора под. От подиума Кох извикал, че Ървинг трябва да задава въпроси, а не да произнася речи. Микрофонът на Ървинг бил вече изключен. Но било твърде късно. Ървинг поискал да знае от „Щерн“ дали мастилото на дневниците е проверявано за възрастта му. Не получил отговор.

— Мастилото, мастилото! — извикали неколцина репортери.

— Торпедото е пуснато срещу целта — прошепнал Ървинг на един журналист, който седял до него, когато и той си седнал на мястото. Местният кореспондент на Ен Би Си доближил Ървинг и го попитал дали с готов да напусне веднага пресконференцията и вземе участие във включване на живо за шоуто „Днес“, което вървяло в момента в Америка. Ървинг се съгласил.

„Всичко беше много въодушевляващо — отбелязва той — и аз оставих след себе си следа на хаос.“

Когато Ървинг излизал от сградата на „Щерн“, в същия момент там влизал Герхард Вайнберг. Американският учен си бил разопаковал багажа в събота в Бон и тъкмо завършил интервюто си със Стивън Страсър от „Нюзуик“, когато му позвънил Петер Кох. Той го помолил да присъствува на пресконференцията. Вайнберг казал, че това е невъзможно — първото му занятие в Бон започвало в 10 часа сутринта в понеделник; не можел да го отмени.

— Беше му необходимо известно време — твърди Вайнберг, за да разбере, че не съм мъчен човек, просто такъв ми е характерът.

Но Кох продължил да настоява: щял да уреди пътуването му така, че професорът да бъде сигурен, че няма да пропусне занятието в университета. И съгласно уговорката веднага щом лекцията завършила в 11 часа в понеделник, един шофьор на „Щерн“ откарал бързо Вайнберг от университетското градче до летището. От Бон го взели с частен самолет на компанията до Хамбург, а оттам веднага с кола до сградата на „Щерн“. В 12.30 часа той заел мястото си на подиума.

Вайнберг се отплатил на „Щерн“ за неговите тревоги и разноски, като изразил нови съмнения за сензационната находка:

— Цялата автентизация на ръкописа, която съм видял — заявил той пред световния печат, — се отнася не за дневниците, а за други документи, като изключим страницата, за която се твърди, че е отрязана от един дневник. С други думи, докладът на американския експерт-графолог и на специалиста по графология от германската полиция се отнасят за почерка на Хитлер изобщо, а не за почерка му в дневниците. Впрочем двамата експерти вероятно не са знаели, че дневниците съществуват, когато са представили своите доказателства.

Според професор Вайнберг било „неуместно“ да се цитира анализът на един комплект документи и се прилага за друг.

Кох се бил втренчил във Вайнберг ужасен, но професорът още не бил завършил. По своя грижлив, педантичен начин той продължил:

— Един въпрос ме безпокои от самото начало — че нито един добре осведомен експерт по Третия райх не е бил допуснат да изследва целия текст, за да установи дали има текстуални абсурди. С други думи, искам да кажа, че тук не се намираме на остров сред южните морета и нямаше да се наложи да се ходи извън пределите на град Хамбург, за да се търсят компетентни експерти. Сега вече въпросът е от жизнена важност: група експерти от цял свят да получат възможност да изследват тези ръкописи.

Кох го прекъснал, за да каже, че, разбира се, експертите ще получат възможност да проучат дневниците. Раздали се викове „Кога?“ и „Определете дата!“

— Когато журналистическата оценка бъде завършена — отговорил Кох.

Информационната конференция, която започнала така добре за „Щерн“, се преродила след малко повече от два часа в пълно безредие. Това не било само провал на рекламата и информацията; най-съществен би провалът да се представят убедителни доказателства за автентичността на дневниците, което влечало след себе си и правни усложнения. Един от юрисконсултите на „Щерн“, хер Хаген, предупредил Шулте-Хилен в петък в поверителна докладна записка: отразяването на материала в списанието е такова, че компанията рискува да бъде подведена под отговорност за разпространяване на нацистка пропаганда. Контрааргументът на „Щерн“ очевидно щял да бъде, че списанието спомага за процес на историческо изследване. Но този аргумент можел да се сгромоляса, ако историците заключат, че дневниците имат съмнителна стойност. Властите в провинция Бавария могат да се възползуват от несигурността като претекст да отнемат правата за издаване, отстъпени чрез договора с Бундесархива. Като виждал как пресконференцията се проваля, Хаген решил, че „само една бърза и категорична преценка за автентичността на дневниците може да спаси положението“. Със съгласието на ръководството на „Щерн“ той наредил три от дневниците — специалният том за Хес и книгите за 1934 и 1943 година — да бъдат незабавно връчени на д-р Хенке от Бундесархива, който присъствувал на пресконференцията. Хенке обещал да даде преценката на Хаген бързо и поверително. Юристът си отдъхнал. Възможността от битка в съда, в която „Щерн“ ще се опита да докаже, че не симпатизира на нацистите, и с Герд Хайдеман евентуално призован за свидетел — за такава възможност изобщо не бива да се мисли.

Тревър-Роупър изпитвал чувство на облекчение, когато напуснал сградата на „Щерн“. Постъпката му, изглежда, породила у неговите домакини „болезнена почуда“, но той постъпил, както му диктувала съвестта. След лек обяд с тримата журналисти от „Сънди таймс“ той хванал следобеден полет обратно за Лондон.

Тревър-Роупър се надявал, че сега ще може да остави зад гърба си цялата тази история. Той бил прекалено оптимистичен в случая. Едно от първите неща, които забелязал, като пристигнал на Хийтроу, бил рекламният плакат на лондонския „Стандарт“. Заглавието на цялата ширина на първа страница гласяло: „ДНЕВНИЦИТЕ НА ХИТЛЕР: ДЕЙКЪР СЕ СЪМНЯВА“.

„Сърцето ми се сви“ — спомня си той.

В дома му в Кембридж телефонът почти не спирал да звъни след заминаването му в неделя за Германия. Заварил жена си дълбоко разстроена. Репортери се настанили пред прага му. Първата му грижа била да нареди на портиера да не го свързва с телефонни обаждания отвън. Било невъзможно за Тревър-Роупър да пресече улицата към „Питърхаус“, без да попадне в „тунел“ от журналисти на улицата срещу дома си. За да избегне това, трябвало да излезе през градината си, да се прехвърли през една задна стена, да прекоси един паркинг за коли и да се мушне в колежа на няколко ярда по-нагоре по улицата. Трябвало да извършва тази манипулация до края на седмицата.

Всички вечерни информационни бюлетини поместили снимки от пресконференцията на „Щерн“; те преобладавали и във вестниците от следващата сутрин. Текстовият материал бил фокусиран върху Тревър-Роупър: „НЕ СЪМ СИГУРЕН СЕГА, ПРИЗНАВА ПРОФЕСОР ПО ХИТЛЕРОВИТЕ ДНЕВНИЦИ“, „ХИТЛЕР: ГОЛЯМОТО ОТСТЪПЛЕНИЕ“, „БИТКА НА «НАУЧНИ КОНСУЛТАНТИ» ПО НАЦИСТКИТЕ ДНЕВНИЦИ“, „ЮМРУЧЕН БОЙ СРЕД ХИТЛЕРОВА СУМАТОХА“, „НЕ СЪМ ЧАК ТОЛКОВА СИГУРЕН, ТВЪРДИ ДЕЙКЪР“. „Гардиан“ искал да знае, защо професорът решил „да рискува репутацията си, като обяви дневниците за достоверни след неговия твърде повърхностен преглед“? Бившият му колега от Оксфорд А.Л.Раус написал статия, озаглавена „Премеждието на лорд Дейкър“, в която го описвал, сега на почти седемдесетгодишна възраст, като „младеж, обзет от привързаност“.

„Винаги съм имал резерви към него — твърдял в статията Раус, — откак започна да пише в Оксфорд като мое протеже.“ А едно хумористично петостишие започнало да обикаля из стаите на студентите от горния курс в Кембридж:

Живееше човек на име Дейкър,

направо Бог сред своя малък декар,

но по въпроса с тия дневници, разбира се,

разбра се, че човекът ultra virus[3] е,

за да открие пустия му шмекер.

Финалната обида дошла в писмото на един адвокат, изпратено от името на Рейчъл, лейди Дейкър. Тя била далечна братовчедка, която уредила старинното имение на фамилията Дейкър да бъде освободено от временната отмяна на правата върху него в нейна полза през 1970 година. Тя категорично възразила срещу решението на Тревър-Роупър да използува същото име, когато той получил титлата „пер“ в 1979 година. Сега по нейно настояване адвокатите ѝ уведомявали Тревър-Роупър, че трябва да използува винаги пълната си титла — лорд Дейкър от Глантън, — за да не навлича неприятности на нейната страна от родословието на фамилията поради постъпката му във връзка с дневниците на Хитлер.

„Животът — твърди Тревър-Роупър впоследствие, като размишлява върху този период — беше истинско мъчение.“

[1] Неочаквана промяна (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Английска монета, равна на четвърт пени. — Б.пр. ↑

[3] прекалено могъщ (лат.) — Б.пр. ↑

ДВАДЕСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

Ала мъчението за един историк било храна и питие за друг. След триумфа си на пресконференцията Дейвид Ървинг прекарал остатъка от понеделника в писане на статии и даване на интервюта.

„Адолф Хитлер е все още внушителен касов автор от Хамбург до Харлем“ — писал той в „Дейли Мейл“. Представил Хайдеман като „типичен добър и порядъчен човек“. Хайдеман не вярвал, че на света съществуват злодеи; той бил от хората, които имат пълна вяра в рекламите за автомобилни гуми. За читателите на „Билд Цайтунг“ Ървинг очертал седем основания защо смята дневниците за фалшиви. Бил неуморим. В 3.30 часа през нощта в четвъртък бил събуден в хотелската си стая в Хамбург и изтичал до едно местно телевизионно студио за връзка на живо с програмата на Ей Би Си „Нощни щрихи“.

„Отново двадесет милиона зрители — записал с радост Ървинг в дневника си. — Получих 700 марки в брой, колкото бях поискал.“

От студиото го върнали отново в хотела. Той „откраднал“ още два часа сън и след закуска научил от страниците на „Дер Шпигел“, че списанието е готово да му плати 20 000 марки за неговите фотокопия и неговата история.

„Много задоволително — отбелязал той. — Това възлиза общо на около 15 000 лири стерлинги, получени за три дни.“

Следобед Ървинг отлетял за Франкфурт за участие в дискусия по Западногерманската телевизия по автентичността на дневниците.

По същото време в Съединените щати очакваното коварство на „Нюзуик“ най-сетне се проявило. В понеделник били излъчени телевизионни реклами на списанието, в нито една от които не се споменавало за съмнения относно достоверността на дневниците. Евентуалните читатели на обявите, отпечатани във вестниците, също останали с впечатление, че „Нюзуик“ е купил дневниците и че няма никакъв проблем около тяхната автентичност:

Тези породили спорове документи могат да променят историята на Третия райх от идването на Хитлер на власт до неговото самоубийство сред развалините на Берлин.

Те хвърлят нова светлина върху характера му, върху плановете му за войната, за Мюнхен, за чудото при Дюнкерк, за бягството на Рудолф Хес, за сраженията, които е водил, както и за любовните му връзки с Ева Браун.

Търпеливият читател трябвало да изгази цели четири новоредия, за да стигне в петото до подхвърления въпрос: „Истински ли са дневниците?“ Мейнард Паркър, който отговарял за оформянето на материала в „Нюзуик“, по-късно не изразява никакво разкаяние за този агресивен търговски похват:

— Рекламният отдел имаше по-ранни срокове от нашите, но аз не смятам, че рекламите представят превратно материала, поместен в списанието.

Това било истина. Въпреки че списание „Нюзуик“ давало в известна степен израз на възгледите на скептиците, преобладаващото впечатление, което оставяли у читателите многото страници, посветени на дневниците, било, че те са автентични. Списанието всъщност поместило повече откъси от тези в „Щерн“ — седемнадесет отделни цитата, събрани по време на синдикатните преговори. Сред тях имало един, в който Хитлер благоговее пред Йосиф Сталин: „Как, за Бога, Сталин успя да постигне това“; следвали други — Хитлер за Мусолини: „Той няма любезността да се изправи лице в лице пред мен“; за Главното командуване на Вермахта: „Тези стари офицери обичат да се кичат с титли и ордени, да придобиват имоти, а не се подчиняват на моите заповеди“; а в друг цитат е представен един „нежен и сантиментален“ Хитлер в отношението си към Ева Браун: „Ева трябваше да понесе доста страдания.“

Както могло да се очаква, германците се почувствували много оскърбени.

— Това е долнопробна, гадна хитрост — оплакал се в интервю с „Тайм“ Петер Кох. — Ще трябва да съдим списанието. Ние сме измамени и мога да уверя „Нюзуик“, че ще съжалява за постъпката си.

Специална статия била посветена на съдебната и графологическата експертиза, поръчани от „Щерн“; имало материал от Герхард Вайнберг, озаглавен „Оценката на един учен“, и друг за „Хитлер и масовото изтребление“. Заключителните думи в списанието предсказали, че откриването на дневниците щяло да принуди света „отново да се занимае със самата личност на Хитлер“.

Немците ще трябва отново да се запитат за колективната си, унаследена вина. Евреите ще трябва да се изправят отново пред страховете си. Всички ние трябва да се запитаме отново дали злото на Хитлер е било единствено по рода си, или то витае във всекиго от нас. Тези размишления бяха банализирани години наред в блудкави трилъри с меки корици и телевизионни филми. Сега появата на Хитлеровите дневници — истински или не, това впрочем съвсем не е съществено — ни напомня за ужасната действителност, върху която градим нашите съмнения за самите нас и за всички останали.

Позицията на „Нюзуик“ по Хитлеровите дневници била широко критикувана в Съединените щати. Уводна статия в „Ню Йорк таймс“ под заглавие „Хайл, Хистъри“ („Здравей, историйо!“ — Б.пр.) изразявала дълбоко възмущение най-вече от твърдението на списанието, че въпросът дали дневниците са истински, или не „съвсем не е съществен“:

Съвсем не е съществен? Съвсем не е съществено това, което натрапи на века най-сатанинската тирания? Съвсем не е съществен въпросът, дали Хитлер е превъплътен, а може би и наново формулиран фактически или чрез фалшификат?

Журналистиката не бива да се самоутешава с обичайното извинение, че може да борави прибързано с историята. А учените, които действуват също тъй прибързано, макар впоследствие да променят позицията си, едва ли могат да бъдат наречени историци.

„Нюзуик“ отразил широко дневниците, но списанието не било единствено по отношение на оценката, че това е най-важната история в момента: самият „Ню Йорк таймс“ поместил материали, свързани с дневниците, на първа страница в събота, неделя, понеделник и вторник; изданията с таблоиден формат, които излизали в масов тираж, дори отразили сензацията още по-широко. Към петия ден явлението „Хитлерови дневници“ се превърнало в своего рода гигантска сапунена опера[1] — международно забавление, течащо по почти всички радио и телевизионни мрежи и по първите страници на вестниците в света. Какво неповторимо повествование — за бункера на Хитлер, за старите нацисти, за катастрофата със самолет през войната, за канала иззад желязната завеса, за милиони долари, за трезора на швейцарската банка, за тайни документи, за юмручен бой пред камерите, за промяната на намеренията, за пренаписване на историята, за лорд Дейкър, Дейвид Ървинг, Рупърт Мърдок, Герд Хайдеман…

Едва ли не всеки учен, писал някога нещо за Хитлер, бил призован да коментира. Професор Доналд Уот, редактор на последното издание на английски на „Майн Кампф“, смятал дневниците за „странни“. Джон Кенет Галбрейт ги нарекъл „неправдоподобни“. Уилям Л. Шайрър ги нарекъл „чудати… направо измамни“.

— Не очаквам сериозните историци в скоро време да се докоснат до тези неща — казал Дж. П. Стърн, авторът на „Фюрерът и народът“.

Професор Гордън А. Крейг нарекъл дневниците „една от най-сензационните находки на века“.

— Въпросът е от незначителна важност — било характерното твърдение на А. Дж. П. Тейлър. — Кой го е грижа за Хитлер в наши дни?

Някои били на мнение, че дори материалът да е автентичен, той не е трябвало да се публикува, но това, което вълнувало въображението на масовия читател и зрител, бил фактът, че дневниците са на Хитлер. А дневникът е нещо интимно и човешко. Възможно ли е личност, причинила толкова страдания, да бъде допусната да говори на обикновен език, да оправдава постъпките си? То пряко засяга гледната точка на Джордж Стайнър:

„Ще го помислите за човек и ще престанете да вярвате на това, което е извършил.“

А главният равин на Великобритания Иманюъл Якобовиц изразил този аргумент в писмо до „Таймс“, намерило отглас в цял свят, особено в Западна Германия:

Като човешко същество — жертва и оцелял от най-чудовищната тирания в историята — протестирам енергично срещу публикацията на така наречените Хитлерови дневници. Дали те са автентични или не, е съвсем несъществено в сравнение с престъплението да възкресиш въплъщението на злото и неговата пропаганда, което го реабилитира за едно поколение, а то не познава този изпечен гангстер… Като приветствуваме тази находка като най-голямото литературно откритие след скрижалите от Мъртвото море, ние вършим светотатство, което е върховно оскърбление към милионите, загинали и страдали при тази тирания.

Хиляда деветстотин осемдесет трета година отбелязва петдесетата годишнина от идването на власт на нацистите. Но въпреки че от края на войната се споминало повече от едно поколение, реакцията, породена от дневниците, показала колко мощен символ си остава Хитлер. Това не само било ново доказателство за точността на старото клише за очарованието на злото; коментарите разкрили и друго: колко малко се е променило отношението към Хитлер. В комунистическия свят отразеният в дневниците Хитлер бил представен като агент на капитализма. По подобен начин някои консерватори на Запад, като преценявали представения от „Щерн“ Хитлер, били заслепени за всяко свое друго съображение от преобладаващото си недоверие към Съветския съюз. И двете реакции били странно ехо на това от 30-те години на века.

В деня на пресконференцията на „Щерн“ професор Карл Дитрих Брахер от Бонския университет окачествил дневниците като фалшификати и разсъждавал над проблема кой носи вината за тях. Той подчертал, че това е онзи Хитлер, комуто се приписвало възхищение от проницателността на свръхмиротвореца Невил Чембърлейн; същият Хитлер дал възможност на британската армия да избяга от Дюнкерк; той разрешил мирната мисия на Хес през 1941 година. А враговете на Хитлер на Запад, Чърчил и Рузвелт, били представени като подпалвачи на войната. Брахер внушавал мисълта, че дневниците са „опит да се манипулира германската история в деликатен политически момент“. Могло да се допусне, че дневниците са дело на чужда велика сила. В края на краищата 80-те години „били време на интензивни дебати за разгъване в дълбочина на новите ракети на НАТО в Западна Германия“ — в такъв момент „имало нарастващ интерес към история, неблагоприятна за Съединените щати и Британия“. Вернер Мазер допускал, че дневниците са произведени в официална „фабрика за фалшификати“ в Потсдам в Източна Германия, „където писмата и бележките на Хитлер се подправят, за да се печели с тях твърда валута за източногерманците“. Тази теза била развита в Британия в едно радиоинтервю от Джордж Йънг, бивш заместник-директор на Шести отдел на разузнаването и изтъкнат привърженик на студената война. Без всякакви доказателства — без дори да е виждал дневниците — той заявил, че тези дневници са вероятно част от „източногерманско официално усилие за дезинформация“:

Източногерманската служба за сигурност и разузнавателната служба имат отдел за подправяне на документи, или иначе казано, отдел за дезинформация. Без съмнение те са способни на това… За русите ще е изгодна книга, която сее недоверие във всеки вид и под всяка форма най-вече сред западногерманците. Напоследък НАТО твърде шумно се вайка и стене и всичко, което сее съмнения за миналото, може да създаде недоверие към настоящето.

На закуска за представителите на печата в Ню Йорк във вторник американската представителка в Организацията на обединените нации госпожа Джийн Къркпатрик също прозряла в дневниците ръката на източна разузнавателна служба.

— Не се съмнявам — заявила тя, — че днес в Централна Европа има лица, които биха се опитали и наистина се опитват да сеят недоверие между Съединените щати и техните германски приятели.

Комунистите хранели свои подозрения. Съветският съюз дал 20 милиона жертви във войната с Хитлер; паметта за това имала все още решаващо въздействие върху външната политика на Русия. Москва не била потвърдила официално смъртта на Хитлер до 1968 година и си оставала болезнено чувствителна към всеки предполагаем опит за реабилитиране на нацистите. В понеделник професор Сергей Тихвински, изтъкнат руски историк и член на Съветската академия на науките, определил Хитлеровите дневници като „най-очебиен акт на политически саботаж“. В 6.30 часа вечерта в сряда Съветската телевизия охарактеризирала публикуването на дневниците като „опит да се реабилитира главният фашистки престъпник“. Деветдесет минути по-късно в предаването за чужбина Радио Москва изразило подобно мнение за слушателите си във Франция, където „Пари мач“ било току-що започнало да публикува своя сериал:

Призракът на фюрера, представен в човешки облик… е опит да се представят предварително пред общественото мнение в благовидна форма усилията на известни кръгове в САЩ и в щаба на НАТО, които изработват в момента нови варианти на ограничени бойни действия или нови войни в Европа, използувайки за претекст стария мит за заплахата от Изток — мита, който позволи на Хитлер да подпали Втората световна война.

„Тези «дневници» — твърдяла официалната осведомителна агенция ТАСС — са създадени с цел да пропагандират нацизма сред младото поколение, да го отклонят от борбата за мир и да го поставят в услуга на десните националистични сили във Федералната република.“

В Берлин източногерманското външно министерство излязло с официално становище: „Германската демократична република окачествява публикуването на Хитлеровите дневници в «Щерн» като закъснял опит да се реабилитира Хитлер.“ Западни журналисти, които подали молби за разрешение да посетят мястото на самолетната катастрофа край Бьорнерздорф, се изненадали от необикновено бързото уреждане на визите им. Източногерманците горели от нетърпение да дадат възможност на чужденци да разговарят с местните фермери, които буквално без изключение отхвърляли идеята, че някакви документи са могли да бъдат спасени от горящите останки на разбилия се самолет. Неочаквано, след векове тих, незабележим живот в селото нахълтали многобройни представители на западните медии. В Бьорнерздорф, неподозиращ с нищо фурора около дневниците, се понесъл слух, че причината за нашествието на оператори и репортери се дължи на двата гроба, обозначени с надписите „Неизвестен мъж“ и „Неизвестна жена“, които съдържали останките на Хитлер и Ева Браун.

През нощта на 26 април, вторник, водещите западни участници в полемиката били събрани в Западногерманската телевизия, ZDF, една от двете национални телевизионни мрежи; тя променила вечерната си програма, за да представи дискусия по автентичността на дневниците. Петер Кох и Герд Хайдеман пристигнали със самолет от Хамбург във Висбаден, където се намирали студиата на ZDF. На франкфуртското летище те попаднали на друг участник, поел като тях към ZDF, Дейвид Ървинг. Тримата се ръкували — „Кох с неохота“ — отбелязал Ървинг в дневника си.

Програмата започнала с прожекция на „находката“, която ZDF купила от „Щерн“ за 175 000 марки. Филмът бил последван от безкрайна и с безброй участници дискусия от вида, който бил любим в Западногерманската телевизия. Четирима историци — Валтер Хофер, Андреас Хилгрубер, Еберхард Йекел и Дейвид Ървинг — се изправили срещу Петер Кох във Висбаден. Герхард Вайнберг взел участие по линията от Бон. Тревър-Роупър бил склонен да застане в студио в Лондон — изолирана фигура, която говорила изцяло на английски (доказателство за спънките, които той срещал с немския език, което не пропуснали да отбележат западногерманските вестници на следващия ден). Петер Кох попречил на Герд Хайдеман да вземе участие: убеждението на последния, че дневниците са били автентизирани от Мартин Борман, нямало да увеличи увереността на „Щерн“ в тяхната достоверност.

Тревър-Роупър отишъл по-далеч в изказването си от онова, което направил на пресконференцията. Товарът да докаже достоверността на дневниците отново лежал на плещите на „Щерн“, казал той.

— Аз също вярвам — заявил британският историк, — че някои от другите документи, които видях в дома на мистър Хайдеман и които произхождат от същия източник, са фалшиви.

Кох невъздържано изрекъл въодушевена защита на дневниците. Не могло да има никакво съмнение в тяхната достоверност, настоял той. Те били изследвани от експерти-графолози и съдебни експерти; повечето от критиците на „Щерн“ били подбудени от търговска завист. Дори Ървинг, майстор в обсебване на средата за собствените си цели, бил впечатлен от „мъжествената“ му позиция.

„Накрая той постави своя дневник на Хитлер на масата и ми отправи предизвикателството: «Сега, хер Ървинг, поставете вашата „страница от дневника“ до него и нека видим коя от тях е истинската.» За щастие камерите не бяха насочени върху обектите или щеше да бъде трудно да се осъществи това: страниците бяха безспорно различни…“ — вписал Ървинг в дневника си.

Дискусията се оказала победа за „Щерн“. По-късно, към полунощ, когато Кох и Хайдеман потеглили обратно с кола за летището, отминали Ървинг и Йекел, които слизали по хълма от студиото към хотела си. Двамата от „Щерн“ спрели колата и попитали историците дали се нуждаят от напитка. Ървинг и Йекел приели.

В този интимен разговор Кох дал израз на огорчението си по отношение на „Нюзуик“. Единствено заради американците, оплакал се той, списание „Щерн“ било принудено да избърза дотолкова с отпечатването. А що се отнася до „Нюзуик“, американците щели да имат повече време за проверка на документите и биха могли да предотвратят гибелната гласност, която витае сега около дневниците. Ървинг казал, че списание „Щерн“ е постъпило глупаво, като се доверило на „Таймс“ и „Нюзуик“, а отказало да възложи доверието си на западногермански историк.

„Предложих му да ги покаже (дневниците) на някой скептичен историк като Йекел. Йекел кимна, изпусна мъдро дим от лулата си и се изуми, когато Кох се обърна към него и поиска принципното му съгласие да прецени всичките шестдесет дневника, след като подпише, че се задължава да плати голяма глоба, ако разкрие съдържанието им.“

Идеята била разисквана известно време, но когато почерпката приключила в два часа след полунощ, било вече ясно, че няма място за споразумение: Йекел бил „твърде обвързан от враждебността си“ към дневниците.

Няколко часа по-късно Петер Кох се появил в залата, където щяло да се проведе заседанието на редакторския колектив на „Щерн“. Колегите му го посрещнали с аплодисменти заради „доблестната му защита“ на дневниците по телевизията предишната вечер. Окуражено от този успех, списание „Щерн“ сега планирало контраатака срещу своите критици. То щяло да насочи битката в самото сърце на вражеския лагер със светкавична офанзива по Американската телевизия. Кох щял да отлети за Ню Йорк на следния ден с един от дневниците и да предложи интервю за всяка достъпна телевизионна и радиомрежа на САЩ.

Същия следобед „Щерн“ завербувал ценен нов съюзник за своята кауза. Волф Хес след двучасово заседание с Кох и останалите редактори заявил на репортерите, че никак не се съмнява в автентичността на сензационната находка на списанието.

— Ще помоля съюзническите власти да позволят на баща ми да коментира дневниците.

Във вторник Рудолф Хес отпразнувал осемдесет и деветия си рожден ден в затвора „Шпандау“. Семейството му от години се опитвало да издействува освобождаването му от затвора. Появата на дневниците сега предлагала нова възможност за привличане на вниманието към незавидното му положение. Волф Хес приел да придружава Кох на разноски на „Щерн“ по време на американското му турне. Изпратил телеграма до американския, британския, френския и съветския посланик с молба да позволят на баща му да изследва и автентизира дневниците, „тъй като той е единствен жив и пряк свидетел“.

Дейвид Ървинг се завърнал в Лондон в сряда следобед и веднага се завтекъл при мениджъра на банката, в която влагал парите си, но пристигнал късно и потен на срещата. За негова изненада мениджърът се оказал „много приятелски“ разположен: той следял напредъка на клиента си през последните няколко дни с голям интерес. Това обаче не намалявало опасенията му поради факта, че Ървинг бил преразходвал 326 700 лири стерлинги, този дълг датирал от януари; той трябвало поне отчасти да се намали. Както отбелязал в дневника си, Ървинг бил най-сетне годен да му съобщи една добра новина.

„Казах му, че съм спечелил около 15 000 лири от петък насам по различни начини (от телевизията, от статии по вестниците, от договори и тъй нататък) и че тази сума следва да получа сега; гарантирам до две седмици той да получи от мен 6000 лири. Зарадва се много. Бог знае какво бих могъл да му предложа при тази среща, ако не бяха щастливите събития от петък насам.“

Въпреки скептицизма, наслоил се върху дневниците от експерти от Западна Германия и чужбина, Герд Хайдеман не показвал нито следа на безпокойство. Той вече безспорно съзнавал, че съществуват проблеми с неговия материал: и полицията, и Арнолд Ренц били установили, че част от архива, който той е получил от Куяу, е фалшива; знаел и това, че подправените страници от дневника, които Ървинг разнасял из Европа, произхождат от оригиналния дневник на Фриц Щифел, том, който най-после Хайдеман си осигурил като свое притежание в края на март, но самозаблудата била една от най-ярките черти в характера на Хайдеман. Той лесно повярвал на извиненията на Куяу — че съмнителните телеграми произлизат от различен източник, че веществото, което избелва хартията, е съществувало, преди да дойдат нацистите на власт, че дневникът на Щифел е „партиен годишник“, а не част от главния архив на дневниците. Не била напълно лишена от основание и заблудата му, че дневниците са истински. В подкрепа на това бил фактът, че трите графологически анализа установявали, че страницата, отрязана от специалния том за Хес, е написана от ръката на Хитлер. Могъл да призове на помощ и двата съдебни теста, нито един от които не установявал, че хартията на дневника е от недостоверна дата. Цялото му същество излъчвало увереност. Когато австрийското списание „Профил“ го запитало дали е обезпокоен от твърдението на Дейвид Ървинг, че притежава образец от дневниците, Хайдеман отговорил, че Ървинг блъфира — той „не притежава оригинал и никога не е виждал такъв“. Създава ли му известни грижи новото становище на Тревър-Роупър, бил следващият въпрос.

— Разбира се, че не — отвърнал Хайдеман. — Зная откъде произхождат дневниците… Моят осведомител не е нито бивш нацист, нито търсен военнопрестъпник, но той не желае да бъде публично известен, защото отбягва да се шуми за него в печата, а аз не желая да съобщавам името му, защото му обещах това.

Непоколебимата увереност на Хайдеман, че дневниците са автентични, успокоило тревогите на неговите колеги. През цялата седмица след пресконференцията списание „Щерн“ се представило сплотено пред света. Брайън Макартър, шеф на екипа на „Сънди таймс“, когато се намирал в хотел „Четирите сезона“, споделял съмненията на британските си колеги:

— Но като виждаш абсолютната им убеденост — казал той на Гита Серени след една среща с хората от „Щерн“, — тяхното пълно спокойствие пред лицето на това почти всеобщо неверие, тогава всичко, което можеш да си помислиш, е, че те знаят нещо, което премълчават; че крият нещо, някакъв вид абсолютно надеждно потвърждение на достоверността.

В четвъртък, 28 април, Хайдеман обявил, че липсващите дневници най-сетне са пристигнали в пратка пиана, доставена в Саарбрюкен. Посетил Петер Кюзел в кабинета му и уредил получаването на последната сума от 300 000 марки за 9.30 часа на следващата сутрин.

В петък той се срещнал с Конрад Куяу в Хамбург и получил последните четири тома.

Куяу следял от Щутгарт развоя на събитията с оправдан интерес. В петък, когато вечерните новини известили за откриването на дневниците, той се обадил по телефона на Мария Модрич и ѝ казал да включи телевизора. Куяу видял предаването за пресконференцията от понеделник и я намирал за „невероятна“. Дали ще се отърве сух след нея? Бил твърдо убеден, че ще успее да се отърве: в края на краищата той фалшифицира нацистки документи вече почти цяло десетилетие и досега е успявал да избегне разкриването си. Списание „Щерн“ не би публикувало материала, ако преди това не е успяло да заблуди достатъчно експертите и с това да прикрие следите към него. Когато Ули Блашке, приятелят му от полицията, го видял в бирения бар в Щутгарт в разгара на полемиката за дневниците, той подхванал темата за тях и попитал Кони дали смята, че те са истински. Куяу важно го уверил, че според него те са истински.

Фалшификаторът описал колоритно последната си сделка с Хайдеман същия петък. Според него те се срещнали в архива на журналиста на „Милхщрасе“. Вън публичните дебати за дневниците все още бушували, а вътре телефонът само за кратко преставал да звъни. Хайдеман получил дневниците и му връчил в замяна 12 000 марки и допълнително още 100 000. След това казал на Куяу, че възнамерява да покаже местонахождението на нацистко съкровище в Източен Берлин, закопано на „две лопати дълбочина“. Хайдеман предложил Кони и Едит да отидат там и да го изкопаят. Щял да им заплати за това 20 000 марки.

— О, да! — отвърнал Куяу. — Но ти ще дойдеш да държиш лампата, нали?

Репортерът казал, че не би могъл: невъзможно било да премине границата в момента. Куяу веднага заподозрял опасността Хайдеман да уведоми източногерманската полиция, в резултат на което той да бъде натикан в някой комунистически затвор. Отклонил предложението и се върнал в Щутгарт.

Няколко часа след като се сбогувал с Куяу, Хайдеман позвънил на Дейвид Ървинг в Лондон.

Откак се прибрал в дома си на „Дюк Стрийт“, Ървинг размишлявал върху събитията от последните дни. Бил принуден да признае пред себе си, че що се отнася до атакуването на автентичността на дневниците на „Щерн“, той е „изстискал лимона докрай“. Запитал се какво би могъл да направи, за да има пак инициативата, и стигнал до един-единствен отговор: трябва да обяви, че е променил становището си и че смята дневниците за истински.

Редица фактори превръщали това в привлекателна идея независимо от очевидния стимул за нова популярност, който ще бъде породен от тази негова идея. Тя му била присъща. Ървинг винаги имал вкус към ролята на enfant terrible[2]. Той обичал да бъде скандален, да предизвиква тръпки по плътта на свободомислещите. Сега за пръв път в кариерата му позицията по дневниците го била поставила на страната на общоприетото мнение. Това не било в стила му и той го намирал за смущаващо обстоятелство.

Бил започнал и да изпитва искрени съмнения в благоразумността на безкомпромисната линия, която е възприел, бил разколебан от внушителния обем на архива на „Щерн“, като го видял в студиото на ZDF във вторник вечерта. Може и да има някъде истински комплект Хитлерови дневници, които да са послужили за образец на фалшификацията, която „Щерн“ притежава. Едно от възраженията му срещу материала на „Щерн“ било, че Хитлер е страдал от болестта на Паркинсон през последните седмици на живота си. Сега Ървинг трябвало да признае, след като е видял дневниците, че последните вписвания в тях имат силен наклон надясно, сякаш без да се съобразяват с линираните редове на страницата — класически симптом на паркинсово заболяване. И накрая съществувал фактът, че дневниците не съдържали доказателство, което да дава основание да се предполага, че Хитлер е знаел за масовите изтребления — списание „Щерн“ би могло да спомогне за утвърждаване на тезата на „Войната на Хитлер“.

Ървинг казал на Хайдеман, че е на път да промени становището си. Бил дал интервю на Би Би Си същата сутрин, в което обявил своите резерви. Хайдеман го попитал кога ще бъде предадено то.

— Идущата сряда — отговорил Ървинг. И записал в дневника си:

„Хайдеман настоя да направя изявлението си сега, когато Петер Кох заминава за участие в телевизионно предаване в понеделник в Ню Йорк, където ще осъществи своята контраатака.“

Ървинг обещал да помисли по въпроса.

Междувременно същия следобед Радио Москва възобновило нападките си срещу дневниците с непохватно „сатирично предаване“ за Западна Германия. Обектът на нападките бил сменен: не „Щерн“, а другите издания във Федералната република, които в момента пълнели страниците си със съобщения за сензационната история. Предаването било изготвено под формата на разказ, който се води в кабинета на главния редактор на „Ди Велт“. Шефът иска да знае какво ще се помества във вестника през идните няколко седмици. Редакторът за вътрешните новини предлага да се пише за безработицата, която скоро ще достигне цифрата три милиона души. Редакторът за външните новини предлага да се отрази разполагането на американските ракети. Но главният „избухва“:

— Вие сте кръшкачи! Хитът на следващите месеци са дневниците на нашия фюрер. Дори ако авторското право е в ръцете на нашите конкуренти в бизнеса. Да вървят по дяволите! Никой не може да ни спре да обсъждаме автентичността на дневниците. Ще използуваме цитати от тях във всяко издание и във всяка колона. Ти (обръща се той към един репортер) ще трябва да имаш грижата да осигуриш изказвания на историци от чужбина. Ти (отнасящо се за друг) ще доставиш интервюта по темата с другари по оръжие на фюрера. Важно е да представим фюрера колкото може по-внушително. А ти, хм, ти ще отидеш в Берхтесгаден, бившата резиденция на фюрера. Той твърди в своя дневник, че любимото му куче вълча порода, Блонди, винаги след разходка е спирало пред пътната врата. Ще вземеш образци от почвата на самото място и ще ги предадеш на лабораторията. Ако тези почвени проби се окажат съответстващи, тогава?…

— Тогава дневниците са достоверни — изрича гръмко репортерът.

— Правилно — отговаря шефът, широко ухилен. — А сега — на работа! И нито дума, написана от вас, за ракетите или безработицата.

* * *

За пръв път от известно време Хю Тревър-Роупър имал и други мисли в главата си, освен тези за дневниците на Хитлер. Петък, 29 април, бил важно събитие в живота на „Питърхаус“ — денят на ежегодния празник на колежа, древен ритуал, който се отличавал с хубава храна и доброкачествено вино. Почетният гост щял да бъде лорд Хейлшам, председател на Камарата на лордовете и пазител на държавния печат, който пристигнал в средата на следобеда на чай с Тревър-Роупър и съпругата му в жилището на професора край университета.

Били изминали четири дни, откакто историкът дал нареждания на портиера да не свързва нито едно телефонно позвъняване до телефонния номератор с жилището му. Но сега възниквало неудобство, особено когато се касае за такъв високопоставен гост в дома му. Усетил тръпки на боязън, Тревър-Роупър все пак решил да отмени нарежданията, дадени на портиера. Телефонът иззвънял почти веднага след това.

— Аз ще вдигна слушалката — казал Хейлщам.

Обаждали се от „Обзървър“.

— Извинете, но лорд Дейкър не е в момента вкъщи — казал седемдесет и пет годишният председател на Камарата на лордовете и пазител на държавния печат. — Какво да му предам? На телефона е неговият иконом.

Това било забавен край на иначе една от най-неприятните седмици в кариерата на Тревър-Роупър.

[1] Дневно многосерийно предаване по радиото или телевизията, предназначено главно за домакини; сантиментална пиеса, мелодрама. — Б.пр. ↑

[2] Ужасно, непоправимо дете (фр.). — Б.пр. ↑

ДВАДЕСЕТ И ОСМА ГЛАВА

Кризата около дневниците на Хитлер се изостряла, а Рупърт Мърдок взел самолета от Ню Йорк за Лондон. Репутацията на „Сънди таймс“ безспорно била застрашена, но Магнъс Липклейтър се изненадал от явното безразличие на Мърдок. Босът изглеждал почти отегчен от дневниците: те били за него отминала цел; неспокойната му натура вече се насочвала към други обекти. В търговско отношение въпросът дали дневниците са истински, или не, бил почти без значение. През последната седмица пласментът на „Сънди таймс“ нараснал на 60 000 екземпляра. При продължаващата полемика тиражът щял да запази високото си ниво. Освен това според условията на договора, сключен между „Нюс Интернашънъл“ и „Грунер и Яр“, парите, дадени за дневниците, щели да бъдат възвърнати, ако материалът се окаже фалшив. Каквато и да бъдела окончателната присъда за автентичността, Мърдок нямало да пострада. На среща с журналистите, включени в проекта, той с готовност се съгласил, че ако положението се влоши, ще спре публикуването. Журналистите поискали да знаят доколко трябва да се влошат нещата, за да се вземе такава решение. Мърдок отговорил, че ще се откаже от сделката, само ако съществува 55% вероятност дневниците да са фалшифицирани — с други думи, скептиците били длъжни да оправдаят съмненията си, а не „Щерн“ да докаже защо вярва в автентичността на дневниците. Тази безотговорна формулировка била въпреки всичко сметната по онова време за голяма отстъпка от страна на Мърдок.

Психологическият фактор, който водел „Щерн“ към гибел, сега започнал да въздействува върху „Сънди таймс“. Репортерите, включени в историята, нямали желание да наблюдават как бива унижаван вестникът, в който работят; те искали да вярват, че дневниците са автентични, и се заловили да търсят доказателства, които да подхранват надеждите им. Брайън Мойнахан бил изпратен в Бьорнерздорф, където успял да намери един петдесет и една годишен каменар на име Хелмут Шмит, който бил на тринадесет години, когато се разбил самолетът „Юнкерс 352“. Шмит казал на Мойнахан, че е видял един от оцелелите пътници да седи зашеметен на земята, стиснал в ръце дървен предмет, който бил над два фута дълъг и осемнадесет инча широк. „Той го държеше ей така“ — казал Шмит и според Мойнахан вдигнал мотиката, с която работел в момента на парчето общинска земя, дадено му за обработване, и притиснал инструмента така здраво до гърди, че чак вените на ръцете му изпъкнали.

Докато Мойнахан обикалял из Бьорнерздорф, Елейн Потър се добрала до някои от папките на Американския контраразузнавателен корпус (Си Ай Си). Тя извлякла оттам историята за това, как до корпуса достигнали слухове за съществуването на „Хитлеров дневник“ по време на дейността му в района на Берхтесгаден през 1945 година.

В Хамбург Гита Серени интервюирала Хайдеман. Репортерът ѝ сервирал варианта на първоначалната история, който поднесъл на Тревър-Роупър в неделя: дневниците са стояли в сеновала в Бьорнерздорф само няколко дни; те били пренесени на Запад през 1945 година от един офицер; този офицер сега бил над седемдесетгодишен и бил предал документите на Хайдеман при условие, че името му ще се пази в тайна; Хайдеман казал, че е разговарял с него само „преди два дни“.

„В това — писала Серени — се крие една от необходимите връзки, изисквани от критикуващите, които оспорват автентичността на дневниците.“

Франк Джайлс ръководел това действие на ариергарда с присъщата си мудност. Когато в Лондон журналистите от „Сънди таймс“ изразили своята загриженост по отношение на дневниците и поискали той да организира профсъюзно събрание, Джайлс отклонил предложението им. Казал им, че заминава на почивка на остров Корфу.

— Но и да бях тук — добавил той, — пак щях да ви кажа, че не смятам тази история за подходяща да се печата.

Публикуването на дневниците обаче трябвало да продължи в негово отсъствие, съобщил той на събралите се редактори и щяло да бъде спряно, само ако дневниците в края на краищата се окажат фалшиви.

В неделя вестникът излязъл с по-сдържана по тон първа страница в сравнение с тази от предишната седмица:

Дневниците на Хитлер — пътят им от сеновала

„Щерн“ предизвиква Дейвид Ървинг

„Няма капчица съмнение“ — твърди Хайдеман

След което редакторът от „Сънди таймс“ напуснал страната.

Дейвид Ървинг през този ден се занимавал с изпращане на фактури до вестниците и списанията, които му дължали хонорари за неговите писания срещу автентичността на дневниците. Малко преди пладне му позвънил репортер от „Дейли Експрес“ да го пита вярно ли е, че е завел дело срещу „Сънди таймс“, задето вестникът не му е платил комисионата за насочването към дневниците на Хитлер.

— Не ги съдя — отговорил Ървинг, — само си искам парите.

А сетне посъветвал журналиста „да си държи здраво шапката на главата“, защото ще му съобщи нещо, което скромно предоставил за „новината на деня“: вече смятал дневниците за истински.

„Дейли Експрес“ поместил „новината“ в ранните си издания и в един часа на обед журналистът от редакторския отдел на „Таймс“ позвънил и запитал дали изнесеното в „Дейли Експрес“ отговаря на истината. Ървинг дал положителен отговор.

„Таймс“ незабавно поместил това на първа страница.

На другата сутрин, когато британският „Таймс“ разгласил убеждението на Ървинг, че дневниците са автентични, „Дер Шпигел“ излязъл в Германия с твърдението, че те са фалшификати. „Дневникът на Хитлер: находка или подправка?“ — било заглавието на корицата на списанието; съдържанието едва ли оставяло съмнение какво е отношението на „Дер Шпигел“ към верния отговор. Това била унищожителна атака срещу сензацията на „Щерн“ за „лош немски език, лоша пунктуация и многото баналности“. Репортерите на „Дер Шпигел“ били проследили човека от СС, който попаднал на катастрофата край Бьорнерздорф, и като използували показанията му, оспорили находката на Хайдеман. Фюзелажът на „Юнкерс“-а бил направен от метал, а не от брезент, както се твърдяло в „Щерн“; самолетът се забил право в земята, а не се преобърнал върху покрива си; от него били спасени златни слитъци, пистолети и муниции, но не и документи. Противно на грижливо изработения образ на „копоя“, който отделът на „Щерн“ за информация и реклама изградил за Хайдеман, репортерът бил обрисуван като вманиачен приятел на бивши нацисти; неговото откритие било незадоволително проверено и раздуто до международна сензация. „Ако всичко тръгне на зле — цитирал «Дер Шпигел» думите на Петер Кох, — редакторите ще наемат яхтата на Хайдеман, ще я закарат до Хелголанд и ще ѝ извадят тапите“. По-голямата част от тази информация била получена от Ървинг и централният орнамент на атаката била репродукцията на една страница от неговия фалшив дневник.

Атаката на „Дер Шпигел“ била достатъчно неприятна за съответния ден, но по-лошото дошло, когато юрисконсултът на компанията д-р Хаген пристигнал в Бундесархива.

Йозеф Хенке му връчил трите тома от дневниците, които бил получил след пресконференцията на „Щерн“, за да ги предаде на Федералния институт за съдебна експертиза в Берлин. В понеделник той бил в състояние да даде на Хаген предварителните констатации на учените. И трите тома съдържали следи на полиамид 6, синтетичен текстил, открит през 1938 година. Подвързията на специалния том за Хес — за който се предполагало, че е писан през 1941 година — съдържала полиестер, чието производство датирало едва от 1953 година. Ултравиолетовата светлина също показала флуоресцентен материал в хартията. Тези резултати предстояло да се потвърдят в писмена форма, казал Хенке, но сензационната находка на „Щерн“ започвала да изглежда крайно съмнителна. В добавка към това, въпреки че експертите, които изследвали архива, имали време само за бърза проверка на писменото съдържание на дневниците, те вече били открили две грешки в текста: законите за земеделието и студентските организации не били приети на посочените дати.

Хаген побързал да се прибере в Хамбург, за да предаде информацията.

Към 6 часа следобед Шулте-Хилен свикал кризисно съвещание в кабинета си на деветия етаж на сградата на „Щерн“. Вилфрид Зорге не присъствувал (той бил на почивка в Италия), а също и Кох, който се намирал в Съединените щати за подготовка на кампанията си с медиите, но всички други главни фигури в „събитието на века“ били налице: Ян Хензман, Феликс Шмит, Ролф Хилхаузен, Хенри Нанен, Герд Хайдеман и Томас Валде.

Когато Хаген докладвал какво е установил Бундесархивът, сред присъствуващите в кабинета се възцарила атмосфера на зле потиснат страх. Само Хайдеман изглеждал невъзмутим, обвил се в мантията на своя собствен свят, докато другите започнали да отправят гневни викове. Феликс Шмит се вбесил от спокойствието му. Как може да седи така равнодушен, попитал той, и да се прави, че това, за което става дума, съвсем не го засяга? Крайно наложително било той да разкрие името на своя източник; в противен случай трябва да се спре публикуването на дневниците. Хайдеман останал безмълвен.

— Ти си или за лудницата, или за затвора — казал му Нанен. И добавил, че според него редакторите в списанието не бива да търпят повече това висящо положение.

Като взел думата, Шулте-Хилен за пръв път си послужил с рязък тон към Хайдеман. Поискал незабавно да говори насаме с репортера. Двамата напуснали кабинета.

Преди да започне това спешно съвещание, при мениджъра се явил поверително Феликс Шмит, който споделил опасенията си, че Хайдеман навярно пази в тайна името на доставчика си, защото е откраднал част от парите. Шмит смятал, че това вече нямало значение: съществено било да се установи дали дневниците са автентични. Той помолил Шулте-Хилен отново да се опита да убеди Хайдеман да му разкрие цялата история и ако е необходимо, да му обещае, че „дори да е присвоил част от получените суми, няма да му търсят отговорност за това“.

Шулте-Хилен и Хайдеман влезли в друг кабинет, далеч от този на мениджъра, и Шулте-Хилен се изправил лице в лице с репортера.

„Поисках той да ми каже — спомня си Шулте-Хилен — цялата истина, без да премълчава нещо.“

Хайдеман се съгласил, макар и неохотно. Шулте-Хилен споделя:

„Хайдеман ми каза, че колекционерът от Южна Германия се нарича Фишер. Тогава чух за пръв път това име. Хер Фишер имал сестра в Източна Германия, която била омъжена за директор на музей на име Кребс. От дълго време фрау Кребс пускала обяви в източногерманските вестници, чрез които търсела да закупи сувенири от войната. Един ден някакъв старец от района на Бьорнерздорф се свързал с фрау Кребс и я попитал дали тя се интересува от ръкописни документи, принадлежащи на Адолф Хитлер. Като чула предложението му, фрау Кребс така се изумила, че не могла да не се довери за това на брат си, генерал от армията…“

Накрая Хайдеман казал на Шулте-Хилен истината — или поне истината, която му бил поднесъл Куяу. „Генерал Фишер“ отишъл да се види със стареца и получил от него имената на селяни от района на Бьорнерздорф, които укривали материал, спасен от катастрофиралия самолет. Документите се оказали дневници на Хитлер. Генералът ги държал в дома си няколко години, а след това ги предложил за продажба чрез брат си в Южна Германия. Хайдеман добавил, че най-малко още трима други комунистически генерали били замесени в контрабандното изнасяне на дневниците от Изток, като един от тях служел в Министерството на държавната безопасност; Хайдеман признал, че знае имената на тези генерали.

„Поисках да ми ги съобщи — спомня си Шулте-Хилен. — Той отговори, че трябва да провери в архива си как се казват те, да запише имената и ми ги покаже.“

Хайдеман изчезнал за два часа и се върнал към 11 часа вечерта. За „доказателство“ донесъл две писма, адресирани до източногермански генерал, чието име било зачеркнато. Шулте-Хилен бил разочарован.

— За какво ми е нужно това? — попитал той.

Писмата не доказвали нищо. Хайдеман казал, че съжалява, но „оригиналите се пазели на сигурно място, до което той нямал достъп“.

Шулте-Хилен съобщил това на групата, събрана в кабинета му. Историята за откриването на дневниците, поднесена от Хайдеман, му се струвала правдоподобна. Но той все още не бил узнал пълната истина, защото Хайдеман държал, че се касае за живота на хора от Източна Германия, затова мениджърът не се решил да настоява повече пред репортера да му каже цялата истина.

Главната квартира на „Щерн“ изпаднала в това, което често — а и точно — било описвано като „бункеров манталитет“. Заобиколени от врагове, откъснати от действителността, шефовете на списанието започнали да разполагат призрачни дивизии в отчаян опит да възпрат надвисналата беда.

Дали не биха могли да докажат по някакъв начин, че веществото, което действува избелващо на хартията, е било в употреба още преди войната? Хенри Нанен прекарал цяла нощ в четене на книги по химия. В един стар речник той попаднал на пасаж отпреди войната, в който се говорело за вещество, наречено „бланкит“. Волф Тиме говорил с един свой познат от химическата компания „Байер“ и той му казал, че веществото „бланкофор“, под чието въздействие хартията избелява, е било използувано на експериментална основа през 30-те години. Рано във вторник сутринта Ханс Зу, шеф на търговския отдел на „Щерн“, бил извикан в кабинета на Нанен и инструктиран да напише подробна статия за историята на хартиената индустрия. В същото време било предадено до осведомителните агенции изявление, преливащо от показна храброст и подписано от Нанен, Шмит и Шулте-Хилен:

От седмица насам списание „Щерн“ е обект на обвинения с все по-нарастваща острота, че публикува фалшиви дневници на Хитлер. Професор Вернер Мазер говори надълго и широко за фабрика за фалшификати в Източна Германия край Потсдам. Въпреки неколкократните ни искания към него той не можа да ни представи никакво доказателство за това.

Професор Бросат, директор на Института за съвременна история в Мюнхен, поиска всички дневници да бъдат предоставени на международна комисия от историци. „Щерн“ незабавно отхвърли това искане. Историците, подобно на лекарите, се различават в диагнозите си. Английският историк Тревър-Роупър един ден потвърждава автентичността на дневника, който е изследвал, а на следващия ден изразява съмнения по отношение на нея. Писателят Дейвид Ървинг постъпва по обратния начин.

Но лекарите поне са обвързани с клетва за поверителност. Ясно е, че историците нямат такова задължение. Ако дадем на разположение на комисия от историци всички документи, това — както правилно изтъкна Хенри Нанен, издателят на „Щерн“ — би компрометирало изключителния характер на материала.

Дори графологически и съдебни тестове, поискани от „Щерн“ на известни експерти още преди публикуването, бяха погрешно изтълкувани от печата, телевизията и радиото и обявени за едва ли не провалени. Някои вестници не се поколебаха дори да изразят политически съмнения за редакторите на „Щерн“.

Но тази дискусия засяга крайно деликатен материал от нашата неотдавнашна история. Затова „Щерн“ въпреки своето становище по въпроса взе под внимание искането на професор Бросат и ще разреши да се инспектира незабавно материалът от експерти от Западна Германия, Швейцария и Съединените щати.

Докато тези тестове, извършвани на най-широка основа от високоотговорни специалисти, не бъдат приключени и не дадат ясен резултат, екипът на „Щерн“, съставен от старши редактори, издатели и печатари, смята за безпредметно продължаване на дискусията за автентичността на дневниците.

Хайдеман и Шмит побързали да откажат участието си в дискусионно предаване на Австрийската телевизия, в което възнамерявали да участват същата вечер.

Като първа крачка в този нов процес за проверка на достоверността Бундесархивът бил уведомен, че ще му бъдат осигурени повече дневници за пълен текстов и химически анализ. Поставяло му се само едно-единствено условие: ако дневниците се окажат фалшиви, „Щерн“ да бъде своевременно информиран за това, преди всякакво публично известяване — така ще се даде възможност на списанието поне да представи историята за собствената си глупост като изключителна.

На 4 май, сряда, Лео Пеш, придружен от мениджър на компанията и юрисконсулт, пристигнал в Цюрих и извадил петнадесет тома дневници на Хитлер от банковия трезор. След това групата се разделила. Мениджърът заминал направо за Кобленц, за да връчи четири тома на Бундесархива за проверка на съдържанието. Пеш и юристът потеглили с кола за швейцарските съдебни лаборатории в Санкт Гален и предали на учените единадесет дневника за микроскопско изследване.

Същия ден Герд Хайдеман напуснал Хамбург за двудневна екскурзия до Бавария. Там възнамерявал да посети една бивша служителка в Бергхоф, която живеела сега в старчески дом край Берхтесгаден — бил сигурен, че тя ще се закълне, че е видяла как Хитлер пише дневник. Казал на Валде, че ще се отбие и в един стар печатарски комплекс в Мисбах, южно от Мюнхен. Тази печатница била навремето използувана за нуждите на СС и той бил сигурен, че ще може да получи достатъчно образци предвоенна хартия, за да докаже, че избелителят се е използувал през 30-те години. А можел да потърси и приятелката на Хитлеровия шофьор — тя пък ще се закълне, че Ерих Кемпка ѝ е казал, преди да умре, че Хитлер е имал навика да пише бележки, седнал на задната седалка в своя „Мерцедес“.

Те всички щели да му се доверят, казал Хайдеман. Всичко ще е наред.

В Америка Петер Кох, подкрепян от Волф Хес, осъществил по израза на „Нюзуик“ „медиен блиц“ („медийна светкавица“), с покани за участие в предаванията „Добро утро, Америка“, „Сутрешни новини Си Би Ес“, „Шоу на деня“ и „Нощни щрихи“. Дал дълго интервю за „Вашингтон пост“, чиито репортери били впечатлени от увереността на този „оплешивяващ, стегнат мъж със слънчев загар, придобит от посещенията на плажа «Джоус» през уикенда“. Кох бил в бойко настроение.

— Очаквах всичката тази шумотевица — заявил той пред друга група журналисти, — очаквах и това, че множество некомпетентни хора ще обявят дневниците за фалшиви. То се дължи на факта, че половината издателски къщи ще ни завиждат за открития от нас материал, ще ни завижда и всеки историк.

Едно лице следяло с интерес рекламната обиколка на Кох. Това бил Кенет Рендъл, четиридесетгодишен експерт по графология, чиято баба се намирала в Бостон. Рендъл бил ангажиран от „Нюзуик“, когато списанието наддавало за дневниците в началото на април.

„В очакване на скорошното ми заминаване за Цюрих — спомня си Рендъл — аз си осигурих около сто образеца на автентични Хитлерови писания, проведох научни тестове за определяне на датите на материала и се приготвих за сериозно предизвикателство.“

После за негово разочарование сделката с „Нюзуик“ се провалила и той бил принуден да наблюдава развитието на събитията от Америка. Посещението на Кох, който донесъл дневниците за 1932 и 1945 година, му дало възможност да надникне непосредствено в материала.

Рендъл „уловил“ Кох в студията на Си Би Ес в Манхатън сутринта в сряда по времето, когато се закусва; Кох се подготвял за участие в предаването „Сутрешни новини“. Репутацията на Рендъл била известна на Кох и той не се възпротивил на желанието на графолога да хвърли един поглед на дневниците. Често прекъсван от техниците, Рендъл започнал изследванията си на пода в студиото.

„Дори при пръв поглед — писал той по-късно — всичко изглеждаше не както трябва.“

Хартията била с лошо качество, мастилото изглеждало съвсем съвременно, нито едно от петната не било подсушено с попивателна („а аз не очаквах такава немарливост от Хитлер“). Подписите се сторили на Рендъл „ужасно нескопосни“. Незабавната му реакция била, че и двата дневника са подправени — а томът за 1945 година направо можел да се нарече „фиаско“.

Когато предаването завършило, Кох поканил американския специалист да продължи анализа си същия следобед в бюрото на „Щерн“ в Ню Йорк. Рендъл пристигнал с помощник — увеличаващ 80 пъти изображението микроскоп — и с папка автентични писания на Хитлер. Микроскопът не показал случаи на калкиране или други крещящи технически грешки, затова Рендъл опитал друг метод. По негова молба персоналът на „Щерн“ заснел на фотокопия двадесет и две страници на дневника за 1932 година.

„Започнахме — спомня си той — един досаден процес: да изрязваме всички главни букви и да ги лепим на листове хартия. Съставихме комплекти на двайсет и една букви и допълнителен подбор от цифри. Сравнихме буквите на дневника с автентичните букви, които бяхме налепили предварително…“

В 9 часа вечерта Рендъл прекратил изследването си за следващия ден.

— Нещата не се развиват благоприятно — предупредил той Кох.

От другата страна на Атлантика, в Кобленц, президентът на Бундесархива Ханс Бомс получил от юриста на „Щерн“ четири дневника. Занесъл ги у дома си да ги чете. Бил шокиран от съдържанието, но не така, както очаквал: текстът бил неописуемо досаден. В полунощ той казал на жена си:

— Не ме е грижа дали тези дневници са истински, или фалшиви. Те са толкова скучни, толкова безсмислени, че почти няма значение доколко са достоверни.

ДВАДЕСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

На другата сутрин, 5 май, „Щерн“ излязъл с втората серия откъси от дневниците. Списанието, възвърнало се към нормалната си практика да излиза в четвъртък, посветило корицата си и тридесет и четири вътрешни страници на историята за полета на Рудолф Хес до Шотландия. Хитлер бил цитиран във връзка с характеристиката, дадена от него за Уиндзорския херцог, в откъс от 1937 година, представяща го като „ярък националсоциалист“; Уинстън Чърчил бил представен през 1939 година като най-големия отровител в Лондон. Броят бил забележителен още и с бомбастична уводна статия от Петер Кох, написана преди заминаването му за Америка и озаглавена „Фалшификаторите“, която заклеймявала критикуващите „Щерн“ като участници в международна конспирация, изградена на основата на завист. Ървинг и Мазер били историци, лишени от репутация, която да изгубят; такъв се оказал и Еберхард Йекел, осмелявайки се да критикува сензационната находка на списанието. А за Тревър-Роупър Кох намеквал, че той е променил становището си отчасти поради военновременната си връзка с британското разузнаване. Всички тези мними историци били достойни за презрение. Списание „Щерн“ одобрявало обидите, отправяни към такива хора. „Повече врагове — пишел в статията Кох, — по-голяма чест.“

Това било шедьовър на зле избран момент, защото по същото време бедата наближавала с бързи крачки „Щерн“ от най-малко пет посоки: от Кобленц, където Бомс предал дневниците на екип от учени, които да издирват грешки; от съдебните лаборатории в Берлин, които взели образци на материала, извлечен от три дневника; от полицейските лаборатории във Висбаден, чиито учени сега получили същите три тома и провеждали свои тестове; от Съдебния институт в Санкт Гален; и от Ню Йорк, където в 10 часа сутринта Кенет Рендъл възобновил изследването на почерка.

Три часа по-късно Рендъл бил вече готов да докаже това, което заподозрял още в момента, когато видял дневниците. Главните латински букви Е, Н и К в тома за 1932 година се отличават с поразителна нееднаквост в сравнение с автентични примери от почерка на Хитлер.

„Кох беше поразен, като видя моето доказателство, изложено на заседателната маса — спомня си Рендъл. — Този вид систематичен анализ е безупречен.“

Кох поискал да знае как американецът е могъл така бързо да заключи, че тези букви са фалшиви, когато трима други експерти по графология са били убедени, че дневниците са автентични.

„Той имаше впечатлението — твърди Рендъл, — че всички документи за сравнявано, дадени от списанието, са дошли от Германския федерален архив. Но аз му изтъкнах, че като се прочетат внимателно докладите за автентизацията, от тях ще проличи, че повечето примери са взети от досието на «Щерн» и от неговия репортер Герд Хайдеман.“

Рендъл — за когото се знаело, че е получил предварителен хонорар в размер на 8000 щатски долара от „Нюзуик“ — искал да съобщи незабавно на Мейнард Паркър какво е установил. Кох го помолил да си мълчи засега; „Щерн“ ще му плати самолетния билет до Европа и ще му даде възможност да изследва целия архив, ако той се съгласи да работи единствено за тяхното списание. Рендъл приел.

В 1.30 часа на обед нюйоркско време (7.30 часа хамбургско) Кох телефонирал на Шулте-Хилен.

Мениджърът на „Грунер и Яр“ бил вдигнал температура и легнал болен.

— Рендъл смята, че дневниците са фалшифицирани — казал Кох, когато успял да го открие. Със замаяна глава Шулте-Хилен приел предложението на Кох да поканят Рендъл в Хамбург, за да провери дневниците. Но той не изпаднал в паника: щял да изчака, казал на Кох, оценката на Бундесархива, за която списание „Щерн“ било уведомено, че ще я получи на другия ден. Освен това Рендъл бил прекарал само няколко часа с материала; Фрай-Зулцер, Хилтън и Хюбнер имали на разположение седмици и всички били сигурни, че материалът е автентичен.

Шулте-Хилен все още се чувствувал уверен, когато Манфред Фишер го посетил вкъщи по-късно същата вечер. Фишер бил напуснал „Бертелзман“ предишния ноември: въпреки вълнението, с което Райнхард Мон посрещнал покупката на Хитлеровите дневници, отношенията между двамата не вървели гладко. Въпреки това Фишер продължил да поддържа интерес към проекта, започнат от него през 1981 година. Но през последната седмица гордостта му се сменила с тревога. Дневниците на Хитлер могли да се окажат „най-голямата заблуда на века“, предупредил той приемника си.

— Боя се, че сме допуснали да ни водят за носа — казал Фишер на Шулте-Хилен.

Мениджърът поклатил глава, че не е съгласен. Той бил сигурен, че Фишер проявява песимизъм. Но така или иначе, двамата щели да узнаят със сигурност истината на следния ден.

Събитията, които щели да превърнат петък, 6 май 1983 година, в „черен петък“, доколкото това засягало участниците в историята с дневниците, започнали в 11 часа сутринта, когато двамата юрист консулти на „Щерн“, Руперт и Хаген, се появили в Бундесархива, за да се срещнат с Ханс Бомс.

Бомс вече бил получил пълните доклади от учените във Висбаден и Берлин. Сведена до основните си съставки, голямата сензационна находка на „Щерн“ се оказала твърде посредствена фалшификация. Хартията била от лошо качество, смес от иглолистна дървесина, трева и листа, гарнирана с химически избелител, който не бил съществувал преди 1955 година. Подвързията на томовете също съдържала избелител. Червените конци, прикрепени към печатите на кориците, съдържали вискоза и полиестер. Етикетите, залепени на предните корици и уж подписани от Борман и Хес, били написани на една и съща пишеща машина. Тази машина датирала от съответния период — „Адлер Клайн II“, произвеждана между 1925 и 1934 година, — но въпреки че интервал от седем години трябвало да отделя етикетите, залепени на дневника за 1934 година и специалния том за Хес за 1941 година, отпечатъкът на буквите не показвал никакво износване: етикетите били написани в близка последователност по време. Четирите вида мастило, използувани за написване на томовете, били от често срещан вид в западногерманските магазини за художници; те не съвпадали с нито един вид мастило, известен като широко употребяван през войната. А измерването на изпарението на хлорида от мастилото показало на учените, че томът за Хес е бил написан през последните две години, докато текстът в дневника за 1943 година бил написан преди по-малко от дванадесет месеца.

Бомс казал всичко това на Хаген и Руперт. Те останали, спомня си той, „като гръмнати“ и били „силно разколебани“:

„Още чувам техните аргументи: «Хайдеман е сигурен. Той се кълне с пълна вяра в достоверността им. А от увереността му следва, че е напълно невъзможно да сме се занимавали през цялото време с една фалшификация…»

Но нямало място за съмнения. В добавка към съдебните доказателства Бундесархивът открил и много грешки в текста: например един закон, прокаран на 19 януари 1933 година, бил вписан в дневника като приет на 19 януари 1934 година. Архивистите бързо открили главния източник на фалшификатора: двутомното издание на «Хитлерови речи и прокламации», съставено от Макс Домарус.

«Стана ни ясно — твърди по-късно Бомс, — че ако за някой ден не е писано нищо в двутомника на Домарус, и Хитлер не е писал нищо в своя дневник на тази дата. Когато Домарус е включил нещо, и Хитлер го е отразил в дневника си. А ако някоя неволна грешка се е промъкнала в Домарус, Хитлер е повторил същата грешка. Една такава грешка фигурира в пасаж на „Хитлер“, където се казвало, че той е получил телеграма от генерал Ритер фон Еп, в която го поздравяват по случай петдесетата годишнина от постъпването му в армията; всъщност телеграмата била от Хитлер до Фон Еп. Куяу преписал грешката дословно в дневника си.»

По време на половинчасовия разговор Бомс бил постоянно прекъсван от телефонни позвънявания от Берлин, Висбаден и Бон. И Хаген изведнъж разбрал какво се случва: двете съдебни лаборатории — официални организации — докладвали направо на Федералното правителство. Бомс потвърдил, че случаят е точно такъв. Но къде остава тогава гаранцията за поверителност? Тя повече не била в сила, отвърнал Бомс. Случаят с дневниците прераснал в «министерски въпрос». Щяло да има правителствена пресконференция по обед, на която ще бъде обявено, че дневниците са фалшиви.

Двамата юристи на «Щерн» се добрали с мъка до един телефон, за да алармират Хамбург какво предстои да се случи. Успели да се свържат с Ян Хензман. Почти никой друг не бил налице. Хензман позвънил на Шулте-Хилен, който веднага напуснал болничното си легло и пристигнал в сградата на «Щерн». Хензман се опитал да намери Нанен.

Нанен се намирал на летището на Хамбург и се готвел да отлети за Рим, където щяла да се състои церемония по откриването на ново бюро на «Щерн» в Италия. Стюардесата му казала, че го търсят спешно на телефона.

— Всичко се оказа фалшификация — простенал Хензман.

Нанен го попитал как може да е сигурен в това. Бундесархивът, отвърнал Хензман. Той ще обяви за това след по-малко от тридесет минути.

Шестдесет и девет годишният издател изтървал слушалката, излязъл тичешком от терминала, изоставяйки багажа, а също и колата си, и се метнал в едно такси. Като пристигнал в службата, започнал да диктува изявление, в което се признавало установеното от Бундесархива и се обещавало пълно проучване на дневниците. Изявлението било светкавично подадено на една телексмашина, но пристигнало на определените места пет минути след обявяването на официалното съобщение на правителството.

Новината, че дневниците са фалшифицирани, била пошушната на западногерманския министър на вътрешните работи Фридрих Цимерман по време на заседание на Федералния парламент. Широки усмивки разцъфтели на лицата на присъствуващите там министри. Цимерман съобщил новината на федералния канцлер Хелмут Кол.

— И това си го бива! — разсмял се Кол. Списание «Щерн» било отдавнашен враг на християндемократите: провалът на Нанен и на останалите от «Хамбургската клика», както ги наричал пренебрежително Кол, чертаел благоприятна перспектива за ясни, ведри хоризонти за правителството. Цимерман изтичал от заседателната зала да уведоми представителите на печата.

Решението на Цимерман да обяви веднага новината не било мотивирано само от партийни подбуди. Наследството на Адолф Хитлер било твърде важно, за да бъде подхвърляно насам-натам, както постъпило списание «Щерн». Всяко западногерманско правителство щяло да бъде чувствително по отношение на дневниците; фактът, че скандалът се разразил на петдесетгодишнината от идването на власт на Хитлер, по време на интензивен интерес към нацистите, превръщал въпроса в изключително деликатен. Не можело и да се мисли, че вътрешното министерство ще позволи на Бундесархива да премълчи новината за фалшивите дневници, когато «Щерн» се опитва да се изтръгне от куката на въдицата, на която се е хванал. Цялата работа била извън контрол. Тя не могла да се побира повече в тесните рамки на колекция на някой жаден за сензации журналист.

Ето какво съобщил Цимерман на репортерите:

— Въз основа на анализ на съдържанието и след съдебна експертиза Федералният архив се е убедил, че документите не са писани от ръката на Хитлер, а са произведени след войната. Най-дълбоко съжалявам, че този анализ не е бил извършен по инициатива на «Щерн» преди публикуването на материала.

В близко бъдеще щяла да бъде организирана от Бундесархива пресконференция, на която ще се дадат повече подробности.

Няколко минути по-късно германската осведомителна агенция ДПА предала бързо съобщение: «ХИТЛЕРОВИТЕ ДНЕВНИЦИ СА СЛЕДВОЕННИ.» А само преди две седмици с точност до същия час същата агенция пуснала съобщението за сензационната находка на «Щерн».

В редакцията на «Сънди таймс» в Лондон, както свидетелствува самият вестник, цялата тази сутрин царяло въодушевление. Най-сетне списание «Щерн» се било съгласило да предостави на вестника два тома от дневниците, за да му даде възможност да осъществи свои съдебни тестове. Куриер на «Щерн» взел самолета от Хамбург и предал лично томовете на Рупърт Мърдок. Някой подсказал на Мърдок, че трябва да се направят фотокопия на книгите. Мърдок не бил съгласен. Дал дума, подчертал той, че томовете ще бъдат използувани само за оценка на научната им стойност.

Атмосферата на взаимни поздравления секнала изведнъж по обед. Петер Хес, издателският директор на «Грунер и Яр», позвънил от Германия с новината, че дневниците са фалшификати.

— Новината е зашеметяваща, смазваща — казал той и запелтечил извинения. — Още не можем да повярваме в нея.

Мърдок наредил на своите журналисти да направят фотокопия на дневниците.

Артър Бритъндън дал изявление пред Асошиейтед прес: «Сънди таймс» приема доклада на германските архивисти, че томовете, изследвани от тях, съдържат материали, които показват, че дневниците не са автентични. Предвид на това «Сънди таймс» прекратява печатането на откъси от тях.“ А „Нюс Интърнашънъл“ обявил, че ще настоява незабавно да му се възстанови сумата 200 000 щатски долара, която е заплатил като първа вноска за дневниците.

В Хамбург списание „Щерн“ свикало съвещание, на което да се реши как да се постъпи в бъдеще. За всеобщо учудване Хенри Нанен смятал, че „Щерн“ трябва да престане да се позовава на Хитлеровите дневници и да продължи със серията за Рудолф Хес: тя си оставала интересен журналистически материал. Всички изпаднали в ужас. Списанието ще бъде разкъсано от своите критици, ако се опитва да се държи така, сякаш нищо не се е случило. Нанен бил принуден да отстъпи.

В печатарския завод „Ицехьо“, на тридесет мили североизточно от Хамбург, вече се печатал третият брой на „Щерн“ с откъси от дневниците на Хитлер. Когато дебатите, водени на етажа на редакторския отдел, завършили и била издадена заповед да се спре печатането на броя, били отпечатани 160 000 екземпляра от вътрешните страници и 260 000 корици. Други 70 000 бройки на списанието били напълно отпечатани и пътували в камиони към своите разпространители; след отчаяни телефонни обаждания успели да отзоват камионите обратно. Всяка страничка от броя била претопена, което донесло на „Щерн“ четвърт милион марки загуба. Снимката на Рудолф Хес, поместена на корицата, била заменена със снимката на едно новородено бебе.

В 2.30 часа следобед Феликс Шмит открил набързо свикано редакционно заседание. Всеки трябвало да се заеме с преработването на следващия брой, съобщил той на присъствуващите. Отказал да отговори на подробните въпроси. Смутени и гневни, ръководителите на отдели в „Щерн“ напуснали заседанието. В 5 часа започнало събрание на целия персонал, което избрало комитет за преговори с ръководството. То трябвало да установи нова форма на поведение с босовете на списанието.

В Кембридж телефонът на Хю Тревър-Роупър отново зазвънял безспир.

— Аз просто не желая да кажа нищо по този въпрос — казал той на един репортер. — Смятам да коментирам случая единствено на страниците на групата „Таймс“.

В Америка Лесли Хинтън, помощник-редактор в „Бостон Глоуб“, издание на Рупърт Мърдок, потвърдил, че вестникът смятал да печата откъси от дневниците на Хитлер.

— Отменихме плановете си за публикация — заяви той в изказване за Ю Пи Ай — предвид становището на немските архивисти, оповестено днес.

Дейвид Ървинг бил в Дюселдорф по време на друго турне за беседи за Де Фау У, когато научил новината от секретарката си в Лондон. Това бил катастрофален обрат на събитията. Той набързо продиктувал изявление за печата, в което приемал определението на Бундесархива, но привличал вниманието върху факта, че той бил първият, който обявил дневниците за фалшиви.

(— Да — казал един репортер от „Таймс“, когато му прочели изявлението на Ървинг, — и последният, който ги обяви за автентични.)

Ен Би Си изпратила телевизионен екип да го интервюира след речта му пред публика от десни екстремисти в близкия град Нойс.

„Попитахме към кого съм се обърнал в речта си — записал Ървинг в дневника си, — но аз отбягнах въпроса. Тъй като бях седнал, за да дам интервюто, цялата публика се заточи покрай мен и премина зад оператора, като някои от най-колоритно облечените носеха униформата и значките на «Викингер Югенд» (фанатична секта млади неонацисти). За щастие Ен Би Си не ги забеляза.“

За Конрад Куяу светкавичната новина, обявяваща, че дневниците са фалшиви, били сигнал да си събира багажа и да напусне Щутгарт колкото може по-бързо. Нещата започвали да стават тревожни за него. Щефан Ауст, редакторът на „Панорама“, водеща западногерманска телевизионна програма за текущи събития, успял да възстанови обратния път от Дейвид Ървинг през Аугуст Призак до Фриц Щифел. Като изходил от думи, изтървани от Призак, че доставчикът на дневниците е очевидно търговец на военни сувенири на име Фишер, Ауст започнал да обикаля всеки антикварен магазин в Щутгарт, докато някой си спомнил за хер Фишер, притежаващ магазин на „Аспергщрасе“. Тамошните съседи казали на Ауст, че Фишер се е преместил на „Шрайберщрасе“. Ауст отишъл там в четвъртък, но намерил магазина напуснат. После отишъл с колата си направо у Фриц Щифел, за да му предаде тази информация, и докато се намирал там, успял да говори по телефона с Куяу.

— Кажете ми къде се намирате — настоял Ауст — и аз ще дойда при вас.

Куяу успял да го възпре. Сега, когато дневниците били вече обявени за фалшиви, било повече от ясно, че не след дълго още дузина журналисти ще последват Ауст в Щутгарт.

Според Мария Модрич любовникът ѝ се появил на прага ѝ в петък в 7 часа вечерта, придружен от Едит Либланг.

„Имахме кратък разговор — спомня си Мария. — Кони каза на Едит, че аз съм негова чистачка.“

Куяу настоял тримата да напуснат незабавно Щутгарт. И двете жени знаели твърде много за него, за да си позволи да ги остави в Щутгарт и да замине сам.

— Кони поиска да отидем в Шварцвалд — твърди Мария, но после възприе моето предложение за Австрия.

Малко по-късно фалшификаторът, съпругата му по обичайно право и метресата му се качили в кола и това странно ménage à trois[1] поело към австрийската граница.

Цял ден Герд Хайдеман бил в изолация от външния свят; той бродил с колата си из околността между Берхтесгаден и Мюнхен, опитвайки се да намери доказателства за опора на своята сензационна находка, започнала да се руши. Ръководителите на „Щерн“ жадували веднага да го спипат. Подобно чувство изпитвала и Джина, която трябвало да отговаря на телефонните позвънявания в апартамента им на „Елбхаусе“. Тя просто не можела да повярва на твърдението на Бундесархива.

— Не съм изненадана — казала тя на Гита Серени. — Очаквахме нещо такова да се случи.

— Искала ли е да каже с това, че дневниците са истински? Да — бил отговорът на Джина.

Тези, които твърдели, че дневниците са фалшиви, подчертала тя пред един репортер от „Ню Йорк таймс“, се опитвали да „потиснат истината“.

— Ужасно е — добавила тя, — но каквото и да се случи, ние винаги ще вярваме в дневниците… Би било истинско удоволствие да можем да разкажем на света за фюрера. Получихме писма и телеграми предимно от млади хора, които най-сетне узнаха истината с възторг.

Между разговорите с журналистите Джина успяла да се свърже с приятеля на семейството Хайнрих Хофман, син на фотографа на Хитлер, който бил също в Бавария — на лечение в частна клиника. Знае ли той къде се намира съпругът ѝ? Хофман казал, че не знае. Много било спешно, допълнила Джина, Герд трябва незабавно да ѝ позвъни.

„Малко по-късно — спомня си Хофман — Хайдеман ми позвъни.

Той ми каза, че се намира наблизо, но няма време да се отбие при мен. Попита как се чувствувам. Казах му, че жена му се е обадила и че го търси отдавна. Хайдеман каза: — Да, точно затова съм се разбързал толкова — да взема последния самолет от Мюнхен за Хамбург…“

„След това позвъних на фрау Хайдеман и казах: — Може да бъдете спокойна. С Герд всичко е наред и той вече е на път за към вас.“

По думите на самия Хайдеман той научил новината за съобщението на Цимерман към края на деня по радиото в колата си. Бил „напълно разстроен“. В 8 часа вечерта позвънил в редакцията на „Щерн“ и бил накратко информиран, че цял ден са се опитвали да го намерят и че частен самолет го чака на предхангарната бетонирана площадка на мюнхенското летище, за да го отведе веднага в Хамбург.

Самолетът се приземил в Хамбург малко след 11 часа вечерта. Представител на „Щерн“ очаквал Хайдеман на летището с кола, която да го закара до редакцията на „Щерн“. Джина била също там. Отпърво тя била уведомена от „Щерн“ да стои настрана, но била твърдо решила да посрещне съпруга си. Списанието отстъпило, обаче неговият служител бил инструктиран да внимава двамата съпрузи да не се опитват да се уговарят помежду си за някаква фабула.

„Единственото, което Герд можа да ми каже в колата — спомня си Джина, — беше: «Зная, че те са истински. Зная.» Изглеждаше разстроен до крайност.“

Хайдеман бил посрещнат в кабинета на мениджъра от смръщени лица. Хенри Нанен, Феликс Шмит, Ролф Гилхаузен и Герд Шулте-Хилен го чакали там цялата вечер.

— Ние ще разбулим цялата история на тази фалшификация и ще я представим на нашите читатели — обещал Нанен в интервю по Западногерманската телевизия същата нощ. — Имаме основание да се срамуваме.

Никой не бил в настроение да слуша извинения от Хайдеман.

— Какво имаш да ни кажеш? — попитал рязко Шулте-Хилен.

Хайдеман казал, че е сигурен, че повечето дневници са истински. Трябвало му още малко време. Искал да се срещне с една своя връзка в Източна Германия.

Шмит го прекъснал:

— Стига с тези игри! Не мога да понасям вече това представление. Нека слезем до реалните проблеми.

Той отворил чантата си и поставил на масата касетофон. Включил го и предоставил на тези, които го разпитвали, петнадесетминутен запис на телефонен разговор от Мюнхен, който той водил с Медард Клапер. Клапер обещавал на репортера, че Мартин Борман е изявил желание да долети от Южна Америка със самолет, за да потвърди достоверността на дневниците — сега Борман бил доста възрастен и не се страхувал от съдебно преследване, затова щял да дойде и помогне на Хайдеман да се избави от затруднителното положение, в което е изпаднал. Хайдеман спрял лентата. Четиримата шефове на „Щерн“ се спогледали. След малко Шулте-Хилен запитал:

— Как смята Борман да пристигне тук?

— С реактивен самолет „Лир“.

Край масата отекнали гневни гласове, пропити с покруса. Феликс Шмит изтъкнал, че реактивните самолети „Лир“ нямат толкова далечен обсег на действие, те ще паднат в Атлантика по средата на полета.

Атмосферата се нажежила още повече, когато Хайдеман отново отказал да назове своя източник.

— Поставяме в опасност живота на не един човек — настоявал той.

— Глупости! — отсякъл Шмит. — В опасност сме самите ние.

Хайдеман отговорил, че доставчикът се е завърнал в Източна Германия, за да се опита да получи оригиналната партитура на Вагнеровата „Ди Майстерзингер“, едно от притежанията на Адолф Хитлер, които той ценял най-много и което също се намирало на борда на самолета, разбил се край Бьорнерздорф.

Минавало полунощ. Шулте-Хилен не се чувствувал добре, а Хенри Нанен започнал да се одрямва. Четиримата началници решили да си дадат почивка, а Хайдеман бил отведен долу в кабинета на Феликс Шмит, където се изправил пред други желаещи да го разпитват: Томас Валде, Волф Тиме и още един журналист от „Щерн“, Михаел Зойферт. Разпитът продължил до зори.

По това време в друг кабинет Джина Хайдеман също била подложена на подробен разпит. Хайдеман навремето описал как е карал колата ѝ до Източна Германия, за да предаде по драматичен начин парите и получи дневниците по аутобана за Берлин; била ли е тя с него? Джина казала, че е била, отговор, който не помогнал за увеличаване на доверието към Хайдеман, защото в този момент той отричал, че жена му някога го е придружавала. В 2.45 часа след полунощ Джина телефонирала на Гита Серени в хотел „Четирите сезона“. Серени била пристигнала със самолет, за да отрази историята на фалшификацията на страниците на „Сънди таймс“.

— Горе разпитват Герд — прошепнала Джина. — Здравата го притискат.

Когато малко след 3 часа Гита напуснала сградата на „Щерн“, съпругата на Хайдеман била в жалко състояние. Тя отишла до хотела на Серени.

„Косата ѝ — писала репотерката, — винаги спретната и привлекателна, беше разчорлена, целият вид на Джина говореше, че е изпаднала в силен шок. Трепереше и плачеше. Запитала я дали сега е убедена, че дневниците са фалшиви. Не зная какво да мисля, отговори тя.“ Герд винаги е вярвал и се е клел, че са истински. „Кой е доставчикът?“ Точно това искат да знаят те, каза Джина. „Затова го и разпитват там.“

Над Хамбург започнало да се развиделява. Най-сетне упоритостта на Хайдеман намаляла. Принудили го да се съгласи, че журналисти от съпернически организации скоро ще нахълтат в Щутгарт.

— Не можем повече да се придържаме към принципа да пазим в тайна имената на нашите осведомители — казал Валде.

В пет часа сутринта Хайдеман предал „домашния телефонен номер на хер Фишер“.

— Той преди живееше в Дицинген — добавил репортерът, — но преди години се премести оттам. „Дай ми новия си адрес“ — му казах аз, обаче той отказа да ми го даде и се налагаше да разговаряме с него само по телефона.

Това бил пробивът, от който се нуждаело списание „Щерн“. В 5 часа Зойферт позвънил на шефа на бюрото на „Щерн“ във Франкфурт и му казал да се опита да издири притежателя на този телефонен пост.

— Възможно ли е — попитал някой — „хер Фишер“ да е подправил всичко?

— Не би могъл — отвърнал Хайдеман. — Защото е твърде примитивен.

[1] Съжителство на трима (фр.) — Б.пр. ↑

ТРИДЕСЕТА ГЛАВА

Както могло да се очаква, на другия ден западногерманският печат стръвно се нахвърлил срещу „Щерн“. Един вестник обвинил списанието, че е изпаднало в „мегаломания“, щом си позволява да твърди, че ще напише отново историята на нацистката ера, „сякаш тази история не е вече написана от шестдесетте милиона жертви на Втората световна война“. Друг нарекъл сензационната находка „вонящ мехур от кафявото блато“. Уводна статия в „Ди Велт“ обобщавала настроението на цялата страна:

Два дни преди тридесет и осмата годишнина от разгрома на нацизма на 8 май 1945 година едно нещо изпъква ясно: историческите книги за Хитлер и Третия райх няма да бъдат написани отново. Дневниците на Хитлер, които „Щерн“ представи на света срещу огромни суми и огромни тиражи, са фалшиви… Господин Цимерман заслужава благодарности за това, че успя да спре навреме този подем на сензационност, който включва и сериозен опит да се фалшифицира историята. За щастие въпросът беше изяснен, преди да бъде нанесена непоправима вреда на съвестта на германския народ и на света.

Безспорно се налагало някои глави от персонала на „Щерн“ да бъдат пожертвувани за успокояване на общественото мнение; единственият въпрос бил: чии глави ще паднат?

Рано в събота сутринта Шулте-Хилен телефонирал на Райнхард Мон и му съобщил, че подава оставка. Мон отказал да я приеме.

— Вие не носите главната отговорност — успокоил го той.

Цяла сутрин членовете на бордовете на „Грунер и Яр“ и „Бертелзман“ се обаждали на Шулте-Хилен по телефона и му обещавали своята подкрепа. По обед се очертал ясен консенсус, че по-скоро редакторите, а не ръководството ще трябва да понесат последствията от бедата. Когато Кох пристигнал от Ню Йорк, заварил Нанен, Шулте-Хилен, Гилхаузен и Шмит, които се били заключили в кабинета на Нанен, да се съвещават кой ще трябва да изпие отровната чаша. Шулте-Хилен имал подкрепата на Мон, следователно бил напълно извинен. Нанен бил вече наполовина в оставка. Гилхаузен отговарял само за художественото оформление на списанието… Кох бързо осъзнал, че той и Шмит ще трябва да изпият отровната чаша. В 2 часа следобед бил извикан да ги представлява юрист, тъй като от общи разисквания съвещанието се превърнало в пазарлък за размера на компенсационната сума при уволнението им.

Изглежда драстично несправедливо Кох и Шмит — които никога не са имали доверие в Хайдеман и които биха могли да го уволнят още през 1981 година — да бъдат принудени сега да понесат отговорността за провала на това, което винаги е представлявало за ръководството на „Щерн“ сензационна находка. Двамата редактори правилно оценили случая с тях и заплахите им, че ще отнесат въпроса до промишлен съд, донесло на всеки от тях грамадно финансово обезщетение: по 3,5 милиона марки на двамата (над 1 милион щатски долара), извън данъка за сметка на „Щерн“ по израза на „Щерн Репорт“, при условие, че ще пазят в тайна и няма да разгласят как дневниците са били доставени и как се е постъпвало с тях в компанията.

В Лондон двата тома дневници, предадени на „Сънди таймс“, бързо били обявени за фалшиви. Д-р Джулиъс Грант, съдебният учен, който установил, че дневниците на Мусолини са фалшифицирани, само след пет часа открил следи от следвоенен избелител на хартията. Норман Стаун, един от най-последните биографи на Хитлер и един от неколцината британски учени, които могли да четат текстове, писани на ръка със старинни немски букви, бързо заключил, че дневниците са подправени. Имало нееднаквост на отделните букви и правописни грешки; но текстът най-вече се отличавал с баналности и абсурдни повторения. На 30 януари 1933 година, деня, в който Хитлер дошъл на власт, авторът на дневника записал:

Ние трябва незабавно да започнем да укрепваме колкото може по-бързо властта, която придобихме. Трябва незабавно да се заема с разпускането на Райхстага — така ще мога да укрепя властта си. Няма да изпуснем от ръцете си властта, каквото и да се случи.

„Това звучи почти като изречение от Чарли Чаплин във филма му «Диктаторът», писал Стоун. «Сънди таймс» призна, че сме били напълно неподготвени за такъв антиклимакс.“

Тъй като Франк Джайлс отсъствувал, неговият помощник Брайън Макартър трябвало някак си да формулира обяснение за поведението на вестника, чиито заглавия на първа страница в продължение на две седмици се преобразили от „Изключителна новина: тайните на Хитлеровата война“ в „Хитлеровите дневници: търси се фалшификаторът“. Обяснението, което в края на краищата се появило, навярно спечелило на вестника повече подигравки, отколкото всичко друго в дейността му през последните две седмици.

„Сериозната журналистика — започвало обяснението — е много рисковано начинание.“ А по-нататък се казвало:

По наше собствено убеждение ние не постъпихме безотговорно. Когато възникнат значителни, но рисковани истории, вестникът или трябва да ги отхвърли, без да задава каквито и да било въпроси, или да проведе изследвания за проверка на достоверността им. Никой не би оспорил факта, че появата на автентични дневници, писани от Адолф Хитлер, ще бъдат винаги събитие от масов интерес и историческа важност.

Нашата грешка беше в това, че се облегнахме на чужди доказателства.

И обяснението завършвало така:

В известен смисъл ние изпитваме облекчение, че въпросът бе така категорично решен. Една недоказана присъда би създала сложни проблеми във връзка с публикуването.

Този бележит образец на самооправдание, прикрит под маската на извинение, бил веднага атакуван от много автори. Случаят с Хитлеровите дневници съвсем не бил пример на „сериозна журналистика“, а случай на „чекова журналистика“, прост и ясен. И както проличало тогава, една „непотвърдена присъда“ щяла навярно да подтикне „Сънди таймс“ да продължи сериализацията: формулата на Мърдок за съотношението 55:45 налагало баланс на вероятност, решително наклонен срещу автентичността. Неловкото положение, в което изпаднал вестникът, се усилило още повече от обстоятелството, че цветното приложение, вече разпространено, съдържало дванадесет страници картинен справочник за кариерата на Хитлер — но било много късно да се изземе от пазара.

„Какво се случи със «Сънди таймс»? — фигурирал въпрос в статия на «Ню Йорк таймс», в която се коментирало обяснението, поместено на първа страница. Рупърт Мърдок е известен предимно с таланта си да превръща всичко, до което се докосне, в боклук.“ Следвало цитиране на три коментара на Мърдок по случая с дневниците:

„Когато нищо не рискуваш, нищо не печелиш.“

„В края на краищата ние сме в развлекателния бизнес.“

„Тиражът скочи и остана на високо ниво. Не понесохме загуби, нито нещо друго от този род.“

Поне последното твърдение е вярно. Списание „Щерн“ върнало на „Нюс Интернашънъл“ цялата сума, заплатена за дневниците, а „Сънди таймс“ запазил 20 000 от 60 000-те нови читатели, привлечени с публикуването на сензационната находка.

Когато узнал за първи път, че дневниците са фалшиви, Герд Хайдеман посрещнал новината сравнително спокойно. Той не осъзнал достатъчно добре категоричността на присъдата. Още хранел надеждата, че Бундесархивът може би греши. Но към неделя вече изпаднал в късно проявил се шок. Увереността му била подкопана от грубото отношение, проявено към него през нощта в сградата на „Щерн“. А това, което ясно съзнавал, било само началото. Сега, след рухването на тригодишната му мечта да доведе до знанието на света завета на Хитлер, не след дълго щели да завалят към него въпроси какво е станало с парите.

По-късно Хайдеман признал, че депресията му била толкова дълбока, щото му навявала мисълта да се застреля: нали в края на краищата той притежавал така нареченото „оръжие на самоубийството“ — пистолета, с който Хитлер се застрелял. В пълнителя на пистолета имало още пет патрона. Част от седмицата той прекарал в състояние на колапс: лежал в долния от двата апартамента на семейството и отказвал да се движи. Барбара Дикман позвънила от Рим, за да разбере какво става, и била поразена от емоционалното състояние на Хайдеман.

— Той плачеше и повтаряше безспир, че ще се изясни, че повечето дневници са автентични; че аз трябва да му вярвам, че не ме е подвел.

В неделя сутринта, като не чули нито дума от Хайдеман в течение на повече от едно денонощие, Томас Валде, Лео Пеш и Михаел Зойферт се заловили да го търсят.

„Побояхме се да не е намислил да сложи край на живота си“ — спомня си Валде.

Опитали се да се свържат с него по телефона, но телефонът не отговарял. Отишли с кола до „Карин II“, яхтата била безлюдна. Към обед спрели пред дома на Хайдеман на „Елбхаусе“.

— Натиснахме звънеца — твърди по-късно Пеш. На един прозорец се показа по-голямата му дъщеря. След дълго разтакаване насам-натам около входа вратата най-сетне се отвори и бяхме въведени в апартамента от фрау Хайдеман.

Тримата ѝ казали, че трябва да говорят със съпруга ѝ. Джина отговорила, че той се намира у приятели някъде в Хамбург; обещала да го доведе. Оставила репортерите от „Щерн“ сами, а тя слязла на долния етаж, за да се опита да склони мъжа си да излезе от укритието си. Десет минути по-късно те чули звънеца на входната врата.

„Погледнах през шпионката — разказва Пеш — и видях Хайдеман по риза да лежи отпаднал на пода до стъпалата. Той стенеше: «Отворете, отворете!» Жена му беше до него и се опитваше да го изправи на крака. Отворих вратата и Хайдеман, който, както изглежда, не можеше да се държи на краката си, залитна към един фотьойл и се отпусна в него. Плачеше и хлипаше. Изминаха около десет минути, преди да може да говори.“

Хайдеман представлявал жалка гледка, но посещението на колегите му в общи линии не било мотивирано от грижа за здравето му. Списание „Щерн“ работело усилено от зори в събота, за да сглоби историята на измамата. Като използували информацията и телефонния номер, даден им от Хайдеман, репортерите от списанието открили дома на „Фишер“ и магазина му и ги намерили със затворени капаци и пусти. Съседите казали, че Кони и Едит са заминали. Списание „Щерн“ скоро установило, че истинското име на „Фишер“ е Куяу и че високопоставените му роднини от Източна Германия — директорът на музея и генералът — са съответно общински пазач и гаров носач. Валде, Пеш и Зойферт били получили инструкции да изтръгнат повече информация и щом Хайдеман се поуспокоил, започнали отново да му задават все същите въпроси.

Зойферт извадил снимка на Куяу, която списанието вече било получило от семейството му в Източна Германия. Това ли е „Фишер“? Хайдеман веднага отговорил утвърдително. Зойферт му казал, че истинското име на този човек е Куяу. Пеш твърди:

— Хайдеман ни увери — и аз му повярвах, — че за пръв път чува името Куяу.

Задаването на въпросите продължило до седем часа вечерта и било възобновено по обед в понеделник.

В този промеждутък от време Куяу позвънил на Хайдеман по телефона. Фалшификаторът казал, че се обаждал от телефонна кабина в Чехословакия, където продължавал да се опитва да намери партитурата на „Ди Майстерзингер“. Хайдеман записал разговора. Бил обзет от отчаяние. Казал на Куяу, че дневниците са фалшиви.

— Кой би могъл да подправи толкова много томове? — попитал той.

— О, Господи — простенал Куяу, — о, Господи!

Хайдеман му казал, че те и двамата ще свършат в затвора.

— Глупости! — възкликнал Куяу. — Искаш да кажеш, че вече са открили връзката между нас?

— „Щерн“ подготвя обвинение срещу мен. Не се съмнявам в това — добавил Хайдеман. — Вестниците пишат, че аз съм извършителят.

— Невъзможно — отвърнал Куяу.

— Хайде признай! — замолил го Хайдеман. — Откъде си вземал дневниците?

— Те са от Източна Германия, човече.

Хайдеман го притиснал с разкритието на „Щерн“, че е излъгал за роднините си в Източна Германия.

Куяу признал, че е излъгал, но казал, че идеята не била негова: „те“ го накарали да постъпи така.

По-късно Хайдеман пуснал записа на разговора с Куяу на Лео Пеш — по време на разпита в понеделник.

„Изобщо не беше ясно кои са тези «те» — спомня си Пеш, — а Хайдеман не е настоял да го узнае… Докато слушах записа, Хайдеман постоянно ми говореше за партитурата на Вагнеровата опера. Все още като че ли вярваше, че Куяу му е доставил и автентичен материал.“

Репортери и фотожурналисти дебнели край дома на Хайдеман няколко дни. Към вторник Хайдеман се бил оправил достатъчно, за да ги покани вътре за импровизирана пресконференция. Дузини журналисти нахълтали в кабинета му, притискайки Хайдеман до един библиотечен шкаф, пълен с произведения за Третия райх. Присъствувал неговият адвокат. Според това, което писали впоследствие журналистите, видът на Хайдеман бил „изтощен“ и „унил“. Попитали го защо продължава да отказва да назове публично името на доставчика на дневниците.

— Защото този човек навярно също като мен е жертва на измама — отвърнал Хайдеман. — Той се опитва по своему да изясни откъде са дошли те и дали са фалшифицирани. Докато проучва това за мен и докато аз още имам известна вяра в него, не мога да издам името му на публиката. — Хайдеман отказал да коментира слуховете, че той се казва Фишер.

Същия ден списание „Щерн“ обявило, че Хайдеман е „уволнен по спешност“ и Хенри Нанен разкрил, че компанията има намерение да предяви обвинение на Хайдеман в измама пред хамбургския прокурор. Нанен добавил, че според него Хайдеман не е преставал да вярва в достоверността на дневниците, но е бил заслепен от „доларови знаци“ и е присвоил поне част от парите на списанието, изплатени за получаването на дневниците.

— Хайдеман не е само измамен — съобщил той на репортерите, — той същевременно е и измамник.

Нанен разкрил и друг факт: списание „Щерн“ е заплатило над 9 милиона марки за дневниците.

Няколко часа по-късно западногерманското телевизионно предаване „Панорама“ с водещ Щефан Ауст, изпреварило „Щерн“ с два дни и назовало източника на Хайдеман. Той се казвал Конрад Фишер и още Конрад Куяу.

Излишно е да напомним, че Куяу не бил в Чехословакия, за да търси партитурата на „Ди Майстерзингер“, когато позвънил на Хайдеман в понеделник. Той се намирал в австрийския промишлен град Дорнбирн, близо до границата с Бавария, сврял се в дома на родителите на Мария Модрич. Условията били ограничени и атмосферата, както може да се очаква, напрегната.

— Кони и Едит спяха заедно — твърди Мария, — а аз спях във всекидневната.

Планът на Куяу бил да стои далеч от Щутгарт, докато нещата се поохладят. Но скоро проличало, че това няма да стане — нещата, напротив, ставали все по-напечени. Куяу седял и гледал телевизора на семейство Модрич, когато на екрана ненадейно се появила неговата снимка — на човека, за когото се предполагало, че е доставял на Хайдеман дневниците на Хитлер. Когато обявили и това, че списание „Щерн“ е платило 9 милиона марки за материала, Куяу скочил от стола си. Девет милиона марки? Той бил получил само четвъртината на тази сума. Измамникът се оказал измамен. Фалшификаторът бил изпълнен с морално възмущение от нечестността на Хайдеман.

„Той беше много разстроен“ — спомня си Едит.

Куяу бил сигурен, че тъй като репортерът смята, че той се намира зад желязната завеса, където търси операта на Вагнер, съзнателно го е издал: а щом името му вече е известно, за него ще е невъзможно да мине обратно през границата и много лесно ще попадне в ноктите на тайната полиция, а Хайдеман ще се наслаждава на милионите марки, които се падат по справедливост на Куяу — така поне бил убеден фалшификаторът.

Куяу телефонирал на адвоката си в Щутгарт и научил, че хамбургският прокурор го издирва и възнамерява да извърши обиск в дома и в магазина му. Ясно било, че всичко е свършено. В петък, 13 май, Дитрих Клайн от хамбургската прокуратура, придружен от група полицаи, нахълтал в помещенията на Куяу и наблюдаван от тълпа репортери, започнал да изземва доказателство след доказателство: десет кашона и две пластмасови торбички, пълни с книги за Хитлер, изрезки от вестници, един подписан екземпляр на „Майн Кампф“ и художнически материали. Имало още нацистки униформи, военни отличия, свастики и снимки. Над входа за колекцията на Куяу бил прикрепен за стената герб с мотото: „Безстрашни и предани“.

Клайн бил в дома на Куяу и внимателно преглеждал имуществото му, когато телефонът иззвънял.

— Обажда се Клайн — казал прокурорът.

— На телефона е Куяу — бил отговорът.

Куяу казал на длъжностното лице, че доколкото разбира, прокурорът сигурно ще желае да разговаря с него. Щял доброволно да се яви на срещата. Казал на Клайн, че ще се срещнат при граничния пост на австрийската граница на другия ден сутринта.

В 8 часа в събота Куяу казал „довиждане“ на Едит и Мария и се упътил към германската граница, където го очаквал Клайн със заповед за арестуване.

Куяу се съгласил да се предаде. Но не приел да каже истината. По време на дългото пътуване на север за Хамбург той запитал прокурора какво ще се случи с него. Според Куяу Клайн му казал, че ако той не е човекът, който е написал дневниците, ще бъде освободен до десет дни; в противен случай „това щяло да трае дълго време“.

— Аз реших — твърди по-късно Куяу — да му разкажа една фантастична приказка от Братя Грим.

Според тази приказка — към която фалшификаторът се придържал през цялата следваща седмица — той бил просто посредник: отрекъл като „абсурдна“ представата, че е подправил дневниците. Твърдял, че е срещнал човек, известен само като „Мирдорф“ през 1978 година в Източна Германия. Този „Мирдорф“ му предложил да го снабдява с материал от Хитлер. Така Куяу си доставил един дневник и го дал на Фриц Щифел. По-късно, когато Хайдеман научил за това, започнал да настоява пред него за още дневници. Куяу казал на прокурора, че предвид молбата на Хайдеман той възобновил контакта си с „Мирдорф“, който му обещал да ги получи. Оттогава насетне книгите започнали да идват от Източна Германия през следващите две години чрез друг човек на име „Лаузер“. Куяу отрекъл най-енергично да е получил 9 милиона марки за книгите. Предал на „Лаузер“ не повече от 2,5 милиона, от които задържал 300 000 за комисионна.

Версията на Куяу звучала крайно неправдоподобно и Клайн без особени усилия опровергал почти веднага големи части от нея. Например, когато разпитвали Мария Модрич два дни след задържането на любовника ѝ, тя определила призрачния „хер Лаузер“ не като швейцарски бизнесмен, а като човек, който редовно посещавал бар „Сиси“, за да поправя джукбокса. А щом Куяу не е знаел, че дневниците са фалшифицирани, как ще обясни присъствието в дома си на повече от шестстотин грижливо маркирани книги и статии от вестници, които представят в подробности ежедневните действия на Адолф Хитлер? И защо полицията е намерила и няколко празни тетрадки, идентични с така наречените дневници?

На тези въпроси не можело да се даде отговор. Но това, което се оказало най-ефикасно за сломяване на съпротивата на Куяу, била представата, която полицията могла да си създаде за Хайдеман. Докато той, Куяу, чезнел в затвора, репортерът продължавал да се наслаждава на свободата си в Хамбург и да разказва на всички, че е предал всичките 9 милиона на Куяу. Мисълта за това била непоносима. В четвъртък, 26 май, на тринадесетия ден от арестуването си, Куяу признал писмено, че е подправил повечето от шестдесетте тома дневници на Хитлер. За да докаже вината си, той написал част от своята изповед със същите готически букви, които бил използувал в дневниците. И за капак на всичко добавил злобно накрая, че Хайдеман е знаел още отначало, че дневниците са фалшиви.

От известно време Хайдеман се досещал, че е станал обект криминално разследване. Броени часове след задържането на Куяу, в събота, 14 май, хамбургската полиция обискирала дома на журналиста на „Елбхаусе“ и архива му на „Милхщрасе“; „Карин II“ също била претърсена и необходимото иззето. Конфискувани били колекцията на Хайдеман от нацистки паметни вещи и много от личните му документи. Четири дни по-късно полицията извършила втори обиск. Според прокуратурата той не донесъл „нищо ново“, но Хайдеман вече бил съвсем наясно, че дните на свободата му скоро ще приключат.

Той прочел във вестниците за арестуването на Куяу и се отнесъл с неверие към растящите слухове, че „Кони“ е фалшификаторът.

— Изобщо не вярвам в това — заявил той пред „Ройтер“. — Куяу трябва да е „истински вълшебник“, за да подправя такова огромно количество дневници.

А на приятеля си Рандолф Брауман доверил:

— Ако тези дневници не са истински, тогава трябва да се намират някъде истинските. Куяу сам не може да подправи всичките, като се имат предвид тези сложни исторически ситуации, отразени в тях. Навярно Куяу ги е преписвал от истински дневници, които все още съществуват някъде.

Хайдеман казал на Брауман, че се чувствува напълно „Kaput“ (скапан — Б.пр.), а Джина предупредила Брауман, че съпругът ѝ е „ужасно потиснат“. „Мерцедес“-ът на компанията бил отнет; кредитните им карти били обявени за невалидни; тя и мъжът ѝ се били превърнали в социално прокажени. Брауман изпитал съжаление към тях. На 23 май, понеделник, той позвънил и поканил съпрузите на почерпка същата вечер. Джина изразила съмнение дали Хайдеман ще се съгласи да напусне апартамента.

— Той отново е потиснат — казала тя.

Но семейство Хайдеман се появило на уреченото място в 10.30 вечерта и останало на почерпката с Брауман и съпругата му до три часа след полунощ. Хайдеман бил апатичен и непрестанно се вайкал. Другите трима полагали усилия да го накарат да се стегне, но той просто седял отпуснат на стола си и клател глава, че това не е по силите му.

— Всичко рухна в този момент — оплакал се той. — Всичко се превърна в прах. Да можеше поне един учен да се появи и докаже, че дневниците или известна част от тях са истински!

Брауман изразил изумлението си от факта, че дневниците са толкова примитивен фалшификат. Хайдеман отговорил, че е лесно да се каже това сега. И добавил:

— Но аз никога не се съмнявах. Всичко съвпадаше така прекрасно. Едно нещо следваше друго: първо картините на Хитлер, после произведенията, които е рисувал като младеж, сетне писмените източници от периода на пребиваването му във Виена, след това молбата му да постъпи в училище по изкуствата и отхвърлянето на молбата от преподавателите — всичко е истинско, всичко е доказано; следват положителните резултати от експертизата на дневниците. Никой не можеше и да помисли, че всичките дневници могат да се окажат фалшиви.

Брауман запитал за двата обиска на полицията.

— Иззели са ми всичко — казал Хайдеман. — Документи, снимки, писмени работи — оставили са само разписка за конфискуваното.

„Той бе наистина изпаднал в дълбока апатия — спомня си Брауман, — като човек, който е видял краха на всичките свои надежди и мечти. Не пи много тази вечер. Мислите му бяха се загнездили в улей и не можеха да се откъснат от въпроса, откъде са дошли дневниците, дали те са истински, или фалшиви.“

— Не искам да остана в паметта на хората като човек, виновен за най-големия провал в историята на вестникарството — казал Хайдеман.

Брауман обещал да направи всичко в кръга на възможностите си, за да помогне на Хайдеман, но времето вече било изтекло. Три дена по-късно Куяу го замесил във фалшификаторството и в четвъртък, 26 май, в 10 часа вечерта репортерът бил арестуван в дома си и откаран в затвора.

ЕПИЛОГ

За да се обясни произходът на дневниците на Хитлер, били лансирани какви ли не теории. Радио Москва твърдяло, че цялата работа е заговор на ЦРУ, „с който се целяло да се реабилитира и прослави Третият райх“. Според русите ЦРУ е доставило информацията, съдържаща се в дневниците, и е обучило фалшификатора. Целта на тази фалшификация била „да се отклони вниманието на западногерманската общественост от жизнените проблеми на страната преди разполагането на новите ракети на САЩ“ и да се дискредитира „Щерн“ — списание с нормална лява ориентация. В светлината на тази версия Куяу се оказвал подставено лице на американците:

Преди половин век нацистите подпалиха сградата на Райхстага и обвиниха за това дребния провокатор Маринус ван дер Любе. Ван дер Любе трябваше да представи доказателства против комунистите и той постъпи именно така. Сега бе намерен друг Ван дер Любе, незначителен търговец, обладан от налудничавата идея да влезе в историята, психически нестабилен също като Ван дер Любе. Дори след толкова години западногерманският буржоазен печат пророкува, че този нов Ван дер Любе ще свидетелствува срещу комунистите от Източна Германия. Това не е нормален стил на работа за ЦРУ: тук явно се е намесила и ръката на (западногерманската) разузнавателна служба, както и мюнхенските провокатори от кръга около Франц-Йозеф Щраус.

(Фактът, че писателят Фриц Тобиас установи преди повече от двадесет години, че нацистите не са подпалили Райхстага, а пожарът е дело на Ван дер Любе, явно още не е възприет официално от Съветския съюз.) Дневниците на Хитлер, писа „Известия“, „пооткрехнаха завесата и тя разкри морала на западния «свободен печат», а също и на политическата нравственост на буржоазното общество“.

От друга страна, Хенри Нанен заявил пред „Ню Йорк таймс“, че според него случаят може да произхожда от „интерес на Източна Германия да сее дезинформация и да дестабилизира Федералната република“. „Квик“, съперникът на „Щерн“, писал, че източногерманското разузнаване измислило дневниците и ги внесло на Запад „за поощрение на неонацистите и за да възкреси нацисткото минало, чрез което да навреди на репутацията на Федералната република“. Западногерманските власти възприели сериозно тези намеци и наредили на Централната полицейска съдебна лаборатория да изследва дневниците, за да провери дали хартията и мастилото им не са произведени на Изток. Антикомунистическата истерия около фалшификацията на дневниците се разпространила така широко, че източногерманците я използували за повод, за да отменят заплануваното посещение в Бон на техния водач Ерих Хонекер.

През декември 1983 година „Сънди таймс“ извадил на показ друга теория за конспирация след продължително разследване на измамата с дневниците. Според тази теория дневниците били създадени за обогатяване на фонда на Дружеството за взаимопомощ на СС, наречено ХИАГ, което изплащало средства на бившите есесовци, тъй като те били лишени от пенсии след войната. Въпреки недостатъчните доказателства в подкрепа на тази теза вестникът направо твърдял, че „по-голямата част от цялата сума“, платена от „Щерн“, „отишла в касите на ХИАГ“. Идеята била отхвърлена в Западна Германия и оттогава тихомълком изоставена и от самия вестник: нито една дума не се появила на тази тема в „Сънди таймс“ след 1983 година.

Повечето от теориите, свързани с дневниците, разкриват по-подробно личността на авторите си, отколкото самата измама. Тъй като фигурата на Адолф Хитлер засенчва фалшификацията, хората съзрели във фалшификацията това, което искали да видят. За комуниста случаят с дневниците е капиталистически заговор; за капиталиста — комунистическа конспирация; за автор, който пише за Третия райх, фалшивите дневници били ново доказателство за влиянието на нацистите върху западногерманското общество. Това не е изненадващо. Хитлер винаги е имал способността да отразява всяка фобия, овладяла този, който се вглежда в него. Както писа фейлетонистът Джордж Ф. Уил в разгара на полемиката около достоверността на дневниците, Хитлер „е тъмно огледало, обърнато към човечеството“. По същия начин това ласкаело жертвите на измамата да вярват, че не са били подведени от собствената си параноя и жажда за сензация, а просто са били мишени на огромна „дезинформационна“ операция или гигантска престъпна конспирация, уловени в капаните на нещо твърде сложно, могъщо и коварно, срещу което си безсилен да се бориш. Как иначе бихме си обяснили факта, че такова преуспяващо и разпространено в цял свят издание като „Щерн“ се е заблудило при такива очевидни фалшификации? Как иначе то би платило толкова много пари? Как иначе историята би била купена от изпечени журналисти и бизнесмени като Рупърт Мърдок и пусната непроверена в такова реномирано издание като „Сънди таймс“? Всеки, който вземел за отправна точка мащаба на фиаското, бил склонен да търси достоен по мащаби тънък заговор като единствено възможно обяснение. Когато Конрад Куяу изпълзял изпод развалините на синдикатните сделки на „Щерн“ за милиони долари, хората отказали да повярват, че измамата може да е дело на една такава нелепа личност.

Във връзка с Куяу има много останали без отговор въпроси, от които най-съществени са как и защо той се е научил да подправя нацистки документи така умело; сръчността, с която е вършил това, внушава мисълта, че в някой период от живота си е усвоил този занаят, когато е работил при някой друг. Но макар да е възможно Куяу да е имал съучастник, който му е помагал да пише дневниците, ще стане ясно от представените доказателства, че не е имало голяма конспирация за ограбване на „Щерн“. Измамата се разрасла до грамадните си размери само поради некомпетентността на работещите в „Грунер и Яр“. Как иначе някой би допуснал предварително, че списанието ще постъпи така глупаво? Редакторите, изправени пред fait accompli[1], разчитали на ръководството; ръководството разчитало на Хайдеман и Валде; Хайдеман и Валде разчитали на Куяу; а всички измежду посветените от „Щерн“ оплескали процеса на автентизацията. Всеки компетентен съдебен учен щял да установи за по-малко от един ден, че дневниците са фалшификати; всички конспиратори щели да бъдат наясно по това. Само необвързаната с договор глупост на „Щерн“ и поредицата щастливи случайности за фалшификатора предотвратили разкриването на измамата дълго преди да започне печатането на материала. Случаят с Хитлеровите дневници е паметник на висша теория за историята.

Ако ХИАГ или някоя подобна групировка наистина така горещо е желала да придобие деветте милиона марки дори с цената на престъпление, тя щеше да инсценира с далеч по-голям успех един старомоден, но добре изпитан банков обир.

Не бива обаче да смятаме, че парите са единственият мотив за появата на дневниците. Вече бе споменато, че те са били създадени като средство за реабилитиране на Хитлер. Гита Серени, на която „Сънди таймс“ възложил да следи за проверката на автентичността на получените дневници, заявила, че съдържанието на дневниците е „напълно извън възможностите“ на Куяу, че в тях е прокарана „стройна психо-политическа линия“, представяща Хитлер като „разумен и самотен човек“. Внушението ѝ се свежда до това, че на Куяу му е било казано от някой друг какво да пише. Кандидатът за тази задача, изтъкнат от „Сънди таймс“, бил Медард Клапер, „главният организатор на конспирацията“. Това също изглежда крайно неприемливо. То най-вече преувеличава неимоверно много изтънчеността на дневниците. Защото всъщност текстът им звучи като изделие на доста необразован човек, с маниакален интерес към Хитлер, който е скърпил това, до което е могъл да се докопа от публикуваните източници — с други думи, текстът звучи като изделие на Конрад Куяу. На второ място идеята, че Медард Клапер единствен от всички възможни лица би могъл да бъде политическият мозък зад реабилитацията на Хитлер, изглежда направо неправдоподобна. Би ли могъл човекът, обещал да представи Хайдеман на Мартин Борман, след като се подложи на тайнството „Зипунг“, да бъде смятан за автор на дневниците вместо Куяу? ХИАГ трябва да е крайно закъсал като организация, за да разчита на Медард Клапер.

Но преди всичко грубата работа на фалшификатора опровергава идеята, че дневниците биха могли да бъдат продукт на нацистка конспирация. Ако те са били сериозен опит да ни представят един неопетнен Хитлер, всеки най-малкото би очаквал конспираторите да вземат поне елементарни предпазни мерки. Тези конспиратори нямаше да използуват хартия, съдържаща химически избелител; те щяха да избегнат орнаментите на Куяу като пластмасовите инициали и червения шнур, произведен от полиестер и вискоза; те нямаше да разчитат единствено на произведението на Макс Домарус дотолкова, че да го препишат заедно с грешките.

Отрезвяващ момент в нашите разсъждения е да помислим върху това, какво би станало, ако тези предпазни мерки са били взети. „Щерн“ и „Нюс Интърнашънъл“ спират публикацията само поради заключението от съдебните тестове, извършени през първата седмица на май. Ако чрез тези тестове не бе установено нищо съществено нередно, дневниците щяха да бъдат отпечатани и сега щяха да представляват исторически източник. Те несъмнено щяха да бъдат и отречени от най-сериозните учени, но въпреки всичко щяха да бъдат купувани и четени от милиони. Томас Валде и Лео Пеш щяха да издадат книгата си за Рудолф Хес и да станат богати; Герд Хайдеман щеше да се оттегли с нацистките си паметни вещи в Южна Испания; а Конрад Куяу, бившият фалшификатор на купони за обяд, хвърлил в смут изучаващите Третия райх, несъмнено щеше да продължи да наводнява пазара с подправени Хитлерови паметни вещи и писания.

Вместо това във вторник, 21 август 1984 година, след повече от година предварителен арест Хайдеман и Куяу бяха изведени от своите килии и докарани в съдебна зала, ослепително озарена от светлините на телевизионните лампи и лампите-светкавици на фотожурналистите, за да отговарят по обвинение в измама. Хайдеман бил обвинен, че е присвоил най-малко 1,76 милиона от 9,3 милиона марки, получени от „Щерн“ за заплащане на дневниците. Куяу бил обвинен, че е получил най-малко 1,5 милиона марки. Едит Либланг, макар да не била под арест, също трябвало да се яви на делото с адвоката си, обвинена, че е имала участие в изразходването на незаконно придобитите средства от Куяу.

Двамата подсъдими се били променили много в резултат на събитията през последните шестнадесет месеца. Хайдеман изглеждал изтощен и подтиснагг. По време на пребиваването си в затвора си бил пуснал брада, която още по-ярко подчертавала болезнената затворническа бледност на кожата му. Първото, което направил, като се озовал в съдебната зала, било да се свре в някой ъгъл. Когато някой му отправел думи, той отвръщал поглед. Знаело се от мнозина, че Хайдеман е прекарал в затвора вид нервен колапс.

За разлика от него Куяу се превърнал в нещо като звезда. Той продал житейската си история на „Билд Цайтунг“ за 100 000 марки. Давал редовно телевизионни интервюта от затворническата си килия. Потупвал хората по гърбовете, разменял си шеги с пазачите, целувал репортерките и с желание подписвал автографи „Адолф Хитлер“. Не се въздържал и да лъже: умело, щедро и неспирно. Всеки от интервюиралите го репортери си отивал с откъс от подправен дневник за спомен и различна версия за кариерата му. Отчайвал до влудяване Хайдеман. Когато репортерът седял сам в килията си, забил замислен поглед в картотеката на събитията през последните три години, опитвайки се да проумее какво всъщност му се е случило, той чувал как Куяу гощава някой репортер с нов разказ за приключенията си; понякога, като измъчено животно, Хайдеман надавал яростен вой. Не говорел с Куяу; дори не поглеждал към него. Този вой бил сякаш далечен отзвук на дните, когато Герд и Джина, и Кони и Едит се срещали и празнували с шампанско добрата си сполука, че са се срещнали в живота.

На първото си заседание процесът за Хитлеровите дневници привлякъл публика от 100 репортери, 150 фотожурналисти, телевизионни журналисти и оператори и около шестдесет представители на обществеността. Това било новина за първа страница през първите няколко дни; след това интересът намалял и скоро публиката спаднала до пет-шест редовни съдебни репортери и шепа любопитни еднодневни туристи. Съдебната процедура станала толкова монотонна, че в средата на септември един от съдиите трябвало да бъде сменен поради хроничната си неспособност да стои буден.

Хайдеман отрекъл да е присвоявал пари от „Щерн“. Обаче от личните му книжа и известните банкови сметки обвинението без всякаква трудност установило, че той с похарчил почти 2 милиона марки в повече в сравнение с доходите си от 1981 година насам, дори като приспаднем от тези 1 500 000-те марки, получени от него като „компенсация“ за доставянето на дневниците. Прокурорът заявил в съда, че макар да се опитва да докаже най-малката цифра, вярва, че Хайдеман е присвоил 4,67 милиона марки. В своя защита Хайдеман отговорил, че парите са му били платени от четирима анонимни вложители като залог за едно от нацистките съкровища, търсени от него. Понеже той отказал да назове имената на тези господа, твърдението му нямало доказателствена стойност. Защитниците на Хайдеман успели да убедят съда да приеме като доказателство няколкото магнетофонни записа, направени от журналиста на телефонните му разговори с Куяу. Те били монтирани заедно от репортера и успешно доказали твърдението му, че не е знаел, че дневниците са фалшифицирани. За нещастие, когато пренията преминали на въпроса за плащанията, лентата изведнъж свършила и това засилило убеждението на прокурора, че Хайдеман не е предал всичките пари.

Защитата на Куяу била поверена на адвокат с котешка ловкост и левичарски убеждения на име Курт Грьоневолд. На пръв поглед Грьоневолд не бил подходящ да защитава един вманиачен по нацистите фалшификатор: той бил сред изтъкнатите западногермански радикални юристи, приятелски настроен към групата на Бадер-Майнхоф; сред клиентите му бил „издайникът“ на ЦРУ Филип Ейджий. Но защитавал Куяу вдъхновено. Защитата му се основавала на аргумента, че Куяу е дребен измамник, който се е съблазнил да фалшифицира дневници на Хитлер само заради огромните суми, предложени от капиталистите на „Бертелзман“. Докато Грьоневолд притеглял „Щерн“ в центъра на съдебната процедура, изваждайки на показ небрежността, дала възможност на измамата да достигне неимоверно широки размери, Куяу могъл да играе ролята на приятен мошеник, чиято забавно-аматьорска работа била експлоатирана от търговските посредници в Хамбург.

На 8 юли 1985 година, понеделник, представителите на медиите се появили отново в съдебната зала в Хамбург, за да отразят произнасянето на присъдата. След като ръководил деветдесет и четири заседания, на които били разпитани тридесет и седем свидетели, съдията обявил обвиняемите за виновни. Хайдеман бил осъден на четири години и осем месеца затвор. Куяу получил четири години и шест месеца. Едит Либланг била осъдена условно на една година лишаване от свобода. Съдията заявил, че не намира доказателства за по-широка конспирация. Списание „Щерн“, изтъкнал той, е действувало така безразсъдно, че фактически се явява съучастник в измамата.

Изминали повече от две години, откак дневниците били обявени за фалшиви. Над пет милиона марки от парите на „Щерн“ останали — и все още остават, докато пиша тези редове — неупоменати в балансовите отчети на списанието.

Аферата с дневниците на Хитлер имала травматично въздействие върху „Щерн“. Кабинетите на шефовете на списанието се изпълнили с журналисти, протестиращи срещу назначените от ръководството двама нови консервативно настроени редактори. Изписали се стотици обидни писма и телефонни обаждания. Предимно левичарски настроеният персонал получавал по телефона гръмко изричаното приветствие „Хайл Хитлер!“ Политиците ги превърнали в посмешище; изтъкнати западногерманци отказвали да дават интервюта за „Щерн“; младите западногермански пацифисти не желаели да сътрудничат за планираната от „Щерн“ статия поради това, че списанието било „Хитлеров чаршаф“. Тиражът намалял. Преди скандала списанието пласирало около 1,76 милиона бройки. Цифрата нараснала до рекордните 2,1 милиона през седмицата, когато било обявено откриването на дневниците. След разкритието, че те са фалшиви, тиражът паднал на по-малко от 1,5 милиона екземпляра. Освен намалелите приходи от обявите и пласмента разходите на списанието според „Щерн Рипорт“ възлизали на 19 милиона марки: 9,34 милиона за дневниците; 1,5 милиона за Хайдеман; 7,6 милиона (без да се смята данъкът) за компенсация на двамата уволнени редактори; и най-различни други разходи, включително и хонорарите на посредниците, за реклама и разноските по претопяването на хиляди бройки, съдържащи втория откъс от серията публикации за Хес.

Повечето от главните участници в историята с дневниците един по един напуснали списанието. Д-р Ян Хензман се разделил с „Щерн“ в края на 1983 година, за да бъде преподавател, поканен да чете лекции в Мюнстерския университет. Вилфрид Зорге подал оставка през пролетта на 1984 година, за да стане собственик на малка издателска компания. Томас Валде напуснал Хамбург, за да работи в друг преден пост на империята „Бертелзман“. Лео Пеш постъпил на работа в мюнхенския „Вог“. Манфред Фишер, инициатор за покупката на дневниците, в момента е главен изпълнителен директор на въздухоплавателната корпорация „Дорние“. Феликс Шмит е редактор на главния западногермански телевизионен справочник. Петер Кох, когато пиша тези редове, още не се е установил на редовна работа, Герд Шулте-Хилен обаче продължава да бъде мениджър в „Грунер и Яр“: следва да допуснем, че се ползува с реномето на много добър мениджър.

В Британия Франк Джайлс се върнал от отпуск и установил, че е станал прицел на злобна задкулисна кампания. През юни 1983 година, „след разговори с мистър Рупърт Мърдок,“ било обявено, че той трябва да напусне преждевременно като редактор и да получи почетната титла „редактор емеритус“. Според един слух, който се носел по онова време, Джайлс попитал какво означава тази титла.

— Тя е латинска, Франк — му отговорил Мърдок. — „Е“ — то означава, че си вън, а „меритус“ значи, че напълно си заслужил това.

„Нюзуик“, който отразявал Хитлеровите дневници на предната си корица в продължение на три последователни седмици, бил широко критикуван за поведението си.

— Впечатлението, създадено с помощта на един провокационен вестник и телевизионно рекламиране — заявил Робърт Дж. Макклоски, омбудсман[2] на „Вашингтон пост“, беше, че цялата история е автентична.

А мисис Катрин Грейъм признава:

— Моралът на постъпката да се продава Хитлер ни обезпокои.

Уилям Бройлс бил на противното мнение:

— Чувствуваме се много, много добре поради начина, по който се справихме с това — заявил той пред „Ню Йорк таймс“.

Седем месеца по-късно той подал оставка като редактор в „Нюзуик“. Очаквало се и Мейнард Паркър да последва участта му, но му се разминало. Колегите им намерили вината в Хитлеровите дневници.

— Тази история уби Паркър — казал един. — Говореше се, че го поддържат високопоставени хора, но бедата беше в лошата преценка и всеки знаеше това.

Като последица от случая с дневниците на Хитлер американските издатели на Дейвид Ървинг утроили тиража на неговото издание на медицинските дневници на фюрера. Били публикувани откъси в „Ню Йорк пост“ на Мърдок и в „Нашънъл Енкуайърър“. Но всяка реклама невинаги е добра реклама: наскоро след това Ървинг бил арестуван от австрийската полиция във Виена поради подозрение в неонацистка дейност и депортиран от страната; все още е в сила забраната да посещава Австрия.

През 1985 година Хю Тревър-Роупър издаде сборник със свои трудове, озаглавен „Ренесансови есета“. Повечето критици го окачествиха като „блестящ“. Но Хитлеровите дневници тактично не бяха споменати.

Фриц Щифел, най-добрият клиент на Куяу преди появата на Хайдеман, обявил, че няма да съди фалшификатора за вредите, които му е нанесъл.

— Аз притежавам една от най-богатите колекции от фалшификати в света — допълнил той, — а това все пак е нещо.

„Адолф Хитлер като художник и чертожник“ от Били Ф. Прайс и Аугуст Призак бе забранена в Западна Германия, но се появи в Съединените щати в края на 1984 година под заглавието „Адолф Хитлер: неизвестният художник“. Голяма част от тази книга била дело на Конрад Куяу, но щяло да струва състояние да се извадят от нея фалшификатите и тя да се препечата. Следователно творбите на Куяу били оставени да разнообразяват тези на Хитлер и очевидно никой не го било грижа за това.

„Дори картините със съмнително авторство — се казвало в една нескопосна обяснителна бележка към предговора на книгата, — общо взето, отразяват характерния стил на Хитлер.“ Тази бележка повтаря като ехо бележката, отпечатана в „Нюзуик“ за дневниците на Хитлер:

„Дали дневниците са истински, или не, това в края на краищата няма особено значение.“

Може и да е така. Поне търговията с нацистки реликви не намаля след разкриването на крупната фалшификация, разгърнала се като последица от аферата с дневниците. Малко след Коледа 1983 година фирмата „Кристис“ от Ню Йорк продала на търг седем страници бележки на Хитлер от 1930 година, за които купувачите „Невил Реър Букс“ платили 22 000 щатски долара. В Лондон „Филипс, Сън & Нийл“, аукционери на произведения на изкуството от 1796 година, уредили търг, озаглавен „Паметни вещи от Третия райх“, който им донесъл чист доход над 100 000 лири стерлинги. Четири малки картини на Хитлер, поне една от които изглеждала като оригинално произведение на Куяу, получили цената 11 500 английски лири. За продан били изложени и такива рядкости като тоалетния несесер на есесовеца Хайнрих Химлер, иззет от него след самоубийството му и описан в каталога като „малка кожена чантичка с прегради, съдържаща гребен, огледалце в метална рамка, джобно ножче с позлатена черна амалгама по краищата, а чантичката е с релефно изобразени букви RF-SS“. По същото време в другия край на обхвата, действуващ от гаража си в Мериланд, мистър Чарлс Снайдър продължил да продава снопчета коса на Ева Браун, за които се предполагало, че са събрани от гребена ѝ от един американски офицер, който ограбил апартамента й в Мюнхен.

По-скоро тук, отколкото в някаква голяма конспирация, се корени произходът на случая с дневниците на Хитлер. Кой би платил 3500 щатски долара за няколко снопчета човешка коса със съмнителна достоверност? Защото се предполага, че той може би ги е докосвал, а също и късчето хартия, картината или униформата — талисмани, които се предавали от ръка на ръка, продавали и съхранявали, за да се изваждат и докосват от време на време, сякаш духът на онзи човек някак продължава да живее в тях. Хитлеровите дневници, тези жалки фалшификати, създадени в по-голямата си част от нищо и никакви баналности, не правели изключение.

— Беше неповторимо чувство да държиш такова нещо в ръката си — твърди Манфред Фишер, когато се опитва да обясни омаята, в която той и колегите му изпаднали при пристигането на първия том. — Като си представям, че този дневник е писан от него — и че сега го държа в ръце…

След милиони долари, двегодишен период и внушително по размери галене и душене по кабинети и трезори дневниците излезли на бял свят и сега заемат мястото си като една от най-необикновените измами в историята — явление, което Чосъровият продавач на свети реликви, описан преди шест века със своите калъфки за възглавници и свински кости, щеше да разпознае отведнъж.

1. През ноември 1980 година репортерът-„копой“ на „Щерн“ Герд Хайдеман открил селото в Източна Германия, където се разбил самолетът „Юнкерс 352“. Журналистът позирал за снимка край гробовете на жертвите. (ДПА)

2. Голям транспортен самолет „Юнкерс 352“ от типа на този, който се разбил през април 1945 година, изнасяйки на безопасно място част от имуществото на Хитлер. „В този самолет — възкликнал Хитлер, когато му съобщили за изчезването на самолета — беше целият ми личен архив, който бе предназначен да бъде моят завет към потомците. Това е катастрофа!“ (ДПА)

3. Конрад Куяу, или както се наричал още Конрад Фишер, широко известен под името „Кони“, започнал кариерата си на фалшификатор, като подправял купони за обяд, и я завършил с подправянето на шестдесет тома Хитлерови дневници — най-широко разгласената и скъпоструваща измама в историята на издателската дейност. (ДПА)

4. Страница от един от фалшифицираните дневници. Те били написани със старинен немски ръкописен шрифт, което ги правело трудни за разчитане. Този откъс — предполагало се, че е чернова на Хитлер за известяване на полета на Рудолф Хес до Британия през 1941 година — заблудил трима експерти-графолози и убедил „Щерн“, че дневниците са истински.

5, 6, 7. В добавка към дневниците Куяу фалшифицирал и над 300 картини и рисунки на Хитлер. Тези три скици имали претенцията, че са изработени от Хитлер и са ранни плакати на нацистката партия.

8, 9, 10. Три ключови фигури в аферата с дневниците: Фриц Щифел (горе вляво), колекционер на нацистки паметни вещи, който получил първия дневник на Хитлер през 1978 година;

Аугуст Призак (горе вдясно), бивш нацист и самозван „експерт по Хитлер“. След като Щифел му показал дневника, Призак се убедил, че той е истински;

Генералът от СС Карл Волф (долу) бил свидетел на сватбата на Хайдеман и придружил брачната двойка на сватбеното ѝ пътешествие в Южна Америка, за да потърсят там стари нацисти. Той поощрил маниакалния интерес на Хайдеман към Третия райх. (ДПА)

11. Пускането от печат на книга с рисувани от Хитлер картини, осъществено от тексаския милионер Били Ф. Прайс, което събрало четирима души страстни ценители на изкуството на фюрера: Хайдеман и Прайс, заедно с Криста Шрьодер и Герда Кристиан, две от преданите на Хитлер лични секретарки. (Прайс)

12. Едит Либланг, съпруга по обичайно право на Конрад Куяу. (ДПА)

13. Джина Хайдеман. (ДПА)

14. Манфред Фишер, бизнесменът, който пренесъл дневниците на Хитлер от Хамбург в една швейцарска банка. (ДПА)

15. Герд Шулте-Хилен, който лично разрешил плащанията за дневниците, възлезли на повече от 7 милиона марки — 2 милиона английски лири. (ДПА)

16. Хенри Нанен, основател и издател на „Щерн“. (ДПА)

17. Д-р Томас Валде, шеф на историческия отдел на „Щерн“ (ДПА)

18. Петер Кох, главен редактор на „Щерн“. (ДПА)

19. Еберхард Йекел, професор по история в Щутгартския университет, първият учен, който бил подведен от фалшификациите на Куяу. (ДПА).

20. Хю Тревър-Роупър (лорд Дейкър), бивш кралски професор по история в Оксфорд, който обявил за групата вестници „Таймс“, че дневниците са автентични. (ДПА)

21. Герхард Вайнберг, професор по история в Университета на Северна Каролина, който проучил дневниците за „Нюзуик“. (ДПА)

22. „Торпедото е пуснато срещу целта“: дясно ориентираният британски историк Дейвид Ървинг предизвикал вълнение и смут на пресконференцията на „Щерн“, организирана по случай пускането на дневниците, като показал няколко листа от тях, които според него били фалшифицирани. („Щерн“)

23. Край на маниакалната идея: Герд Хайдеман, със затворническа брада, по време на процеса срещу него и Куяу, на който трябвало да отговарят по обвинение в измама. Той измъкнал много пари от „Щерн“, но бил убеден до самия край, че дневниците са истински. (ДПА)

[1] Свършен факт (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Лице, което защищава засегнатите и се бори за спазване на гражданските им права (сканд.). — Б.пр. ↑

СПИСЪК НА ИЛЮСТРАЦИИТЕ

1. Транспортен самолет „Юнкерс 352“.

2. Герд Хайдеман.

3. Конрад Куяу, фалшификатор на дневниците на Хитлер.

4. Страница от един фалшифициран дневник.

5, 6, 7. Три скици на ранни нацистки плакати, подправени от Куяу.

8. Фриц Щифел.

9. Аугуст Призак.

10. Генералът от СС Карл Волф.

11. Герд Хайдеман с Били Ф. Прайс, Криста Шрьодер и Герда Кристиан по време на пускането на книга с рисувани от Хитлер картини.

12. Джина Хайдеман, съпруга на Герд Хайдеман.

13. Едит Либланг, съпруга по обичайно право на Конрад Куяу.

14. Манфред Фишер, мениджър на „Грунер и Яр“.

15. Герд Шулте-Хилен, приемник на Манфред Фишер в „Грунер и Яр“.

16. Хенри Нанен, основател и издател на „Щерн“.

17. Д-р Томаск Велде, шеф на историческия отдел на „Щерн“.

18. Петер Кох, главен редактор на „Щерн“.

19. Еберхард Йекел, професор по история в Щутгартския университет.

20. Хю Тревър-Роупър (лорд Дейкър).

21. Герхард Вайнберг, професор по история в университета на Северна Каролина.

22. Дейвид Ървинг, участник в пресконференцията, организирана от „Щерн“ по повод пускането от печат на дневниците на Хитлер.

23. Герд Хайдеман по време на процеса, на който трябва да отговаря по обвинение в измама.

Издание:

Автор: Робърт Харис

Заглавие: Да продадеш Хитлер

Преводач: Христо Кънев

Издание: първо

Издател: ИК Нов Златорог

Година на издаване: 1994

Националност: английска

Художник: Иван Димитров

Коректор: Ница Михайлова

ISBN: 954-492-054-4

Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/5827

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

Благодарност

Действуващи лица

Пролог

Първа част

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Втора част

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Трета част

Единадесета глава

Дванадесета глава

Тринадесета глава

Четиринадесета глава

Петнадесета глава

Шестнадесета глава

Седемнадесета глава

Осемнадесета глава

Деветнадесета глава

Двадесета глава

Двадесет и първа глава

Двадесет и втора глава

Двадесет и трета глава

Двадесет и четвърта глава

Четвърта част

Двадесет и пета глава

Двадесет и шеста глава

Двадесет и седма глава

Двадесет и осма глава

Двадесет и девета глава

Тридесета глава

Епилог

Списък на илюстрациите

Допълнителна информация

Заслуги