ДЖЕЙН АН КРЕНЦ

ОГНЕНИ КРИСТАЛИ

Превод: Дори Габровска

chitanka.info

Двадесет и осем годишната Аби притежава дарбата да отключва психична енергия, кодирана в антикварни книги. Талантът й я превръща в експерт в областта на древните ръкописи, където дискретността и безупречната репутация са от огромно значение.

Аби става свидетел на ужасяваща сцена в частната библиотека на богата възрастна колекционерка. Въоръжен млад мъж търси криптирана книга, която съдържа информация за силата на кристалите. Повтаряйки си мантрата „не показвай слабост“, Аби задейства таланта си и обезоръжава натрапника.

Само ден по-късно младата жена получава имейл със заплаха за разгласяване на инцидента, който застрашава кариерата й. Цената на мълчанието на изпращача е намирането на лабораторен дневник с резултати от експерименти с огнени кристали.

Аби се обръща за помощ към експерта по паранормални кристали Сам Копърсмит. Той произхожда от заможно семейство, натрупало състояние от проучвания на редкоземни елементи. От тях произлизат кристалите, които се използват при изработката на компютри и мобилни телефони. След трагичната смърт на годеницата му преди шест месеца, Сам се затваря в себе си.

Срещата с Аби връща желанието му за живот, но въпреки привличането помежду им, те не смеят да се доверят един на друг.

Двамата са принудени да се изправят срещу убиец с паранормални способности и изнудвач, готов на всичко, за да се сдобие с изчезналия лабораторен дневник.

На Стийв Касъл с любов и благодарност за информацията за редкоземните елементи.

Страхотните братя като теб са още по-голяма рядкост.

Много се радвам, че сме от едно семейство.

1.

Хората сякаш винаги решаваха да разкриват семейните си тайни край смъртното легло. Никога не се знаеше на какво ще попаднеш, помисли си сестрата. Дългогодишни конфликти, опрощения, стари обиди, неумираща любов или силна омраза, всичко, крито в продължение на десетилетия или поколения, може неочаквано да излезе на бял свят.

Всички от нощната смяна се бяха събрали в стаята на сестрите и пиеха кафе, хапваха десертчета от автомата в коридора и гадаеха каква е сексуалната ориентация на новия хирург в ортопедията, когато пристигна синът на умиращия. Емоциите в малката групичка варираха от цинизъм до облекчение.

Всички бяха виждали как пациенти умират без никой от семейството да е край леглото им. Това се случваше по-често, отколкото хората предполагаха. Работещите в болница осъзнаваха, че семейните отношения често са много объркани и сложни, а понякога и изпълнени с неприязън. Често имаше основателни причини роднините да са обърнали гръб на умиращия член на семейството. А и не можеше да се пренебрегне фактът, че пациентът от стая 322 беше в крайно тежко състояние не само заради рака, но и вследствие на дългогодишна злоупотреба с алкохол и наркотици.

— Нокс определено не се вписва в представата за страхотен баща — отбеляза една от сестрите. — Но все пак беше крайно време някой от семейството да се появи. — Възрастната сестра видя как посетителят се скри зад вратата на стая 322. После провери в компютъра. — Регистрирал се е като син на Нокс — отбеляза тя. — Но в документите на болния не са посочени никакви роднини за контакт.

Една от колежките й лапна шепа чипс.

— Значи може да се предположи, че не са сплотено семейство.

Ландър Нокс знаеше какво си мислят сестрите в отделението. Блудният син най-после се беше появил. Това го развеселяваше, но той внимаваше да не го покаже. Даваше си сметка, че смехът не е подходящ за случая.

Много отдавна се беше научил да имитира правилните емоционални реакции в най-различни ситуации. Актьорският му талант беше достоен за „Оскар“. Изключително добре се преструваше на един от стадото. Движеше се сред слаби, емоционални и наивни същества като истински вълк, какъвто всъщност беше.

Беше се поколебал дали да не отдели малко време, за да очарова сестрите от отделението. Нямаше да се затрудни да им разкаже някоя вълнуваща история — как е бил на другия край на света, в зона, където се водят военни действия, когато е научил, че баща му умира. Можеше да им каже, че не е спал от три дни, за да успее да се прибере навреме. Но не си струваше усилието. Той възнамеряваше да остане само няколко минути, достатъчно, за да изпълни плана си за отмъщение.

Стая 322 тънеше в сенки. Апаратите бръмчаха, съскаха и бипкаха тихо като някакъв високотехнологичен гръцки хор, възпяващ неизбежното. Очите на Куин Нокс бяха затворени. На ръката му имаше система. Дишаше на пресекулки, сякаш всяко поемане на въздух му костваше огромни усилия. Под чаршафа се очертаваше болезнено слабо тяло. Ракът го разяждаше от доста време.

Ландър отиде до леглото и стисна преградата. Много малко неща можеха да предизвикат силна емоция у него, но видът на бащата, който го беше предал, пробуди едно познато и силно дълбоко чувство. Ярост.

— Изненада. Аз съм жив — прошепна той. — Но всъщност съм готов да се обзаложа, че през цялото време си знаел, че не съм загинал при инцидента с лодката. Нали си медиум. Все пак си се надявал да съм мъртъв, нали? Е, ето ме тук. Няма да се застоявам. Просто се отбих да ти кажа, че ти загуби, а аз спечелих. Слушаш ли ме, кучи сине?

Клепачите на Куин потрепнаха. Ръката му немощно се помръдна. Ландър се усмихна. Еуфоричното задоволство замени яростта.

— Значи ме чуваш. Хубаво. Защото искам да отидеш в гроба с мисълта, че зная всичко: как ме излъга, как опита да ме лишиш от наследство с измама, всичко. По следите съм на онзи лабораторен дневник. Знам, че е някъде в северозападните щати. Щом го открия, ще науча къде е загубената мина.

Клепачите на Куин отново потрепнаха и се повдигнаха леко. Избледнелите му сиви очи, замъглени от морфина и настъпващата смърт, погледнаха Ландър.

— Не — промълви Куин.

— Преди две-три години открих единствения кристал, който си запазил. Нещо повече, научих как да го използвам, за да извърша перфектното убийство. Вече имам няколко успешни опита. Много е полезен този кристал. Но сега търся цялата проклета мина, пълна с тези кристали, и ти не можеш да направиш нищо, за да ме спреш.

— Не, слушай…

— Ти си мъртвец, съвсем малко ти е останало. Сигурно сестрите вече са направили залози тази нощ ли ще се гътнеш или утре.

— Лабораторният дневник е кодиран с психична енергия. — Въздухът едва се процеждаше през гърдите на Куин. — Ако опиташ да го разгадаеш, той ще унищожи сетивата ти. Може дори да те убие.

— Чух слуховете за кода — отвърна Ландър. — Но не съм ти казал най-хубавата част от историята. Вече открих в Сиатъл една жена, която може да отключи кода. Работи на свободна практика на черния пазар за книги с паранормална енергия. Ще я използвам да ми намери дневника и да го разшифрова. С един удар — два заека.

Куин го гледаше с нарастващ ужас. Ландър се усмихна.

— Не те е страх от смъртта, но си ужасен, че ще открия дневника, нали? Ще го направя, старче, не се съмнявай. Вече съм много близо до целта си.

— Не — пророни Куин. — Не разбираш. Кристалите са опасни. Не можеш да отвориш отново мината.

— Мината е мое наследство и ти нямаш право да ме лишаваш от него. Но сега ще я открия. От месеци работя по плана си. Сега вече всичко е готово в Сиатъл. Почти ми се иска да доживееш да видиш как ще отворя отново мината. Почти.

Куин поклати тревожно глава.

— Не знаеш какво правиш.

— Грешиш. — Ландър се отдръпна от леглото. — Много добре знам какво правя. Ще си възвърна това, което ми принадлежи.

— Моля те, чуй ме…

— Сбогом, жалък негоднико. — Ландър понечи да се отправи към вратата, но се загледа в системите. — Знаеш ли, изкушавам се да затисна лицето ти с възглавница и да те довърша още сега. Но искам да ти остане малко време да помислиш за това, че си се провалил в опита си да ме измамиш и да ме лишиш от наследството ми. Искам да страдаш още малко, тате.

Ландър се завъртя на пети и бързо излезе от стаята. Ако останеше още и минута, щеше да се предаде на гнева си и на желанието да довърши стареца.

В коридора се отправи бързо към асансьорите. Усещаше погледите на сестрите върху гърба си. Майната им. Нямаше да ги види никога повече.

В стая 322 главата на Куин леко се проясни, когато той впрегна остатъците от стария си талант. Усилието предизвика лек прилив на адреналин в кръвоносната му система и намали ефекта на успокоителните. След три немощни опита той успя да натисне звънеца до леглото си.

Един санитар се появи незабавно. Куин извика името на мъжа от паметта си.

— Нейтън — каза дрезгаво той.

— Боли ли ви, господин Нокс? — Нейтън се доближи до леглото му. — Сега ще повикам сестрата. Тя ще ви направи инжекция.

— Остави проклетите лекарства. Помогни ми да се обадя по телефона.

— Добре. Мога да набера номера, ако искате.

— Номерът е в портфейла ми. Беше у мен, когато пристигнах.

— Не трябва да носите ценни вещи със себе си в болницата — отбеляза Нейтън.

— В портфейла ми няма нищо ценно, освен онзи телефонен номер. Намери го.

Нейтън отиде до шкафа, опипа бедния набор от лични вещи и извади стария, доста протрит портфейл. Върна се с него до леглото и го отвори.

— Набери номера, изписан на онази стара визитка — каза Куин. — Илайъс Копърсмит. Побързай, човече, нямам много време.

Нейтън набра номера. Обади се мъжки глас, в който се долови слаб западняшки акцент, с какъвто говорят каубоите или пилотите. Но мъжът звучеше властно:

— Копърсмит.

— Обаждам се от болница „Оукмънт“ — започна Нейтън. — Пациент на име Куин Нокс иска да говори с вас, господин Копърсмит. Казва, че е спешно.

— Куин? Какво го е прихванало? Свържете ме.

Нейтън помогна на Куин да хване телефона и да го доближи до ухото си. Куин събра остатъците от немощните си сили и таланта си. Предизвика един последен прилив на енергия.

— Илайъс? Ти ли си?

— По дяволите, радвам се да те чуя, Куин. Минаха поне двайсет, двайсет и пет години. Не знаех, че имаш номера ми.

— Държах те под око — каза Куин.

— Радвам се да го чуя, но трябваше да поддържаме връзка. Звучиш ужасно. Какво, по дяволите, правиш в болницата?

— Умирам — отвърна Куин. — Ти какво си мислиш, че правя тук? Млъкни и ме чуй, защото нямам много време. Остават ми часове, може би дори минути. Мисля, че някой може да е открил тетрадката на Рей Уилис.

— Сериозно ли говориш?

— Току-що ти казах, че умирам. В такива случаи обикновено не ти е до шеги.

— Куин, къде, по дяволите, е тази болница?

— Във Флорида.

— До час ще съм в самолета на компанията. Сутринта ще бъда при теб.

— Забрави — изхриптя Куин. — Няма да удържа до тогава. Ето какво знам. На черния пазар се носят слухове, че онази тетрадка се е появила някъде в твоя район.

— Седона?

— Ново двайсет. Последно бях научил, че си купил цял остров в архипелага Сан Хуан.

— Още го имам, но с Уилоу ходим там само през пролетта и лятото. Преместих главния офис на фирмата тук, в Аризона, преди години. В Сиатъл остана един клон, лабораторията за развойна дейност. Най-големият ми син Сам е единственият, който живее целогодишно на острова.

— Имаш още един син и една дъщеря, нали?

— Да, Джъдсън и Ема. Всичките пораснаха. Джъдсън и Сам имат своя собствена консултантска фирма. А Ема е… Ема. Живее в Портланд, Орегон. Уилоу казва, че тя още търси себе си. А според мен е крайно време да порасне, но това е друг въпрос.

— Значи ти си в Седона. — Куин опита да се усмихне. Усмивката прерасна в болезнена, задушаваща, накъсана кашлица. — Винаги си имал слабост към пустинята.

— Кажи ми за тетрадката, Куин.

— Няма много за казване. Но има нещо, което трябва да знаеш. Синът ми се опитва да я открие.

— Бях чул, че синът ти е умрял преди няколко години. Някакъв нещастен случай с яхта.

— Не ми се иска да го казвам, но щеше да е по-добре, ако беше истина. Но той е жив, Илайъс. Дойде да ме види тази вечер. Каза, че съм го лишил от наследството му. Той има същия талант като мен, но много по-силен, отколкото моят някога е бил. И е с болен мозък. Направо е зъл. Внимавай. Само това мога да ти кажа. А сега трябва да затварям.

— Куин, чакай, за бога, не затваряй!

— Ти беше най-добрият ми приятел, Илайъс. Чувствах те като свой брат. През всичките тези години опитвах да опазя тайната ни, но допуснах грешката да запазя един от кристалите. А сега Ландър го е открил. Предадох те.

— Не, Куин — настоя Илайъс. — Чуй ме, не си ме предал. Ти ме спаси преди четирийсет години, когато Уилис опита да убие и двама ни. А сега ме предупреди, за да мога да се справя със ситуацията. Аз ще поема нещата оттук.

— Също като миналия път, а?

— Също като миналия път.

— Сбогом, братко.

— Сбогом, братко.

Телефонът падна от ръката на Куин. Обзе го странно спокойствие. Беше направил всичко по силите си, за да защити тайната, която двамата с Илайъс се бяха заклели да пазят преди четирийсет години. Сега всичко зависеше от Илайъс.

Въпреки настъпващия мрак, Куин осъзна, че се чувства в мир със себе си за пръв път в живота си. Вече можеше да си отиде. Затвори очи.

2.

Луд с оръжие никога не е добра комбинация. Луд с паранормален талант и оръжие гарантираше много лошо начало на деня.

От сенките на входа Аби Радуел наблюдаваше ужасяващата сцена, която се разиграваше в библиотеката. Нападателят, който беше насочил пистолет към Хана Вон и икономката й, беше на не повече от двайсет и една-две години. Очите му светеха трескаво. Дългата му коса беше мазна и невчесана. Дънките и прокъсаната му тениска изглеждаха така, сякаш не бяха прани от дълго време. Мъжът ставаше все по-нервен с всяка изминала секунда.

— Не си играя, госпожо. — Нападателят повиши глас, но размаха пистолета напосоки. — Знам, че „Ключът“ е тук, в тази стая. Трябва да ми го дадеш и после тя трябва да го отключи.

— Нямам нищо против да вземеш „Ключът“ — каза Хана и по някакъв начин успя да запази тона си спокоен. — Но не мога да ти го отключа. Просто не знам как се прави.

— Тя трябва да го отключи — настоя нападателят.

— За кого говориш? — попита Хана. — Надали имаш предвид икономката ми. Госпожа Дженсън няма никаква представа от отключване на криптирани книги.

— Не икономката — каза нападателят и изтри потта от челото си с опакото на дланта си. — Жената, която работи за теб тук, в библиотеката. Тя знае как се отключват паранормални книги.

— Не разбирам — каза Хана. — Двете с госпожа Дженсън сме единствените хора в къщата. Моля те, вземи моето копие от „Ключът“ и си тръгни, преди ситуацията да е излязла извън контрол.

Хана се справя с лъжите невероятно добре, помисли си Аби. Но ситуацията вече беше излязла извън контрол.

Хана Вон беше на осемдесет и две години и беше прикована към инвалидната си количка. Беше напълно безпомощна срещу въоръжен нападател. Правеше всичко по силите си да разсее лудостта и напрежението в стаята, но тактиката й нямаше да успее. Госпожа Дженсън беше пребледняла и ужасена от случващото се. Изглеждаше така, сякаш всеки момент ще припадне.

Аби беше отворила сетивата си напълно. Интуицията й крещеше, че трябва бързо да изтича назад по стълбите и да излезе на улицата. Нападателят още не подозираше за нейното присъствие. Навън тя можеше да се обади на 911. Но докато полицаите пристигнеха, щеше да бъде твърде късно за Хана и госпожа Дженсън.

— Аз ще ти дам „Ключът“ — обади се Аби откъм вратата.

— Какво? — Нападателят се обърна рязко с лице към нея и я погледна шокиран. — Коя си ти?

— Аз съм Аби. Аз съм тази, която търсиш, жената, която може да отключи книгата.

— Хм. — Нападателят примигна няколко пъти и поклати глава, сякаш за да проясни мислите си. Той трепереше, но успя да се овладее що-годе. Стисна пистолета с две ръце и го насочи към нея. — Сигурна ли си, че ти си жената?

— Да. Ти как се казваш?

— Грейди — отвърна машинално мъжът.

— Добре, господин Грейди…

— Не, казвам се Грейди Хейстингс. — Грейди я гледа объркано няколко секунди. Отново изтри челото си. — Стига въпроси. Дай ми книгата. Бързо. Не се чувствам добре.

— Книгата, която търсиш, е криптирана?

— Да, да. — Очите на Грейди блеснаха възбудено. — „Ключът към спящата сила на камъните“. Казаха ми, че ти можеш да я отключиш.

— Намира се в секцията с книги за кристали, на балкона — каза Аби.

— Донеси я. Бързо!

— Добре. — Тя влезе навътре в стаята и се отправи към малката спираловидна стълба, която водеше до балкона, който обикаляше над библиотеката. — Откъде знаеш, че е в колекцията на госпожа Вон?

— Гласовете ми казаха. Точно както ми казаха, че ти трябва да я отключиш. Тази книга ми трябва. Адски важна е за проучванията ми.

— Правиш проучвания на кристали ли? — попита Аби.

— Да, да. И съм толкова близо до отговорите, толкова близо. Само да се сдобия с книгата.

— Добре — каза Аби.

Госпожа Дженсън изхлипа тихо. Хана се беше умълчала. Тя наблюдаваше Аби с изострено внимание. Напрежението й беше осезаемо.

— Добре — каза Грейди. — Разбрахме се. Така. — Той се опита да си възвърне някакъв контрол над ситуацията. — Но ще дойда на балкона с теб. Никакви опити да ми правиш номера. Ти трябва да отключиш кода на книгата. Иначе няма да ми свърши никаква работа. Това ми казаха гласовете. Да те накарам да я отключиш.

— Ясно — опита да го успокои Аби. Тя започна да се изкачва по стълбата.

Грейди хвърли бърз, разколебан поглед към Хана и госпожа Дженсън и видимо се успокои, че те няма да му създават проблеми. Той последва Аби нагоре по стълбата. Аби чу тежкото му, накъсано дишане. Сякаш му беше необходима огромна енергия дори да държи пистолета насочен към нея.

— Болен си — каза Аби. — Може би е по-добре сега да си тръгнеш и да отидеш да те прегледат в спешното.

— Не. Не мога да си тръгна без книгата.

— Какво точно им проучваш на кристалите? — попита тя.

— Знаеш ли нещо за спящата сила на скалите?

— Почти нищо, но ми звучи интересно.

— В тях има толкова много сила. Просто ни чака да се сетим как да я използваме. Книгата ще ми помогне да открия как става това.

Аби стигна до нивото на балкона и отиде до рафтовете, където беше наредена богатата колекция на Хана от книги, посветени на свойствата на кристалите. Повечето книги бяха пълни с обичайните окултни небивалици. Хана казваше, че е събирала тези томове заради историческата им стойност. Но няколко от книгите съдържаха трудове на учени, древни и от съвременността, които бяха правили сериозни проучвания на силата на кристалите, скъпоценните камъни и кехлибара.

Най-ценната книга в колекцията на Вон беше „Ключът към спящата сила на камъните“ от Морган. Написана през осемнайсети век, книгата беше заключена с паранормален код, което значително повишаваше стойността й. В света на антикварите и колекционерите на книги с паранормална тематика криптираните томове бяха особена рядкост.

Аби спря и прокара пръсти по кориците на книгите върху рафта.

— Не се мотай! — сопна се Грейди и поклати пистолета си.

— Ето я. — Тя извади един стар, подвързан с кожа том. Енергията, заключена в книгата, зашептя на сетивата й. — „Ключът“ на Морган.

Грейди погледна протритата кожена корица недоверчиво.

— Сигурна ли си, че е тази?

— Да ти покажа ли заглавната страница?

— Да, покажи ми я.

Аби подхвана тежката книга с едната си ръка и отвори корицата. Грейди пристъпи към нея и погледна заглавната страница. Той се намръщи.

— Мога да я прочета.

— Да, имаш късмет, че е написана на английски. Мнозина от старите алхимици са пишели на латински.

— Не, имах предвид, че мога да я чета. „Ключът към спящата сила на камъните“. — Грейди протегна ръка и внимателно обърна на следващата страница. — И тази страница мога да прочета. Това не е книгата, която търся. Гласовете в кристала ми казаха, че книгата, която ми трябва, е криптирана.

— А, ясно — кимна Аби. — Мислиш, че понеже можеш да четеш какво пише, книгата не е заключена с код. Но кодирането с психична енергия не действа точно по този начин. То скрива части от текста по неуловим начин, така че истинското му значение се променя или прикрива. Можеш да седнеш и да прочетеш тази книга от корица до корица и да си мислиш, че четеш оригиналния текст. Но накрая ще откриеш, че не си разбрал нищо.

— Отключи кода — заповяда Грейди. — Покажи ми как текстът ще се промени.

Аби се подготви за неизбежния шок и се съсредоточи върху слоевете енергия, които трептяха около старата книга. Малко хора с паранормална чувствителност притежаваха таланта да заключат книга или ръкопис, като ги кодират с психична енергия, още по-малко знаеха най-старите и най-силни техники за това. А таланти като нея, които можеха да отключат подобни кодове, бяха още по-голяма рядкост. Това умение всъщност беше едно отмиращо изкуство. В съвременния свят хората съхраняваха тайните си в дигитална форма в киберпространството, място, където старото криптиране с психична енергия не вършеше работа.

Това означаваше, че тя си беше избрала професия, която беше обречена да стане напълно ненужна, също като изработването на каляски примерно. Но тя не можеше да избере друго. Старите книги, изпълнени с древни паранормални тайни, зовяха сетивата й. А книгите, кодирани с психична енергия, бяха неустоими.

Тя откри модела на кодирането. Не за пръв път отключваше стария том. Всъщност точно тя го беше купила за колекцията на Хана. Вече два пъти беше отключвала книгата — веднъж, за да се увери в автентичността й, и още веднъж, за да може Хана да я прочете и да си направи някои бележки. Хана беше пожелала книгата отново да бъде заключена, след като я беше прочела, за да запази стойността й.

— Готово — каза Аби. — Отключих кода.

— Свърши ли? Вече? — Грейди я гледаше недоверчиво. — Мислех, че психичната енергия е сложна за разшифроване.

— Така е, но аз съм много добра.

— Все още усещам, че от книгата се излъчва много гореща енергия.

— Силната енергия, използвана за кодирането, оставя следи също като всеки друг вид енергия — обясни Аби.

— Значи сега мога да прочета истинския текст.

— Да. Погледни.

Тя му подаде книгата. Грейди я стисна с едната си ръка. Физическият контакт беше точно това, от което Аби се нуждаеше. Тя насочи тъмните пулсиращи потоци на кодиращата енергия към аурата на Грейди.

Внезапно атмосферата се промени. Грейди реагира, сякаш го беше ударил ток. Устата му се отвори в мълчалив писък на агония. Пистолетът падна от ръката му. Очите му се забелиха. Тялото му се вкочани за един безкрайно дълъг миг. После затрепери неудържимо. Той опита да пристъпи назад към стълбата, но се строполи на пода на балкона. След още няколко конвулсии остана да лежи безжизнен.

За момент всички мълчаха, слисани.

— Добре ли си, Аби? — попита Хана.

— Не. Да. — Аби си пое дълбоко дъх и мълчаливо повтори старата си мантра: „Не показвай слабост“. Стисна парапета на балкона и погледна към Хана. — Добре съм. Само малко разтърсена.

— Сигурна ли си, скъпа? — попита Хана загрижено.

— Да. Напълно. Отключването на кода е едно. Но да използвам енергията от кода, за да направя това, което извърших току-що… е съвсем различно.

— Знаех, че си силен талант — каза Хана. — Но не съм подозирала, че си чак толкова силна. Това, което направи току-що, е изключително опасно. Ако такава енергия се изплъзне от контрол…

— Знам, знам — съгласи се Аби. — Но не се сетих какво друго мога да направя. — Тя погледна икономката, която лежеше в несвяст на пода. — Какво е станало с госпожа Дженсън?

— Припадна. Преди малко тук имаше ужасно много енергия. Дори и човек без паранормална чувствителност можеше да я долови. А какво става с онзи ужасен мъж? Жив ли е?

Мили боже, нима наистина беше убила човек? Ужасена от тази вероятност, Аби коленичи до Грейди. Внимателно потърси пулса му. Заля я вълна на облекчение, когато го долови.

— Да — каза тя. — В безсъзнание е, но определено е жив.

— Ще се обадя на 911.

— Добра идея. — Аби си пое дълбоко дъх. Тя вече усещаше ефекта от прекомерното количество адреналин, което съпътстваше използването на толкова много психична енергия. След два-три часа щеше да бъде изтощена. Съсредоточи се върху непосредствения проблем. Който не беше никак малък. — Как, за бога, ще обясним какво се е случило тук?

— Ти няма да обясняваш нищо, скъпа. — Хана придвижи количката си до бюрото и взе телефона. — Един психично неуравновесен мъж е нахлул в дома ми и е настоял да му дам една от редките книги от колекцията ми. Изглеждал е като наркоман и очевидно наркотикът, който е взел, е предизвикал припадъка му.

Аби обмисли чутото.

— Което е вярно в известен смисъл.

— Е, не можеш да обясниш, че си използвала паранормална енергия, за да го обезвредиш, скъпа. Кой ще повярва на подобно нещо? Полицаите ще те помислят за луда.

— Така е — каза Аби. Внезапно я побиха студени тръпки и я връхлетяха образи от старите кошмари: един безкраен лабиринт от коридори с бели стени, стерилни стаи и заключени врати и прозорци. Нямаше да рискува да я изкарат луда, никога вече. — Точно това ще си помислят.

— Стигнала съм до извода, че при общуване с полицията е най-добре да се излагат само голите факти и да не се дават никакви обяснения.

Аби стисна парапета и видя, че Хана я разбира напълно.

— И аз стигнах до този извод преди няколко години, госпожо Вон. Това определено е най-добрата тактика.

Хана се обади по телефона и после го остави на бюрото си. Погледна към Аби.

— Какво не е наред, скъпа? — попита тя внимателно. — Не се тревожи, че ще се разчуе какво си направила с кодиращата енергия. Няма да кажа на никого какво се случи тук, а госпожа Дженсън припадна, преди да види нещо. Тайната ти е в безопасност.

— Знам, Хана. Вярвам ти. Благодаря. Но в този Грейди Хейстингс има нещо, което ме тревожи.

— Очевидно е, че той е умствено неуравновесен, скъпа.

— Знам. Но не това имах предвид. Потеше се толкова силно. Изглеждаше на ръба на изтощението. Сякаш се бореше с някаква невидима сила.

— Може и така да е било. Всички си имаме своите демони. Подозирам, че при Грейди са повече от обичайното.

* * *

Кошмарът се появи същата нощ.

Тя крачеше в странната искряща мъгла. Не знаеше кого или какво търси, само, че отчаяно се опитва да открие някого, преди да е станало твърде късно. Времето изтичаше. Усещането за неотложност се засилваше, трудно си поемаше дъх.

Грейди Хейстингс се материализира от мъглата. Впери в нея измъчен, умоляващ поглед и протегна ръка.

— Помогни ми — промълви той. — Трябва дами помогнеш. Гласовете в кристала ми казаха, че ти си единствената, която може да ме спаси.

Тя се събуди с бясно ускорен пулс. Нютън изджафка разтревожено и притисна косматата си тежест към крака й. Трябваха й няколко секунди, за да се ориентира къде е. Когато го направи, ужасена осъзна, че не е в леглото си. Беше в дневната на малкия си апартамент и гледаше през плъзгащите се врати на терасата. Светлините на Сиатъл блестяха в нощта.

— Мили боже, започнала съм да ходя насън, Нютън. — Свлече се на колене до кучето и го прегърна силно.

* * *

Първата бележка на изнудвача я чакаше, когато Аби провери имейла си на следващата сутрин.

„Знам какво направи в библиотеката. Мълчанието си има цена. Скоро ще се свържа с теб.“

3.

— Сигурно сте чули слуховете за Сам Копърсмит. — Шофьорът на водното такси отпусна газта и лодката бавно навлезе в малкото пристанище. — Не им обръщайте внимание.

Аби намести слънчевите очила на носа си и огледа по-внимателно мъжа на руля. Преди половин час той я беше взел от пристанището в Анакортес и се беше представил като Диксън. Изглеждаше към шейсет и пет годишен, но беше трудно да се определи възрастта му със сигурност, защото той имаше обветреното лице на човек, прекарал целия си живот във водата.

На лодката беше изписано името „Чартъри Диксън“. Името на фирмата се придружаваше от лого с кит, изскачащ от вълните. Изображенията на великолепния черно-бял кит, порещ студените вълни на Северозападния Пасифик, бяха навсякъде в района на Сан Хуан. Китовете се мъдреха на табелите на книжарници, магазини за сувенири, агенции за недвижими имоти и ресторанти. С тях бяха декорирани менюта, поздравителни картички и календари. Родителите купуваха сладки плюшени китове на децата си.

Аби беше израснала в този район. Тя разбираше значението на китовете за местната култура и история. И безспорно те бяха великолепни на вид. Нямаше по-голяма тръпка от това да видиш как това лъскаво силно същество изхвърля многотонното си тяло от дълбините във въздуха и после се гмурва обратно под водната повърхност. Но по нейно мнение повечето хора забравяха, че китовете не са никак сладки и подходящи за гушкане. Те бяха интелигентни, изключително силни и опасни хищници. Питайте сьомгите, помисли си тя.

— Тук съм по работа — заяви невъзмутимо. — Уверявам ви, че последното нещо, което ме интересува, е личният живот на господин Копърсмит.

— Хубаво — кимна доволно Диксън. — Защото слуховете, че той е убил годеницата си преди шест месеца, са пълни глупости.

Добре, това не го очаквах. Пулсът на Аби се ускори леко. Тя вече беше предположила, че Сам Копърсмит е доста ексцентричен, но това не я тревожеше. Ексцентричните колекционери съставляваха значителна част от клиентелата й. Обаче не беше чула за убитата годеница. Беше опитала да провери набързо какво пише в интернет за семейство Копърсмит, но сутринта времето не й беше стигнало. Може би трябваше да направи малко по-задълбочено проучване, преди да пристигне на остров Легаси.

— Така ли? — попита тя учтиво, но престорено нехайно.

— Знаете как става, когато някоя жена умре при мистериозни обстоятелства — обясни Диксън. — Ченгетата винаги проверяват мъжа, който е спял с нея, и този, който е открил тялото. В случая това беше един и същи човек.

— Сам Копърсмит?

— Да. Но шерифът сне подозренията от него. Проклетите блогъри с вечните теории за конспирации опитаха да вдигнат шум. Името Копърсмит привлече вниманието им. Когато едно семейство притежава огромен бизнес като корпорация „Копърсмит“, винаги има такива, които мислят най-лошото. Обаче никой от хората на острова не повярва и на една дума от това, което се изписа по адрес на Сам.

— Явно семейство Копърсмит е уважавано от местните — отбеляза Аби с учтиво неутрален тон.

— Определено — кимна Диксън. — Но не е само това. Семейство Смит са част от общността от почти четирийсет години. Тогава родителите на Сам са купили старото имение на скалите. Нарекли го Копър Бийч[1]. По онова време на острова не живеел почти никой. Може да се каже, че те са основали града. Първият кмет и първият градски съвет гласували градът да се нарече Копър Бийч.

— Щом никой не е живеел на острова преди пристигането на семейство Копърсмит, кой е построил имението, за което говорите?

— Мъж на име Хавиер Маклейн. Натрупал състояние с корабите си и търговията с дървесина в началото на двайсети век. Купил острова и построил голямата къща. Според легендата бил много странен.

— Всеки има различна представа за странност — каза Аби учтиво. Повярвай ми, знам за какво говоря.

— Според старите истории онзи Маклейн си падал по разни шантави неща, нали се сещате? — Диксън посочи слепоочието си и завъртя пръст. — Твърдял, че вижда неща, които другите не виждали. Има куп невероятни истории как Маклейн вършел разни супер странни работи в мазето на къщата си.

— Какво се е случило с Хавиер Маклейн? — попита Аби.

— Никой не знае със сигурност. Тялото му било открито изхвърлено на брега в залива под голямата му къща. Мнозина смятали, че е паднал от скалите. Според други скочил. Някои смятат, че е бил убит. Децата обичат да разправят как духът му още броди по скалите в мъгливи вечери, но аз не вярвам на тези глупости. Както и да е, след като Маклейн умрял, наследниците му не искали къщата, камо ли острова. Продали ги на Илайъс Копърсмит.

— Чакайте малко, да не би да ми казвате, че семейство Копърсмит притежава целия остров, не само имението?

— Ами всъщност не може да се каже, че притежават града. Отстъпили са собствеността на местните. Хората тук притежават къщите си, разбира се, Илайъс Копърсмит е отделил част от имота и го е продал. Но, да, семейството все още притежава по-голямата част от острова. Единственият, който живее тук целогодишно, е Сам, но останалите от семейството го посещават често. Всички си имат свои отделни къщи там на скалите. Сам взе старото имение, защото никой друг от семейството не го искаше. Майка му никога не го е харесвала. Уилоу и Илайъс живеят в Седона, там е и главният офис на компанията им.

— Уилоу и Илайъс са родителите на Сам?

— Да. И те ще пристигнат скоро — продължи Диксън. — Винаги идват за годишната техническа конференция на компанията и за уикенда със семействата на служителите. Последната вечер правят страхотно барбекю. Местните също са поканени. Това е голямо събитие по тези места.

Аби огледа лодките на пристанището. Повечето изглеждаха доста използвани. Някои бяха сериозно оборудвани за риболов. От саксиите и завесите на прозорците на други ставаше ясно, че се използват като жилища. За разлика от пристанищата на някои от другите острови, които бяха посещавани предимно от туристите, тук нямаше луксозни яхти.

Една лъскава лодка с изчистени линии привлече вниманието й. Надписът на корпуса гласеше „Феникс“. Диксън проследи погледа й.

— Това е лодката на Сам. Изненадан съм, че не е дошъл да ви вземе от Анакортес лично. Но напоследък той напуска острова само ако е наложително.

— Сам също ли се занимава със семейния бизнес?

— В известен смисъл. Двамата с брат му имат своя консултантска фирма, от онези високотехнологичните. Но изпълняват много поръчки като консултанти и на семейната фирма, така че може да се каже, че са ангажирани с бизнеса.

Аби беше научила това-онова за семейния бизнес, докато правеше онлайн проучването си сутринта. Състоянието на Копърсмит беше натрупано от мини и от проучвания на така наречените редкоземни елементи, осигуряващи сложните материали и кристали, жизнено необходими на съвременните технологии. Сред тях имаше непознати имена като лантан и церий, които се използваха навсякъде — от компютри до мобилни телефони, рентгени и самопочистващи се фурни.

— Сам винаги си е бил самотник, още като дете — каза Диксън. — Но след като намери трупа на годеницата си, съвсем се затвори в старата къща на Копър Бийч. Много хора, включително и жена ми, мислят, че сърцето му е разбито от това, че е загубил любовта на живота си. Казват, че близките му са разтревожени за него. Мислят, че може да е изпаднал в депресия или нещо такова.

Супер, помисли си Аби. Тадеус Уебър я беше изпратил чак тук, за да се консултира с луд учен, живеещ като отшелник, притежаващ паранормални таланти и същевременно страдащ от депресия заради смъртта на годеницата си, за която евентуално носеше вина. Дългото пътуване от Сиатъл вече й се струваше загуба на време. Тя погледна часовника си, чудейки се дали да не каже на Диксън да обърне водното такси и да я върне в Анакортес, където беше оставила колата си.

Диксън внимателно приближи лодката до кея. Едно върлинесто момче изтича да помогне с въжетата. То изгледа Аби с любопитство. Тя му отвърна с разсеяна усмивка и се обърна да огледа сградите край пристанището. Имаше още няколко постройки край брега, но като цяло градът Копър Бийч не беше нищо особено. Трудно можеше да мине и за село. Но това беше типично за повечето отдалечени общности в архипелага Сан Хуан.

Хората се местеха на островите поради най-различни причини. Някои търсеха уединение и по-прост и спокоен живот. Други се нуждаеха от кътче, където да се отдадат на съзерцание и медитация. На островите бяха намерили мястото си най-различни манастири, религиозни секти, комуни, плантации за марихуана.

Много от хората, които избираха да живеят на някой от островите, пристигаха с главната цел да излязат от рамките на традиционното общество. Да се загубят и да останат загубени. Това не беше трудно за осъществяване, тъй като на островите всеки си гледаше само своята работа. Външните хора биваха изолирани, ако започнеха да любопитстват. Което правеше коментарите на Диксън за клюките по адрес на Сам Копърсмит още по-интригуващи, помисли си Аби. Сякаш той считаше за свой дълг да защити Сам от злобните слухове, които очевидно се бяха разпространили след смъртта на жената.

Диксън и момчето завързаха лодката за кея. Аби пристъпи внимателно от поклащащата се лодка на дървения кей и се огледа, чудейки се дали трябва да отиде пеша до целта си.

— Мога ли да платя на някого да ме закара до къщата на Копърсмит?

— Няма нужда — поклати глава Диксън. — Сам е дошъл да ви посрещне.

Аби усети някаква хладина и косъмчетата на тила й настръхнаха. Тя веднага отвори сетивата си и се обърна да види мъжа, който крачеше към нея по кея. Тъмната му коса беше доста израснала. Слънчеви очила с черни рамки скриваха очите му, но острите черти на лицето му подсказаха много за мъжа, с когото й предстоеше да се запознае.

Всъщност потоците от сурова енергия, която гореше в атмосферата около него, въздействаха на сетивата й. Тя буквално усещаше горещината му, и нормалната, и паранормалната, дори и от разстояние. Когато мъжът я доближи, Аби зърна малка огнена искра на дясната му ръка. Тя го погледна още веднъж и заключи, че ярката светлина е причинена от отблясъците на слънцето върху камъка на пръстена му.

Първоначалните тръпки се трансформираха в силна възбуда. Не можеше да определи дали е по-развълнувана от когато и да било през живота си, или просто беше уплашена до смърт. Това беше типичната й реакция — бе готова да се впусне в битка или да избяга. Нямаше средно положение. Очевидно на острова живееше още един изключително силен и опасен хищник. Тя погледна Диксън.

— Имам един въпрос към вас, господин Диксън.

— Задайте го.

— Защо вие и всички останали на острова сте толкова сигурни, че Сам Копърсмит не е убил годеницата си?

— Много просто — намигна й Диксън. — Всички Копърсмит са много умни, а Сам вероятно е най-умният от тях. Ако той беше убил жената, нямаше да има нищо, което да го свърже със смъртта й. Със сигурност нямаше да остави трупа й в лабораторията си. Тя просто щеше да изчезне. На острова това не е трудно да се случи. Достатъчно дълбоки води има наоколо.

[1] Копър Бийч означава „медният бряг“. — Б.пр. ↑

4.

— Тадеус Уебър твърдеше, че имате известен опит с подобни ситуации — каза Аби.

— С вманиачени колекционери, които опитват да изнудват по имейла невинни продавачи на антикварни книги? — Сам Копърсмит се облегна на бюрото си и скръсти ръце. — Не може да се каже, че имам подобен опит. Но изнудвачът си е изнудвач. Не би трябвало да е чак толкова трудно да се открие този, който ви безпокои.

— Радвам се, че сте така оптимистично настроен — каза Аби. Тя забарабани с пръсти по облегалката на стола си и погледна притеснено часовника си за трети или четвърти път. — Аз лично смятам, че вероятно съм сбъркала с идването си тук. Изглежда, Тадеус Уебър не е разбрал правилно естеството на проблема ми.

— Уебър нямаше да ви изпрати тук, ако не смяташе, че се нуждаете точно от мен.

Сам не беше казал почти нищо по време на краткото пътуване от града до къщата. Но тя усещаше, че сетивата му са отворени, защото нейните собствени реагираха. Всъщност това усещане продължаваше. То беше нещо непознато. Аби се зачуди дали интуицията й не се опитва да й изпрати някакво предупреждение. Или може би недоспиването й се отразяваше. Каквото и да беше обяснението, тя беше сигурна, че Сам я оценява, премерва всяка нейна реакция, тества я по някакъв начин.

На пръв поглед сивото каменно имение не изглеждаше особено предразполагащо. Постройката беше същинско готическо чудовище. Извисяваше се, мрачно и тънещо в сенки, на една скала с изглед към залива и черните води на океана. Отвън прозорците на старата къща бяха обсидианови огледала.

Аби веднага заключи, че Сам и къщата са си лика-прилика: изглеждаха като излезли от някой минал век, в който се е смятало за нормално мистериозни луди учени да живеят в мрачни имения, пълни с антики и с мазета, в които се пазят ужасяващи тайни.

Неспокойството й се задълбочи, когато слезе от джипа на Сам и тръгна към входната врата. Видя как Сам направи нещо с пръстена си и вратата се отключи.

— Никога не съм виждала подобна система за сигурност — каза тя. — Това някаква вариация на системата с електронна карта ли е?

— Нещо такова. — Сам отвори вратата. — Мое собствено изобретение.

Очакваше нов пристъп на страх или поне несигурност, когато влезе в сенчестото антре. Но за нейна почуда, енергията, която изпълваше атмосферата там, предизвика само лек прилив на вълнение у нея. Знаеше, че Сам го е забелязал.

— Долу в лабораторията имам много горещи камъни и кристали — обясни той. — След известно време енергията се пропива в атмосферата и се запечатва в стените.

— Същото се случва и с книгите с паранормална енергия — кимна тя.

— Не всички хора могат да понесат това усещане. Някои са ми казвали, че ги побиват тръпки.

— Не се тревожете за моята реакция, господин Копърсмит. Свикнала съм да бъда в близост до паранормална енергия.

— Да, виждам това. — На устните му се изписа нещо като задоволство. — Наричайте ме Сам.

Тя не му беше предложила да си говорят на „ти“. Това беше делова среща. Най-безопасното нещо беше да поддържат поне минимално ниво на официалност, поне докато тя не измислеше как да се оправя със Сам Копърсмит.

Той свали слънчевите си очила и Аби откри, че очите му са с невероятен изумруденозелен цвят.

Докато той затваряше вратата зад нея, тя успя да погледне още веднъж пръстена му. Беше изработен от някакъв тъмен, лъщящ метал, в който беше вграден малък кристал. Камъкът беше с наситен огненочервен цвят.

Сам я поведе по един коридор и отвори врата, която водеше към каменни стъпала.

— Лабораторията е в мазето — обясни той. — Можем да говорим там.

Тя още не можеше да повярва, че го последва в мазето, където нямаше прозорци. Действаше като някаква наивна героиня от готически роман. Май беше общувала с ексцентрични колекционери прекалено дълго.

Подобното на пещера, сумрачното помещение под къщата не приличаше на никоя лаборатория, която тя беше виждала. Беше претъпкано с витрини и чекмеджета, пълни с кристали, камъни и парчета сурова руда. Ако не беше отблясъкът на енергията, Аби можеше да се заблуди, че се намира в някой първокласен природонаучен музей.

Но за разлика от експонатите в музеите, повечето камъни тук бяха пропити с енергия. Вибрациите в атмосферата се усещаха непогрешимо. Аби не беше експерт в областта на скалите с паранормални свойства, но като повечето силни таланти усещаше енергията, с която бяха пропити предметите, особено когато тази енергия беше в такова количество.

Освен изложените кристали и камъни, по работния плот имаше и множество сложни съвременни инструменти. Имаше и други, изработени от желязо, месинг или стъкло, които несъмнено бяха истински антики. Някои изглеждаха като създадени през седемнайсети или осемнайсети век, а имаше два-три предмета, които изглеждаха като дошли от лабораторията на някой ренесансов алхимик.

Слабото осветление в помещението допринасяше за усещането, че това е изключително странно място. За разлика от повечето съвременни лаборатории, тук нямаше флуоресцентни лампи на тавана. Осветлението идваше само от настолната лампа и слабото паранормално сияние на камъните. Аби остана с впечатлението, че Сам предпочита сенките.

Тя се прокашля дискретно.

— Не се засягайте, господин Копърсмит, но вие занимавате ли се с истински разследвания?

— Зависи какво имате предвид под истински.

— Имате ли лиценз за частен детектив?

— Не. Но върша много консултантска работа, ако това ще ви накара да се почувствате по-добре.

— Каква точно консултантска работа?

— Технически консултации.

Ясно, помисли си Аби. Тадеус я беше пратил за зелен хайвер. Не можеше да си губи времето с някакви луди учени в готически имения. Усмихна се хладно на Сам и се изправи.

— Опасявам се, че е станала грешка — каза тя. — На мен ми трябва частен детектив.

— Трябва ви някой като мен. Иначе Уебър нямаше да ви изпрати тук.

— Но вие сте технически консултант, за бога.

— Повярвайте ми, техническите консултации покриват доста широк обем дейности. След като вече сте тук, най-добре седнете и ми разкажете за заплахите и изнудването.

Тя не седна. Но и не грабна чантата и сакото си, за да се отправи към вратата. Като компромис отиде до една стъклена витрина, в която имаше нещо като син кварц. Тъй като сетивата й още бяха отворени, долови част от енергията, заключена в кристала. Запита се как изглежда лабораторията в очите на Сам. С неговата силна паранормална чувствителност към тези кристали и камъни мястото сигурно му се струваше осветено като от ярка слънчева светлина.

Аби взе решение. Сам беше прав. Тя не знаеше към кого другиго да се обърне. Трябваше да се довери на преценката на Тадеус Уебър. Той беше неин приятел и ментор от години.

— Ето каква е ситуацията — каза тя. — Аз работя на свободна практика на пазара за паранормални книги. Колекционерите на този пазар често са ексцентрични, особено тези, които притежават някакъв истински талант.

Сам я погледна развеселено.

— Да не би да казвате, че хората, които колекционират такива книги, често са напълно чалнати?

Аби се опита да го накара да замълчи с поглед.

— Това, което казвам, господин Копърсмит, е, че има колекционери, които са вманиачени до степен да са опасни. Други са просто луди. А има такива, които наистина вярват в окултното. Вещици, демони, магии, подобни глупости.

— Клиентите ви явно са много интересни.

— Поради очевидни причини се налага да бъда много внимателна. В началото на кариерата ми Тадеус ме посъветва да работя само с хора, които са ми препоръчани от други клиенти или познати. Не приемам поръчки от колекционери, които не познавам, освен ако не са ми изпратени от някой, на когото имам доверие. А дори и в такъв случай винаги моля Тадеус да ги проверява. Правя всичко възможно да не се набивам на очи. Но в средите на колекционерите нещата се разчуват. Резултатът е, че от време на време някой много настоятелен успява да се сдобие с имейла ми.

— Така ли се свързват клиентите ви с вас?

— Да. Използвам фалшиво име с този имейл, разбира се.

— Какво име?

— Клиентите ми ме знаят като Нютън. Не им е известно нищо друго за мен. Когато получа имейл от човек, който не ми е препоръчан от друг клиент, просто не му отговарям. Обикновено с това всичко свършва. Когато не получат отговор от мен, хората заключават, че или съм някакъв мит, или че съм измамничка. Но вчера сутринта получих първия имейл със заплаха за изнудване. Вторият дойде снощи. И двата бяха изпратени на адреса на Нютън.

— Колко е трудно да се сдобиеш с него?

— Вероятно не е трудно, ако човек виси в чатове за колекционери. Но не това ме тревожи. Притесних се, защото изнудвачът знае твърде много за мен. Обърнах се към Тадеус с молба за съвет и получих в отговор имейл от едно изречение. Той ми беше написал да се свържа с вас и ми даде вашия имейл.

— Дайте да видя двата имейла от изнудвача.

— Разпечатала съм ги. — Тя се обърна и се върна при стола си. Наведе се, бръкна в чантата си, извади един голям жълт плик и го подаде на Сам.

Той отвори плика и извади двата разпечатани листа. Прочете първия, без да коментира. После прочете втория на глас:

— Освен че знам какво си направила в библиотеката на В., знам и за миналото ти и защо си учила в „Самърлайт Академи“. — Сам вдигна поглед от листа. — Предполагам, че В. е Хана Вон и че става дума за инцидента с нахлуването на нападател в дома й преди няколко дни.

Аби се втренчи напрегнато в лицето му.

— Знаете за него?

— Тадеус Уебър изпрати имейл и на мен.

Въпреки всичко Аби не успя да сдържи усмивката си.

— За да гарантира за мен? Сигурно и вие не работите с непознати.

Сам също се подсмихна леко.

— Когато мога.

— В такъв случай явно сте проучили инцидента в дома на госпожа Вон.

— Според това, което открих в интернет, някакъв психически неуравновесен мъж нахлул с оръжие в дома на Вон. Твърдял, че чува гласове, и вероятно бил дрогиран, което пък причинило припадъка му по време на инцидента. Мъжът бе арестуван и сега е под ключ в психиатрична болница, където трябва да определят дали състоянието му позволява да бъде съден. Собственичката на дома госпожа Вон и икономката й, която припаднала по някое време, дали показания. Една неназована жена, присъствала по време на инцидента, също дала показания. Това трябва да сте били вие.

Аби си пое дълбоко дъх и издиша бавно.

— Явно знаете всички факти, господин Копърсмит.

— Също като вас и аз не поемам всяка работа, която ми попадне. И не знам всички факти, но възнамерявам да ги открия. — Той върна разпечатките в плика. — Имате ли някаква представа какво иска изнудвачът от вас?

— Още не.

— В такъв случай ми кажете с какво срещу вас разполага.

Аби закрачи напред-назад сред лабиринта от витрини, докато събираше мислите си. Напомни си, че очакваше това да се случи. Беше крайно невероятно да успее да наеме Сам, без да му даде цялата информация, от която той се нуждаеше, за да открие изнудвача.

— Всичко в полицейския доклад за нападението в дома на Вон е вярно — започна тя.

— Значи много бих искал да науча какво не е в доклада.

— Така. — Аби си пое дълбоко дъх. — Това, което не го пише в онзи доклад, е, че аз съм тази, която причини припадъка на нападателя.

Сам кимна веднъж, сякаш тя беше потвърдила заключение, до което той вече е бил стигнал.

— Така си и мислех.

— Какво? — попита го слисана тя.

— Удобният припадък на нападателя посред нападението ми се стори малко съмнителен — каза меко той. — По някакъв начин сте използвали таланта си, за да неутрализирате нападателя, нали?

— Да — потвърди тя тихо.

— Още с влизането си в библиотеката сте знаели, че можете да го направите.

— Знаех, че ако мога да го подмамя да докосне една от криптираните книги, докато още я държа, имам шанс да насоча част от енергията към аурата му и временно да я дестабилизирам, да.

Сам я гледаше заинтригуван.

— И редовно ли правите подобни неща?

Тя го изгледа навъсено, възмутена, а може би и изплашена, макар да не би си го признала. Не показвай слабост.

— Разбира се, че не — каза тя. Сключи пръсти зад гърба си и отново закрачи. — Но поради очевидни причини не желая в средите на колекционерите да плъзнат слухове за способността ми да насочвам енергия по този начин.

— Смятате, че това ще навреди на бизнеса ви?

Аби се обърна с лице към него.

— Подобни клюки ще ме съсипят.

— Как?

— Вижте, господин Копърсмит. Аз работя и на официалния, и на черния пазар за антикварни книги. Обикновените ми клиенти са предимно частни колекционери, които се интересуват от историята и проучванията на паранормалното.

— Това са клиентите без паранормални способности?

— Да. Но честно казано, дребен и работещ на свободна практика дилър като мен ще умре от глад, ако се занимава само с тази клиентела. Този пазар е малка ниша. Парите идват от книгите с паранормална енергия, които се продават предимно на черния пазар. Сделките на този пазар трябва да се сключват изключително дискретно. Много от най-сериозните колекционери предпочитат да останат анонимни. Ако ме поканят в домовете си, за да оценя колекциите им, както направи госпожа Вон, очакват от мен пълна дискретност. Най-общо казано, парите на черния пазар са добри, но клиентите са доста трудни.

— В какъв смисъл трудни?

— Спектърът от трудни клиенти започва от ексцентрични и продължава през потайни, отшелници, параноици и стига до откровени откачалки. Аз се старая да оставям клиентите от последната категория на конкурентите си. Пазарът на книги с паранормална енергия е много дълбок в единия си край. Предпочитам да се придържам към плитчините.

— Звучи ми като разумен бизнес план.

— В моята част на пазара има по-малко пари, но определено е и по-безопасно. Но това, което се опитвам да ви обясня, е, че в моя бизнес репутацията е всичко. Освен че съм много добра в това, което правя, най-важното ми предимство е, че съм сто процента надеждна и не ме възприемат като потенциален крадец на книги. За съжаление в този бизнес има хора, работещи на свободна практика, които приемат комисиона срещу това да придобият определена книга с всички възможни средства.

— И ако се разчуе, че сте влезли в нечия частна библиотека, пратили сте собственика й в безсъзнание и сте си тръгнали с някоя книга, част от потенциалните ви клиенти няма да горят от желание да ви наемат, нали така?

— Вие как мислите?

— Мисля, че сте права. Силата винаги е интересна, но хората реагират по един от два възможни начина. Или се чувстват привлечени и дори вманиачени по нея, или стават супер нервни.

— Точно така. Радвам се, че разбрахте какъв е проблемът ми. Когато общувам с клиентите си на черния пазар, стъпвам по много тънък лед. Също като тях, и аз се опитвам да остана незабелязана, и то не само защото държа на репутацията си. Не искам да се превърна в обект на нечий изследователски експеримент или — още по-зле — да привлека онези откачени, които се опитват да създадат култ или секта.

За момент яркозелените очи на Сам се присвиха изненадано.

— Имали ли сте проблеми от такова естество през годините?

— Когато бях ученичка, привлякох вниманието на едни хора, които искаха да ме изучават. Не беше приятно преживяване. И въпреки че подхождам към всеки клиент много внимателно, от време на време някой се вманиачава по мен заради таланта ми. За щастие никой не е опитвал да ми заповядва, но приятелката ми Гуен имаше подобен проблем преди известно време. Преживяването беше доста плашещо.

— Тоест клиентите, които искат да експлоатират таланта ви или са склонни да се вманиачат по него, могат да се превърнат в потенциални преследвачи.

— Да — кимна Аби. — Предполагам, че вие в семейство Копърсмит никога не сте се натъквали на подобни проблеми.

— Така е, не сме.

Тя въздъхна тихо.

— Сигурно е хубаво да си част от семейство, което те предпазва от подобни неща.

— Да продължим нататък. Изнудвачът споменава нещо за пазене на стари тайни, а не само за новите. Какво има предвид?

— Честно казано, точно това ме накара да се свържа с Тадеус. — Тя се прокашля. — Когато бях на тринайсет-четиринайсет години и тъкмо осмислях и овладявах таланта си, моето семейство заключи, че страдам от тежко психическо заболяване.

— Мога да си представя как е възможно това да се случи в семейство, което не признава съществуването на паранормалното.

— В моя случай имаше няколко злощастни инцидента, които потвърдиха най-лошите им страхове.

— Инциденти?

— Да. В резултат на тези инциденти ме изпратиха в училище за проблемни младежи. Другият вариант беше да ме изпратят в затвор за малолетни. Баща ми се погрижи досието ми да бъде засекретено, но очевидно негодникът, който ми е изпратил тези имейли, знае поне част от историята ми.

— Какви точно са били инцидентите?

— Всъщност нищо сериозно. — Тя отпусна ръцете си и махна неопределено с едната. — Случайно предизвиках два пожара, единият от които унищожи частично книжарница.

— Сериозно ли?

— Но собственикът на книжарницата беше само леко ранен, кълна се — добави тя бързо. — Имаше и един случай, когато причиних някои щети на семейната ни къща. Много дребни щети, наистина. Всъщност най-големите щети бяха от водата, с която пожарникарите потушиха малкия пожар. Също и от следите от пушека.

Сам я наблюдаваше очарован.

— Можете да правите това? Да предизвиквате огън с таланта си?

Тя вирна брадичка.

— Казах ви, че пожарите бяха инциденти.

— Аха. Някакви други инциденти, за които е добре да знам?

— Нищо съществено. Вижте, този разговор не отива в добра насока. Да се върнем към основната тема. Проблемът е, че имам сложно и объркано минало и човекът, който се опитва да ме изнудва, знае за него. Заплашва ме да разпространи клюки за мен. Това би било достатъчно зле, дори и клюките да си останеха в средите на колекционерите, но се страхувам, че ще стигнат до медиите.

— Защо медиите биха се интересували от вашето бурно детство?

Тя разпери ръце.

— Баща ми е доктор Брандън С. Радуел.

— Психолог, специалист по семейна психология. Написал книга за брака. И когото постоянно канят в телевизионни токшоута. Знам. Това го научих, когато ви проверявах в интернет.

— Очевидно не сте гледали тези токшоута.

— Признавам си, не съм.

— Баща ми е един от най-известните телевизионни експерти по въпросите на семейството, децата и брака. Новата му книга „Семейства по избор“ излиза тази седмица. В момента баща ми води преговори с един телевизионен продуцент за риалити шоу. Нещо подобно на онези, в които треньори на кучета ходят в домовете на хора, които имат проблеми с кучетата си, и им помагат да се справят.

— Добре, добих представа. Ако се разчуе, че изтъкнатият експерт по семейна психология има дъщеря с проблемно минало, която твърди, че притежава паранормални способности, това би провалило продажбите на книгата и сделката за телевизионното шоу.

— И за всичко ще бъда виновна аз. На всичко отгоре цялото семейство ще бъде унизено. Аз съм лудата дъщеря, която те предпочитат да държат заключена на тавана. Но в наши дни това не е прието, така че всички, включително и аз, се преструват, че съм нормална. В очите на медиите семейство Радуел е просто едно голямо и щастливо семейство. По-точно, ние сме перфектен пример за съвременно сплотено семейство.

— Говориш, сякаш цитираш някого.

Тя сбърчи нос.

— Да. Баща си.

— Баща ти и останалите от семейството всъщност не осъзнават, че ти имаш истински талант?

— Не, разбира се, че не. Как може да се докаже паранормален талант като моя пред човек, който не е чувствителен към този тип енергия?

Очите на Сам блеснаха развеселено.

— Подпалването на пожари не беше ли достатъчно доказателство?

— Не е смешно. Семейството ми заключи, че не само страдам от халюцинации, но и от сериозно умопомрачение. Затова ме пратиха в „Самърлайт Академи“, където се научих да се преструвам на нормална. Те смятат, че интензивната терапия и сеансите с психолози са ми помогнали. Предпочитам да ги оставя да вярват на това. Така е по-добре за всички ни.

— Според тях с какво си изкарваш прехраната?

— Мислят, че имам малка електронна книжарница. Аз съм официалният неудачник на семейството, но това е по-добре, отколкото да си мислят, че съм луда. — Аби отново погледна часовника си. — Нямам повече време за губене, господин Копърсмит. Ще се заемете ли с моя случай?

— Нека да обобщя с какво разполагаме — каза Сам. — Имали сте трудно детство, предизвикали сте няколко пожара, прекарали сте известно време в специално училище за проблемни тийнейджъри и понастоящем водите двойствен живот, в който има тайна страна, свързана с черния пазар на книги с паранормална енергия. Изпратили сте в несвяст поне един човек с таланта си и се обзалагам, че е имало и други такива случаи.

Тя видимо се притесни.

— Защо мислите така?

Сам се усмихна иронично.

— Защото признахте, че сте знаели, че можете да неутрализирате нападателя, преди да го направите. Това предполага предишен опит в това отношение.

Тя преглътна трудно.

— Добре, имаше още два-три подобни инцидента, но мога да ги обясня всичките, наистина. Единият е свързан със собственика на книжарницата, която подпалих неволно. Имаше и един гаден професор в колежа, който искаше да прави експерименти с мен и опита да ме изнасили, когато му отказах. Преди две години един клиент се вманиачи по мен, но…

Сам вдигна длан, за да я спре.

— Няма нужда да обяснявате, Аби Радуел. Вие сте точно моят тип клиент. Поемам случая.

5.

Не само моят тип клиент — помисли си Сам. — Моят тип жена.

Сам гледаше от кея как Диксън изкара водното такси с Аби на борда и не помръдна, докато лодката не се скри в лабиринта от малки островчета.

Все още усещаше възбудата, когато се качи в джипа си и се отправи по тесния виещ се път към къщата си на Копър Бийч. Огъна пръстите си и стисна по-силно кормилото. Предизвикан от енергията, която все още го заливаше, камъкът на пръстена му блестеше с приглушен пламък. Не можеше да си спомни последния път, когато някоя жена беше предизвикала такава реакция у него. Никога не се е случвало — заключи той.

Аби Радуел беше поразила сетивата му като свистяща, искряща, гореща светкавица, предизвикана от някой екзотичен, непознат кристал, някой с невероятни свойства, които той няма търпение да изучи, които се чувства длъжен да изучи. Не само любопитството и физическото желание го изпълваха с такава енергия в момента, макар че желанието определено играеше значителна роля. Имаше още нещо. Каквото и да беше, той предчувстваше, че тази нощ няма да успее да заспи. Нямаше нищо против. Така щеше да се отърве от съня, който го преследваше през последните шест месеца.

Когато се върна в голямата къща, откри, че някаква странна тишина, някакво чувство за празнота са се настанили в старото имение. Това не беше тишината, която произлизаше от липсата на звуци. Каменните стени отекваха както винаги при шума на стъпките му. Дебелите дъбови стъпала скърцаха на места. Хладилникът бръмчеше тихо в кухнята.

Но сега в атмосферата се долавяше нещо различно. Сякаш невидима ръка беше изключила звука на дистанционното, след като Аби си беше тръгнала.

Сам слезе в лабораторията, отпусна се на стола си и вдигна пети върху ъгъла на бюрото. Сплете пръсти и се замисли за новата си клиентка.

Първо извика образа й, като се концентрира върху това да открие какво у нея го беше очаровало. Реши, че не е един отделен аспект от външността й. Мед и злато грееха топло в кестенявата й коса, която беше като облак от къдрици около живото й, очарователно, интелигентно, но не класически красиво лице. Очите с цвят на тъмен кехлибар бяха леко повдигнати в ъгълчетата. Изваян нос и меки, чувствени устни допълваха лицето й.

Тя бе висока не повече от метър и шейсет, но тялото й беше женствено и стегнато. Държеше се със самоувереността на жена, която е свикнала сама да се справя с проблемите, жена, която владее таланта си. Аурата й, изпълнена с енергия и сила, осветяваше атмосферата около нея.

След известно време той извади телефона си и набра един познат номер. Баща му вдигна по средата на първото позвъняване.

— Тя появи ли се? — попита Илайъс.

— Беше тук — отвърна Сам. — Току-що си тръгна. В момента пътува към Сиатъл.

— Е? Прав ли беше? Тя замесена ли е в тази история?

— Мисля, че да, но още не съм сигурен.

— Уебър я изпрати при теб. Той нямаше да го направи, ако тя не беше свързана по някакъв начин с лабораторния дневник.

— Съгласен съм, но единственото, което знам със сигурност в момента, е, че някакъв анонимен човек е изпратил на Аби два имейла, които могат да се определят като заплахи за изнудване. Изпращачът се опитва да я принуди да му сътрудничи. Той иска тя да направи нещо за него, но още не е отправил конкретни искания, а само заплахи.

— Какви заплахи?

— Не физически, поне засега. В личния живот на Аби има факти, които би предпочела да запази в тайна заради имиджа на семейството си. Освен това тя определено не иска сред колекционерите на черния пазар да се разчуе какво е станало в библиотеката на Вон.

— Значи се оказа прав? Нападателят не е припаднал от свръхдоза?

— Аби е отключила паранормалния код на една от книгите в колекцията на Вон и после е насочила енергията към аурата на нападателя. Потоците са го пратили в безсъзнание.

Илайъс подсвирна тихо.

— Трябва много сила, за да се насочи толкова гореща енергия.

— Така е.

— И изнудвачът знае, че тя го е направила?

— Не е съвсем сигурно дали той знае, че тя е обезвредила нападателя. Имейлите са неопределени. Но смятам, че можем да заключим, че той е наясно, че Аби може да отключва паранормални кодове. А интуицията ми подсказва, че това е важно за него.

— Ландър Нокс — каза Илайъс разтревожено. — Трябва да е той. Той се нуждае от човек като Аби, за да придобие дневника и да разбие кода.

— Бих казал, че има вероятност мъжът, изпратил имейлите, да е Ландър Нокс, но това все още е само теория и ние правим догадки. Според Уебър слуховете за появата на лабораторния дневник витаят от няколко месеца. Има още няколко души, които биха искали да докопат дневника.

— „Хеликън Стоун“. — Гласът на Илайъс прозвуча по-мрачно. — Да, трябва да приемем, че ако онзи кучи син Ханк Барет е чул за лабораторния дневник, той също се опитва да го открие. Сигурно е пратил сина си да му свърши мръсната работа.

Сам почти се усмихна. Враждата между Илайъс и Ханк Барет, собственика на най-големия конкурент на Копърсмит, беше легендарна. Никой не знаеше откъде води началото си, но с годините неприязънта между двамата мъже беше подхранила изграждането на двете империи.

В бизнес колежите преподаваха на студентите една голяма заблуда — че успешните многомилионни компании се ръководят от умни директори, които основават решенията си на цифри и логични маркетингови стратегии.

Истината, помисли си Сам, е, че като при всяко човешко начинание решенията в бизнеса се ръководеха от емоциите, егото и личните цели на човека начело. Понякога резултатите бяха добри.

— Знам отношението ти към Ханк Барет, татко. Но изнудването не е в негов стил, не е в стила и на Гидиън.

— Хм. — Илайъс замълча за момент. — Чудя се защо изнудвачът не се е опитал направо да наеме Аби Радуел?

— Тя работи само с хора, които са й препоръчани, а отделно всичките й потенциални клиенти биват проверявани от Тадеус Уебър.

— Навярно списъкът с клиентите й е съвсем кратък — отбеляза Илайъс.

— Но е относително безопасен. Знаеш не по-зле от мен, че на черния пазар има някои много опасни хора. Аби го описа като дълбоки води. Каза ми, че предпочита да плува в плиткото.

— Изглежда, сега някой я е бутнал в дълбокото. Жалко, че Джъдсън не е свободен. Ще трябва да се оправяш сам с това.

Преди седмица Джъдсън беше поел една привидно рутинна консултантска задача от редовен клиент. После беше изпратил кратко съобщение, че ситуацията се е усложнила и той ще бъде неоткриваем за известно време. Оттогава не се бяха чули. Това не беше необичайно, когато се работеше за този конкретен клиент — неназована държавна агенция, която плащаше добре и за паранормалните способности, и за дискретността.

— Дръж Радуел под око — нареди Илайъс. — Трябва да открием този лабораторен дневник. Ако не друго, тя е най-добрият ни шанс да го намерим.

— Това няма да бъде проблем — каза Сам. — Тя ме нае да открия изнудвача.

— Нае те? — попита Илайъс слисан. — Какво, по дяволите, значи това?

— Мислех, че ще се зарадваш да чуеш, че отново работя като консултант. Знам, че двамата с мама се тревожехте за мен напоследък.

— Чакай малко. Твоята работа е да откриеш стария лабораторен дневник, преди Ландър Нокс да го докопа.

— Трябва да затварям, татко. Тръгвам за Сиатъл. Ще ти се обадя по-късно.

Сам затвори телефона и се качи на горния етаж, за да си приготви багажа. Изпълни го нетърпение. Скоро щеше да види Аби отново.

6.

Илайъс хвърли снимката на бюрото и тръгна по стъкления коридор, който гледаше към вътрешния двор, басейна и величествените червени скали отвъд.

Той спря до вратата на кабинета на жена си. Уилоу седеше пред компютъра. Илайъс знаеше, че тя се занимава с работата на фондацията. Нейна беше идеята да създадат фондацията „Копърсмит“ преди двайсет години. Въпреки че тя упорито твърдеше, че няма никакъв паранормален талант, интуицията й, съчетана с опита й като финансист гарантираха, че фондацията се управлява гениално. Никой от счетоводния отдел на компанията не можеше да проследява парите така добре, както го правеше Уилоу. Резултатът беше, че никой не се опитваше да измами фондацията.

Когато влезе в кабинета, Илайъс усети познатото чувство, което винаги го обземаше в присъствието на Уилоу — че си е на мястото. Беше изпитал същото чувство при първата им среща. Нищо не се беше променило през десетилетията.

Беше се влюбил в Уилоу от пръв поглед, но беше сигурен, че сега я обичаше повече, отколкото в началото, ако това изобщо беше възможно. В онези далечни дни той нямаше пукната пара, само земята и правото да търси минерали в един къс от пустинята, за който всички останали смятаха, че става само за отглеждане на кактуси и гърмящи змии. Но Уилоу повярва в него. Създаде първия им дом в един стар фургон в пустинята, никога не се оплака от липсата на пари, от изгарящата жега или факта, че най-близкият универсален магазин е на хиляда километра.

Сега животът беше различен. След няколко години и много пролята пот мината се беше оказала успешно начинание. Редкоземните елементи, които извличаше от нея, се бяха превърнали в основата на семейната империя.

Сега двамата с Уилоу можеха да си позволят всичко, което пожелаеха. Наслаждаваха се на парите и живееха добре. Но всеки път, когато погледнеше Уилоу, Илайъс осъзнаваше една непоклатима истина, която стопляше душата му. Ако утре загубеше компанията и трябваше да започне от нулата, тя щеше да бъде до него и да го подкрепя напълно, дори и това да означаваше двамата да се върнат в проклетия фургон.

— Той я нарече Аби — каза Илайъс.

Уилоу вдигна глава от компютъра. Свали очилата си за четене с бавно, замислено движение и го погледна с мъдрите си очи.

— Говориш за младата жена от Сиатъл, която работи на пазара за паранормални книги? Тази, която Тадеус Уебър изпрати при Сам?

— Абигейл Радуел. Сам се е срещнал с нея днес. Изглежда, някой се опитва да я изнудва. Обзалагам се, че е Ландър Нокс. По някакъв начин е разбрал, че тя може да отключва паранормални кодове. Сега смята, че може да я принуди да му помогне и да открие лабораторния дневник.

— Има и други хора, които търсят дневника — изтъкна Уилоу.

— Да. И Сам ми го напомни. Но Куин ме предупреди, че синът му е с болно мислене. Че е зъл. Изнудването е типичен негов ход.

— Може би. И каква е ситуацията в момента? Тази Аби Радуел съгласила ли се е да помогне на Сам в търсенето на тетрадката?

— Не точно. Доколкото разбрах, тя го е наела да открие кой я изнудва.

Уилоу примигна.

— Тя е наела Сам?

— Той ми го каза.

— Хммм… — Уилоу избута стола си назад и се изправи. Отиде до прозореца. — Е, може би това ще свърши работа. Сам ще я убеди, че най-добрият начин да неутрализират изнудвача е да открият дневника и да се погрижат той да не попадне в чужди ръце.

Илайъс застана до нея край прозореца.

— Сигурно това е планът му. Той каза, че веднага тръгва за Сиатъл.

— Той ще открие дневника, Илайъс. — Уилоу го хвана за ръка. — Всичко ще бъде наред.

— От двайсет години си повтарям, че лабораторният дневник е изгорял при експлозията заедно с Уилис. Но дълбоко в себе си знаех, че дневникът е някъде. И сега той най-после се появи на повърхността. Ако се озове в погрешните ръце…

— Спри да се обвиняваш за случилото се в онази стара мина преди толкова години. Не беше твоя вината. Двамата с Куин Нокс едва не загинахте в онзи ден.

— Аз съм човекът, който откри онази жила с кристалите. Аз настоях да направим първите тестове, за да видим с какво разполагаме.

Уилоу стисна ръката му.

— Станалото станало. Нямаше откъде да знаете колко опасни са онези камъни.

Илайъс издиша бавно.

— Все още не знаем. Това е една от причините проклетият дневник да е толкова опасен.

— Сам си дава сметка. Той ще открие тетрадката. Умен е и талантът му ще му помогне да успее. Ще видиш.

Илайъс я придърпа към себе си и обви ръка около раменете й. Заедно двамата се загледаха в отблясъците на залязващото слънце върху червените скали. Той знаеше, че и двамата си мислят за миналото и за смъртоносната експлозия в мината.

Последиците от освобождаването на паранормалната енергия в онзи ден бяха отекнали в бъдещето, създавайки най-голямата тайна на семейство Копърсмит — единствената, която двамата с Уилоу не бяха споделили със Сам, Джъдсън и Ема.

След известно време Уилоу обърна глава към Илайъс и го погледна замислено.

— Нарекъл я е Аби? — попита тя.

— Да. След като беше прекарал с нея час-два, не повече. А сега се отправи към Сиатъл. — Илайъс замълча, чудейки се как да обясни това, което беше доловил в гласа на Сам. — Той звучеше изпълнен с енергия, Уилоу. Сякаш с нетърпение очакваше нещо.

Уилоу се усмихна.

— В такъв случай, независимо какво ще се случи, вече съм благодарна на Аби Радуел.

7.

— Да не си се побъркала, Аби? — Гуен Фрейзиър се наведе над масата в ресторанта и снижи глас: — Според това, което открих в интернет, Сам Копърсмит е бил разследван за убийството на годеницата си преди шест месеца. Нямаш работа с мъж като него. Той може да е много, много опасен.

— Успокой се, наела съм го с определена цел, няма да спя с него. Има голяма разлика.

— И това трябва да ме успокои?

— Е, това със сигурност ме кара да се чувствам по-добре — каза Аби.

Двете седяха в едно сепаре на бара към ресторанта. Беше седем и половина. Тълпата от хора, отбили се в заведението след работа, вече се беше разотишла. Сега мястото се изпълваше с хора от околните жилищни сгради. Няколко фризьорки от близкия салон, който затваряше в седем, празнуваха рождения ден на една от тях. Тихите разговори и ненатрапчивата музика от уредбата осигуряваха уединение.

Гуен Фрейзиър беше на годините на Аби — висока, тъмнокоса, с лешникови очи. Тя имаше талант да разчита аурите на хората и работеше като „медиум съветник“. Способностите й позволяваха да работи и с обикновени хора, и с такива, които притежаваха паранормален талант. Както беше обяснила на Аби, нямаше разлика между двете клиентски групи. Тези с истински паранормални способности й вярваха, когато им обясняваше, че разчита аурите им. Другите вярваха, че тя вижда енергийните им полета. Това беше идеална ситуация за жена с нейните способности.

— Това не е шега — настоя Гуен.

— Знам. Извинявай. Денят ми беше много уморителен. Шофирането от Анакортес ми отне по-дълго от обичайното. Имаше катастрофа на магистралата. — Аби отпи от виното си и остави чашата. — Ако това ще те успокои, бях информирана, че няма начин Сам Копърсмит да е убил годеницата си.

— Кой ти го каза?

— Собственикът на водното такси.

— И ти му повярва?

— Той беше сигурен. Каза, че никой на острова не вярвал, че Сам го е направил.

— И какво доказателство ти представи? — попита Гуен.

— Според тях, ако Сам е бил убиецът, е щял да се справи по-добре.

— Моля? Какво означава това?

— Щял е да се погрижи жертвата да изчезне. — Аби махна с ръка. — И е щял да се постарае да не останат никакви улики срещу него.

— И ти си повярвала на теорията на мъжа с водното такси?

Аби погледна Гуен над чашата си.

— След като се запознах със Сам Копърсмит — да, вярвам на тази теория.

— Нали си даваш сметка, че семейство Копърсмит са много богати — каза мрачно Гуен. — Парите и властта вървят ръка за ръка, лесно са можели да уредят член на семейството им да не бъде съден за убийство.

— Цинизмът ти отново проговори, Гуен.

— Това е най-добрата ми черта. Този Сам Копърсмит частен детектив ли е?

— Представи се като технически консултант.

— О, това е просто чудесно — изсумтя Гуен.

— Но аз вярвам, че той е най-добрият човек за тази работа.

— Защо, за бога?

— Защото става дума за книга със силна паранормална енергия и се нуждая от помощта на човек, който поне вярва в паранормалното. А такива не се намират под път и над път, ако не си забелязала. Освен това знаеш не по-зле от мен, че Тадеус Уебър никога не би ме изпратил при Копърсмит, ако смяташе, че има по-добър вариант.

— Този довод го приемам. — Гуен се облегна назад. — Получи ли нов имейл от изнудвача?

— Не, слава богу. Но има още нещо, за което искам да говоря с теб.

— Какво?

— Сънувах много странен сън две нощи поред. И двата пъти в съня ми беше Грейди Хейстингс.

Гуен се намръщи.

— Лудият, който беше нахлул в дома на клиентката ти?

— Да.

— Естествено е известно време да сънуваш кошмари. Ситуацията е била много плашеща.

— Вярно е, но това, което ме притеснява адски в тези сънища, е, че започнах да ходя насън. Никога преди не ми се е случвало.

— В таланта ти няма никаква нестабилност — каза Гуен, — ако това те притеснява.

— Ти си ми казвала, че е възможно смущенията в съня да са ранен признак за сериозни проблеми с паранормалните сетива.

— Така е, но подобни смущения се виждат в аурата. А ти си добре.

Аби огради основата на чашата си в триъгълник от палците и показалците си.

— Моля те. Погледни.

— Добре, добре.

Гуен задейства таланта си. Аби усети раздвижване на енергия в атмосферата. На няколко крачки разстояние един бизнесмен на средна възраст, който стоеше отпуснат на високо столче край бара, внезапно обърна глава и се огледа, сякаш търсеше някого или нещо. Аби знаеше, че той е усетил раздвижването на паранормална енергия, без да знае какво е предизвикало настръхването на тила му. Една червенокоса фризьорка в ъгъла, която пиеше коктейл „Космополитън“, огледа разтревожено помещението, преди да се обърне отново към колежките си.

Аби изчака, докато Гуен свърши работата си. След няколко минути нивото на енергия в атмосферата намаля.

— Не откривам никакви лоши вибрации — увери я Гуен. — Само следите от стрес, за които вече говорихме. Има някакво задълбочаване на интензивността на ултра светлината от горещия край на спектъра, но нищо тревожно. Също така, за протокола, не видях енергията, която се асоциира с обикновеното ходене насън.

— Това как става, за бога?

— Опитах се да ти обясня, че случилото се в библиотеката на Вон е равносилно на ураган пета степен върху паранормалните ти сетива. Канализирала си огромно количество енергия. За бога, успяла си да накараш онзи мъж да загуби съзнание. Това няма как да не се отрази и на теб, да не говорим, че е можело да бъдеш убита. Трябва ти време, за да се възстановиш от шока.

— Не мога да продължа да ходя насън — настоя Аби. — Ами ако отворя плъзгащата се врата и изляза на терасата?

— Успокой се, няма да го направиш. Собствените ти паранормални сетива ще се пробудят, ако опиташ да направиш нещо, което да постави живота ти в опасност.

— Явно имаш повече вяра в моите сетива от самата мен.

Гуен се замисли.

— В този сън имаш ли представа къде отиваш или какво искаш да направиш?

— Виждам Грейди Хейстингс. Той протяга ръце към мен, моли ме да му помогна. Казва ми, че само аз мога да му помогна.

— Това ли е всичко?

— Общо взето.

— Добре, продължавам да се придържам към теорията си, че необичайните състояния, които те спохождат, са предизвикани от стреса, който си преживяла в онзи ден. Но има и друга възможност, която не трябва да пренебрегваш.

— Каква?

— Може твоята интуиция да се опитва да ти подскаже нещо важно.

— Какво например?

— Не знам — отвърна Гуен. — Но ти си прекалено умна, за да пренебрегнеш скрития смисъл. Опитай се да превърнеш съня в полусън и поеми контрол върху него.

— Лесно е да се каже.

— Е, със сигурност е по-лесно за силен талант, отколкото за човек без паранормална чувствителност. Преди да заспиш довечера, програмирай мислите си, че трябва да се събудиш. Внуши си, че трябва да поемеш контрол над съня с Грейди Хейстингс.

— И това ще свърши работа?

— Да, ако успееш да настроиш вътрешния си будилник. Този номер работи на същия принцип, както като си казваш, че трябва да се събудиш в определен час, за да хванеш ранен самолет. Много хора, дори и с минимален талант, успяват да го правят постоянно.

Аби си пое бавно дъх и си напомни, че Гуен е специалистът в тази сфера.

— Добре, ще опитам.

Гуен й се закани с пръст.

— Знаеш ли от какво имаш нужда в действителност?

— Не ми казвай, че имам нужда от ново гадже.

— Имаш нужда от ваканция. Трябва да дойдеш с мен на Хаваите утре. Не е прекалено късно. Обзалагам се, че мога да ти намеря билет за същия полет. Винаги има отказани резервации в последния момент.

— Разбира се, на максимална цена. Знаеш, че не мога да си го позволя. Освен това не може да става и дума да напускам града. Как ще се наслаждавам на ваканцията, ако знам, че изнудвачът ме чака да се върна?

— Да, вярно — съгласи се Гуен. — Но ти си наела Копърсмит да се погрижи за изнудвача. Остави го да си свърши работата, докато ти си почиваш на плажа.

— Не мисля, че може да наемеш частен детектив, а после безгрижно да се отправиш на почивка, докато той се опитва да реши проблемите ти.

— Защо не? Нали приключи работата си за Вон? Като твоя приятелка и духовен съветник ти казвам, че се нуждаеш от почивка, за да могат сетивата ти да се възстановят. Купи билета до Хаваите с кредитната си карта и кажи на Копърсмит да ти праща докладите по имейла.

— Не ми харесва идеята да оставя Сам Копърсмит да се занимава сам и без контрол от моя страна с нещо, което по същество си е мой личен проблем.

Гуен се усмихна многозначително.

— Да, ти искаш да държиш нещата под контрол.

— Кой не иска? Но повярвай ми, ако се запознаеш със Сам Копърсмит, ще разбереш защо запазването на контрол е много разумна идея.

— Какво представлява той?

— Представи си луд учен в подземна лаборатория.

— Не звучи като типичен частен детектив.

Аби отново взе чашата си.

— В Сам Копърсмит няма нищо типично.

* * *

Когато излязоха от ресторанта, навън ръмеше. Мокрият тротоар блестеше от отразената светлина на уличните лампи. Неонови знаци грееха на витрините на безбройните ресторанти, барове и клубове от двете страни на Първо Авеню.

Гуен пъхна ръце в джобовете на шлифера си.

— Мисля си, че може би трябва да отменя пътуването си до Хаваите. Не искам да те оставя да се оправяш сама с Копърсмит и изнудвача.

— Няма да отменяш нищо. Новият клиент ти плаща огромен хонорар и поема всички разходи, за да отидеш да разчетеш една аура. Знаеш много добре, че не можеш да обърнеш гръб на тези пари.

— Майната им на парите. Тревожа се за теб, Аби.

— Ще се оправя.

— Обещай ми, че ако почувстваш, че не можеш да се справиш с проблемите, ще се обадиш на Ник, защото той ще бъде най-близо. И веднага след това ще позвъниш и на мен. Ще хвана първия самолет за Сиатъл.

— Обещавам — увери я Аби.

И двете не споменаха възможността Аби да се обърне за помощ към семейството си. Това не беше вариант и двете го знаеха. Гуен и Ник Сойър бяха истинското й семейство, помисли си Аби. Връзката между тях тримата беше закалена в годините, които бяха прекарали заедно в „Самърлайт Академи“. Нищо не можеше да я разруши.

Тъкмо се канеше да добави още нещо, с което да успокои Гуен, когато осъзнаването, че нещо се е променило, я накара да се закове на място на тротоара.

— Аби? — Гуен също спря, загрижена. — Добре ли си?

— Той е тук — каза тихо Аби.

— Кой? — попита Гуен.

Аби видя една сенчеста фигура, която се откъсна от тъмния вход и тръгна към светлината. Мъжът носеше черно кожено яке, под което се виждаха тъмен пуловер и панталон. Яката му беше вдигната, за да го предпази от вятъра и студа, скривайки строгите му черти.

Той носеше черен кожен спортен сак в едната си ръка. Сетивата й лесно доловиха топлината в очите му. Тръпка на възбуда пробяга през вените й.

Сам я погледна и очите му пламнаха още малко.

— Чаках те. Нали знаеш старата поговорка?

— Коя по-точно? — попита Аби.

— Можеш да избягаш, но не можеш да се скриеш.

Аби погледна Гуен.

— Запознай се със Сам Копърсмит.

8.

Сам чу звука от кучешки лапи по пода, преди Аби да отключи входната си врата.

— Това е Нютън — обясни Аби. — Той не си пада по непознати, особено мъже.

— Ще се постарая да му направя добро впечатление — увери я Сам.

Тя се обърна и бутна вратата. Неугледно сиво куче от неясна порода скочи да посрещне Аби, сякаш не я беше виждало от година.

— Извинявай, че закъснях, Нютън. — Аби се наведе да почеше кучето зад ушите. — Имаме си компания.

Нютън погледна Сам мрачно и недоверчиво.

— Аз съм с нея — каза Сам.

— Обикновено той не хапе — поясни Аби.

— Няма нужда да го казваш така, сякаш това е някакъв недостатък — отбеляза Сам.

Нютън не беше едро куче, но само по това приличаше на типичните кучета, отглеждани в апартамент, които според Сам бяха две разновидности: миниатюрни и пухкави или ниски и набити мопсове. Нютън беше умалена версия на улично куче.

— Откъде го намери? — попита Сам.

— От подслона за бездомни животни. — Аби погледна Нютън с обич и му се усмихна. — Беше любов от пръв поглед, нали, Нютън?

Нютън я погледна за момент, за да отбележи, че е чул името си. После отново насочи вниманието си към Сам.

Сам остави кожения си сак на пода, коленичи и протегна ръка към Нютън. Кучето наклони леко глава настрани и наостри уши. Подуши ръката на Сам и после благоволи да му позволи да го потупа няколко пъти.

— Поздравления — каза Аби. Тя свали палтото си и се обърна да го закачи на червената емайлирана закачалка. — Нютън те одобрява. Той не приема всеки новодошъл.

Сам се изправи.

— Мисля, че по-скоро ме понася.

— Ами да, но поне не изглежда така, все едно се кани да те захапе за гърлото.

— Дребен е — отбеляза Сам. — Най-много да стигне до глезена ми.

Аби го погледна навъсено.

— В никакъв случай не подценявай Нютън. Той улавя вибрациите в атмосферата. Усеща, когато го обиждат.

Сам погледна Нютън.

— Така ли?

Нютън изсумтя презрително и се отправи към коридора.

Сам погледна Аби.

— След като твоето куче пазач ме пусна да прекрача прага, може ли да си съблека якето?

Аби се изчерви.

— Да, разбира се. Извинявай. Не исках да бъда груба, просто не очаквах да те видя отново толкова скоро.

— Досетих се.

Той свали якето си и й го подаде. Когато тя го пое от ръката му, пръстите й се докоснаха за миг до неговите и предизвикаха тръпка от вълнение в сетивата му. Той знаеше, че тя е усетила същото, защото блестящите й очи се разшириха леко от изненада. Тя го погледна стреснато, после бързо извърна глава.

Аби окачи якето му на закачалката и го поведе по коридора към дневната и трапезарията.

Няколко минути по-рано Гуен Фрейзиър дискретно се сбогува с тях и си взе такси към дома си. Сам усети как енергията в атмосферата се раздвижи, когато Аби го представи на приятелката си. Беше сигурен, че Гуен използва някакъв талант, за да го прецени. После очевидно реши, че той не е опасен за Аби, поне за момента, така че ги остави насаме.

Нещата се нареждат, помисли си той. Беше успял да премине през две защитни бариери тази вечер — загрижената приятелка и кучето пазач. Вървеше му.

— Приятелката ти също има талант, нали? — попита той.

— Да. Гуен е парапсихичен съветник. Тя разчита аурите на хората. Приемната й е близо до пазара.

— Разчита аури. Ясно.

Аби го погледна строго.

— Знам какво си мислиш.

— Така ли?

— Мислиш, че Гуен използва таланта си, за да мами хората. За твое сведение тя не предсказва бъдещето и не гледа на ръка. Със сигурност не се преструва, че говори с мъртъвци. Наистина може да разчита аури. Клиентите й ходят при нея за съвет или помощ. Тя анализира енергийните им полета, казва им какво е видяла и дава препоръки.

— Разбрах.

Аби въздъхна.

— Сигурно реагирам прекалено. Просто твърде много хора смятат Гуен за измамничка. Традиционните психотерапевти и психолози нямат особено високо мнение за съветниците с паранормален талант. Искаш ли чаша билков чай? Бих ти предложила кафе, но не пия вечер, поне от известно време.

Явно това беше цялата информация за Гуен Фрейзиър, която щеше да научи от Аби.

— Ще пия чай, благодаря.

— Сега ще сложа водата да кипне. — Тя се поколеба, сякаш не беше сигурна какво да прави със Сам. — Заповядай, седни.

Той обмисли вариантите. Апартаментът беше малък, но все пак беше ъглов, с просторна обща дневна зона. Стените бяха боядисани в слънчево, средиземноморско златисто, с тъмнокафяви акценти. Подовете бяха дървени. Имаше два килима с модернистичен дизайн в наситено червено, синкаво, зелено и жълто. Нютън лежеше на килима край прозореца. Той наблюдаваше Сам с дълбоко подозрение, но засега не даваше вид, че се кани да атакува гърлото или глезените му.

Имаше едно удобно на вид канапе с Г-образна форма, кресло, няколко етажерки, много цветя в саксии и масичка за кафе със стъклен плот. Върху масичката имаше една книга. Сам я погледна по-отблизо. „Семейства по избор. Как да създадем модерно смесено семейство“ от доктор Брандън С. Радуел.

— Това е новата книга на баща ми — обади се Аби.

Сам взе книгата и погледна задната корица. На нея имаше снимка на усмихнатия доктор Брандън С. Радуел, хванал за ръка елегантна жена, която вероятно беше съпругата му. Зад грейналата двойка стояха Аби, един мъж на нейната възраст и две много привлекателни жени на деветнайсет-двайсет години.

— Това ли е семейството ти? — попита Сам, като вдигна книгата, за да й покаже снимката.

— Това е семейство Радуел, съвършеното модерно смесено семейство — отвърна Аби. — Тя се извърна и се засуети с чайника. — Доведеният ми брат Доусън и двете ми полусестри са до мен зад татко и Даяна.

— Полусестрите ти изглеждат като близначки.

— Те са близначки. Сега са в колежа. — Аби постави чайника на котлона. — Бях на дванайсет, когато те се родиха. Доусън беше на тринайсет.

Сам остави книгата на масичката и продължи да оглежда стаята. Единият ъгъл беше превърнат в домашен офис с бюро, компютър и шкафове с папки.

Миниатюрният балкон и огромните прозорци от пода до тавана разкриваха градския пейзаж. Светлините на Космическата игла[1] блестяха в нощта.

Цялото място грееше в уютна предразполагаща топлина, която подсказваше човешка намеса. Много време и внимание бяха отделени, за да се превърне този малък апартамент от жилищно пространство в дом.

— Хубаво е — каза Сам.

Аби се усмихна — първата истинска усмивка, която той изтръгваше от нея. Изведнъж Аби цялата грейна. Дълбоко задоволство и очарование блеснаха в очите й.

— Това е първият ми дом. Дълго време живях под наем. Най-накрая успях да спестя пари за първоначалната вноска. Пренесох се преди три месеца. Сама го обзаведох. Приятелите ми помогнаха за боядисването и вградените шкафове.

В гласа й звучеше нещо повече от гордостта на собственика. Това е първият ми дом разкриваше доста за Аби. Малкият апартамент беше много важен за нея. Още нещо от думите й направи впечатление на Сам. Приятелите й бяха помогнали с боядисването и мебелите. Тя не спомена за помощ от доведения си брат или полусестрите си.

Сам отиде до гранитния плот, който разделяше дневната от кухнята, и се настани на едно от високите столчета до него.

Аби извади един порцеланов буркан от шкафа.

— Предполагам, че дойде да ме видиш тази вечер, защото си отбелязал някакъв напредък с разследването?

— Не, засега не съм открил нищо.

За секунда или две тя не помръдна и дори не мигна. Остана абсолютно неподвижна. После бързо се осъзна и се намръщи.

— Тогава какво правиш тук?

Той скръсти ръце върху плота.

— Върша си работата. Казах ти, че не съм направил някакви разкрития, но имам няколко въпроса към теб.

— Можеше да се обадиш по телефона.

— Предпочитам разговорите лице в лице. — Той се усмихна. — Така намалява възможността от недоразумения.

— Добре, както и да е. — Аби свали капака на буркана и започна да сипва с една лъжица от насипния чай в малък чайник. — Задавай въпросите си.

— Каза, че не знаеш какво иска изнудвачът.

— Казах ти, че не е отправил никакви конкретни искания.

— Имаш ли някакви теории?

— Предполагам, че издирва книга с паранормална енергия, която вероятно е заключена с код. И иска аз да му я намеря.

— Но не знаеш коя книга?

— Още не. — Тя постави капака на буркана. — Няколко изключително редки книги с паранормална енергия непрекъснато се предлагат на черния пазар.

— Тадеус Уебър направи ли някакви догадки?

— Не. — Аби отвори друг шкаф и извади две порцеланови чаши. — Обсъждали сме темата единствено по имейла. Тадеус живее сам в подножието на планината. Предпочита уединението. Доста е параноичен. Няма телефон. Казва, че телефоните се подслушват прекалено лесно. Когато настоя да се свържа с теб незабавно, аз му изпратих имейл с няколко въпроса, но отговорът му беше само: „Отиди да говориш със Сам Копърсмит. Той ще знае какво да прави“.

— Мисля, че е прав. Имам по-добра представа от теб какво се случва в действителност.

Тя се усмихна с горчивина.

— Сама стигнах до същия извод. Обясни ми какво става, Сам.

— Почти съм сигурен, че Тадеус Уебър те е изпратил при мен, защото смята, че изнудвачът ти всъщност издирва един стар лабораторен дневник, който баща ми се опитва да открие от години.

— За протокола, който и да е той, не е моят изнудвач, но продължавай.

— В крайна сметка татко заключил, че и дневникът, и мъжът, който е записвал в него резултатите от експериментите си, са били погребани при експлозията в една стара мина, наречена „Феникс“. Но сега имаме основание да смятаме, че тетрадката се е появила на черния пазар. Знаем за поне един много опасен човек, който я търси.

Аби повдигна вежди.

— Предполагам, че не говориш за себе си.

За момент той не я разбра. После осъзна, че подозира, че той е опасен.

— Няма нужда да ме обиждаш — каза Сам засегнато. — Аз съм на твоя страна, забрави ли?

— Всъщност започва да ми се струва, че ти си имаш някакви свои цели, но нямам нищо против. Всеки си има своите мотиви, нали така?

Той не я удостои с отговор.

— Това, което се опитвам да ти обясня, е, че изглежда много вероятно Уебър да те е изпратил при мен, защото според него си в опасност заради мъжа, който издирва дневника. Уебър знае, че аз съм най-подходящият човек, който да те пази, докато открием проклетия дневник и го приберем на сигурно място.

— Добре, разбрах това, но не забравяй, че се предполагаше, че ти работиш за мен.

— Повярвай ми, няма да те изпусна от поглед, докато не открием дневника и човека, който се опитва да те изнудва.

— Не съм сигурна, че това означава, че ще работиш за мен.

— Ще можеш да разчиташ на пълното ми внимание, докато тази история не приключи — увери я той сериозно.

Дълго време тя се взира в него с тъмен, неразгадаем поглед. Свистенето на чайника наруши напрегнатата тишина. Аби се обърна, за да залее чая с горещата вода.

— Добре — каза тя. — Явно това е най-доброто, което мога да получа. Ти ще намериш моя изнудвач и ще го прогониш, а аз ще ти открия лабораторния дневник.

В него пламна раздразнение.

— Това не е делово споразумение.

— Напротив. — Тя остави чайника и се усмихна загадъчно. — Точно такова е. Няма значение. Да разбирам ли, че според теб този лабораторен дневник е заключен с паранормален код?

— Според слуховете, да. Не знаем кога е бил заключен или кой го е кодирал.

— Човекът, когото спомена, мъжът, който е описвал експериментите си в дневника, казваш, че е умрял при експлозия в мина?

— Да.

— Кога?

— Преди около четирийсет години. Казвал се е Рей Уилис. Двамата с баща ми и още един мъж, на име Куин Нокс, били минни инженери, които притежавали паранормална чувствителност за спящата енергия на скалите, кристалите и рудите. Освен това те имали далновидността да предвидят, че бъдещето на технологиите ще зависи от така наречените редкоземни елементи. Тримата станали партньори и се заели с търсенето на такива минерали. Ударили джакпота, когато купили правото за разработка на една стара мина в пустинята Невада. Този, който я бил изоставил, вероятно бил търсил злато. А там нямало злато. Но татко и партньорите му търсели златото на двайсет и първи век.

— Редкоземните елементи.

— Да. И тримата били убедени, че мината „Феникс“ е съвременният еквивалент на златна мина.

— Открили ли в нея минералите и елементите, които търсели?

— Да, но открили нещо много по-интересно и, според татко, много по-опасно. Открили жили, пълни с подобни на кварц кристали, които не приличали на нищо, което дотогава били виждали. Нямало данни за такива кристали в справочниците. Накрая открили, че се споменава за подобни кристали в една стара алхимическа книга.

Аби направи физиономия и наля чай в чашите.

— Алхимия. Ясно. Старите алхимици постоянно търсели тайни формули и правели експерименти с паранормални кристали и кехлибари, с цел да увеличат силите си.

— Татко, Уилис и Нокс усетили енергията, заключена в кристалите, но нямали представа как да стигнат до нея, камо ли как да я използват. Те си направили малка лаборатория в мината и започнали да провеждат експерименти.

Аби постави едната чаша на плота пред него. Поне вече не го гледаше със скептично изражение. Вместо това тя изглеждаше неохотно очарована от историята.

— Открили са, че кристалите имат паранормални свойства? — попита тя.

— Да. Но скоро осъзнали, че си играят с огъня. Може би буквално. В лабораторията можели да установят само, че енергията в камъните е избухлива и непредсказуема и че е паранормална по природа. Татко и Нокс искали да спрат експериментите, докато не отнесат няколко проби от кристалите в подходящо оборудвана лаборатория. Но Рей Уилис се вманиачил по камъните. Бил убеден, че те са изключително ценни, и решил, че не иска да дели потенциалната печалба.

Аби вдигна чашата си.

— Предал партньорите си?

— Може да се каже. Рей Уилис опитал да убие Нокс и баща ми. Татко никога не ми е разказвал какво се е случило в мината в онзи ден, но в крайна сметка станала експлозия. Нокс и баща ми избягали през една вентилационна шахта. Уилис не успял да се измъкне.

— Какво станало?

— След това татко и Нокс се договорили. Решили, че на този етап кристалите трябва да си останат в земята. Те били прекалено опасни. Нямало как да се предположи какво можело да причинят в неподходящи ръце. Съгласили се да запазят местоположението на мината в тайна и опитали да унищожат всички следи от съществуването й.

— И това положение не се променило четирийсет години?

— Да, и татко още не е променил мнението си за мината. Той не иска тя да бъде открита, поне засега. Казва, че ако дойде моментът мината да бъде отворена отново, корпорацията „Копърсмит“ ще се заеме с това.

— А дотогава той ще продължи да пази тайната.

— Старият му партньор Куин Нокс също я е опазил. Но той умря преди две-три седмици. Точно преди смъртта си ни предупреди, че синът му Ландър Нокс, който очевидно е изключително зъл човек с много силен талант, е по следите на лабораторния дневник.

— Казваш, че баща ти и Нокс са търсили дневника след експлозията?

— Не само дневника. Няколко от кристалите, които Рей Уилис използвал в експериментите, също липсвали. Татко и Нокс не открили нито дневника, нито кристалите. Накрая се отказали и решили, че всичко е останало погребано заедно с Уилис в мината. Но през годините от време на време се появявали слухове, че дневникът и поне няколко от кристалите са оцелели. Отначало татко проверявал всяка възможна следа. Сега брат ми, Джъдсън и аз отговаряме за това. Но досега слуховете не са довели до нищо.

— А какво станало с партньорството на баща ти с Нокс?

— Работили заедно известно време. Открили нова мина, този път за мед. Продали я на една голяма минна компания и си поделили печалбата. Това бил краят на партньорството им. Баща ми вложил своя дял от парите в разработването на друга мина за редки елементи, която сложила началото на корпорация „Копърсмит“.

— А какво се случило с Куин Нокс?

— Двамата с татко загубили връзка през годините. Нокс очевидно имал проблеми с хазарта и някои други зависимости. Но татко го чул за пръв път от десетилетия, когато Нокс му се обадил от болничното си легло, за да го предупреди за Ландър Нокс. Очевидно Ландър е открил един от кристалите, които Куин е бил запазил, и е научил за съществуването на мината „Феникс“. Заключил, че е бил лишен от законното си наследство, и е твърдо решен да я открие. Но за да го направи, му трябва дневникът.

— Наистина ли мислиш, че Ландър Нокс е човекът, който се опитва да ме изнудва?

— Мисля, че е много вероятно той да е изнудвачът, да. Но трябва да приемем, че може да има и други, които ще направят всичко възможно, за да се сдобият с дневника.

— Леле, загубена мина и загубен лабораторен дневник. — Аби изглеждаше искрено развеселена. — Знаеш ли, ако не беше частта с изнудването, това можеше да се окаже един от най-интересните ми случаи.

— Радвам се, че виждаш нещо позитивно в ситуацията.

Той се взря в чая, който беше поставила пред него. Обикновено не пиеше чай, нито билков, нито черен. Но този чай беше мистериозно златистозелен. Взе чашата и отпи предпазливо. Запарката имаше странно успокояващ вкус. Той усети топлината, която го заля, и му стана добре. Хрумна му, че от известно време му е било студено. Странно, че до тази вечер не го беше осъзнал.

Двамата изпиха чая си мълчаливо. Накрая Сам остави чашата си.

— Сигурно вече си чула слуховете за мен — каза той.

[1] Футуристична кула, една от най-големите забележителности в Сиатъл. — Б.р. ↑

9.

Тя не се престори, че не разбира за какво говори Сам.

— Естествено. Дори приятелката ми Гуен ги е научила.

— Не съм убил Касиди Лорънс.

— Знам.

Това не беше реакцията, която той очакваше.

— Откъде знаеш? — попита той.

Аби сви рамене.

— Гуен никога не би ни оставила заедно сами, ако смяташе, че си способен на подобно нещо.

Той се намръщи.

— Толкова ли е добра?

— Толкова.

— Хм.

Дотук с фантазиите как Аби се хвърля в обятията му и се кълне, че му вярва безусловно. Радвай се на това, което имаш, Копърсмит.

— Има едно нещо, което искам да изясня — настоя той.

— Какво?

— Поради някаква причина много хора, изглежда, смятат, че двамата с Касиди сме били сгодени.

— Не сте ли били?

— Не. Известно време се виждахме доста често и хората са си направили някакви заключения. Имахме връзка, но не бяхме сгодени.

— Ясно. — Телефонът на Аби наруши внезапно възцарилото се мълчание. Тя се стресна видимо и после го взе в ръка. Погледна дисплея, усмихна се и отговори на обаждането. — И това ако не е телепатия. — Тя излезе иззад кухненския плот и се отправи към бюрото си. — Тъкмо говорехме за теб, Гуен. Да, точно така му казах. Можеш да заминеш за Хаваите, без да се тревожиш за мен. — Аби спря пред бюрото си и започна да преглежда малката купчина на пощата. — Да. Обещавам да се обадя на Ник, ако имам нужда от помощ. Но всичко ще бъде наред. Да. Лека нощ. Приятно пътуване. Знам, че е по работа, но опитай да се позабавляваш, щом си там. Да, обещавам, ще ти се обадя, ако има новини. — Тя затвори телефона и го остави на бюрото. — Добри новини. Гуен току-що потвърди, че аурата ти е съвсем чиста и здрава.

— Оценявам го.

Аби хвърли последното писмо настрани и протегна ръка към малкия пакет на бюрото.

— Не помня напоследък да съм поръчвала нещо по интернет.

Аби видимо потрепери, когато пръстите й докоснаха пакета. Тя ахна задавено. Енергия заискри в атмосферата.

— О, боже! — прошепна тя.

Нютън скочи на крака, наострил уши. Той изскимтя тихо.

Сам вече прекосяваше стаята към мястото, където стоеше Аби, и се взираше в пакета, който тя държеше с две ръце.

— Какво не е наред? — попита той.

— Нищо не е наред. — Тя се отърси от първоначалния шок. Тревогата блесна в очите й. — Мисля, че някой ми е изпратил много специален подарък. Може би книга, ако съдя по енергията. Стара книга.

Сам долови трептенето на енергия около пакета.

— Каквото и да е, енергията му е много силна.

Косъмчетата на тила му настръхнаха.

— Кой го е изпратил? — попита Сам.

— Още не знам. Липсва адрес на подателя. Може би вътре ще има някаква бележка. Имам предчувствие, че е благодарствен подарък от някой от клиентите ми.

— Клиентите ти знаят домашния ти адрес?

— Не, разбира се, че не. Прекалено много откачени има наоколо. Цялата ми бизнес кореспонденция отива в една анонимна частна пощенска кутия и след това ми я препращат тук.

Тя свали хартията, с която беше увит пакетът, и отдолу се показа кутия, украсена с изящна дърворезба.

— Това са алхимически мотиви — каза Сам.

— Определено.

Аби отвори капака на кутията. Вътре имаше малка книга с кожена подвързия. Аби я извади с две ръце. После се усмихна.

— Какво? — попита Сам предпазливо.

— Криптирана е с един много деликатен парапсихичен код. — Аби отвори корицата внимателно и огледа заглавната страница. Удоволствие и топлина грейнаха в очите й.

Сам надникна през рамото й и видя надписа на латински.

— Какво означава?

— Заглавието се превежда като: „Трактат върху билките и цветята, които са най-полезни за изкуството да се смесват парфюми“. Това е ръководство за правене на парфюми, написано от някой с паранормален талант в тази насока. Според заглавната страница книгата съдържа някои от личните рецепти на Клеопатра. Не е ли очарователно?

— Аби — каза Сам. — Това не ти е било изпратено по пощата.

— Да, знам. Нали ти казах, пощата ми минава през лична пощенска кутия.

— Не това имам предвид — каза той със спокоен глас. — Не е било изпратено изобщо. По хартията няма пощенски марки и клейма. Пакетът е бил доставен от някого.

Аби вдигна глава. Очите й се присвиха леко. Сам осъзна, че най-после е привлякъл вниманието й.

— Е, аз имам няколко приятели. — Тя погледна дървената кутия. Вътре имаше малък бял плик. — Чакай, ето го обяснението. — Остави книгата и отвори плика. Извади малката картичка, която беше вътре, и прочете написаната на ръка бележка: — Моля те, приеми този малък подарък като знак на възхищението ми към уникалния ти талант. Искам да се възползвам от услугите ти, за да ми откриеш един рядък предмет, за който се говори, че скоро ще се появи на черния пазар. Цената няма значение. Ако успееш, ще получиш щедър бонус. Независимо от решението ти, книгата за билките си е твоя.

— Някой се опитва да те подкупи да го приемеш за клиент — каза Сам. — И този някой знае къде живееш.

— О, по дяволите! — възкликна Аби.

10.

Ледената енергия наелектризира атмосферата. Аби разбра, че Сам е отворил сетивата си. Тя също ги беше отворила, но по различен начин. Чувстваше се притеснена, че потенциален клиент е открил домашния й адрес, но не можеше да повярва, че малката книга за билките представлява реална заплаха.

— Аз вземам куп предохранителни мерки — каза Аби. — Но от друга страна, в наши дни всеки научава всичко, ако потърси достатъчно търпеливо из интернет. Бих ти посочила за пример, че ти самият също беше открил адреса ми тази вечер. Не помня днес следобед да съм ти го давала.

— Знаех номера на колата ти.

— Моля? Бях оставила колата си в Анакортес, когато дойдох да те видя. — После й просветна. — О, за бога, бил е Диксън, нали? Той си е записал номера на колата ми, когато ме посрещна на пристанището. Използвал си го, за да ме откриеш.

— Моето семейство също взема предохранителни мерки. Колко от клиентите ти са си направили труда да открият домашния ти адрес?

— Честно казано, никога не съм имала такъв случай. Всички знаят репутацията ми. Няма смисъл да търсят контакт с мен, освен ако не са ми препоръчани от човек, на когото имам доверие. Дори и някой да се появи на входната врата на сградата, в която живея, портиерите няма да го пуснат, освен ако аз не позволя.

— Пощата и пакетите се доставят във фоайето. Тези как са се озовали тук?

— Трябваше да отсъствам от града в следващите няколко дни. Имах работа в Портланд, която отложих, след като получих имейлите от изнудвача. Дневният портиер, Ралф, винаги носи пощата ми и полива цветята, когато ме няма. Забравих да го предупредя за промяната в плановете си.

Сам взе бележката и я прочете наум.

— Това не е същият човек, който ти изпраща заплашителните имейли.

— Сигурна съм, че не е. Който ми е изпратил тази книга, се опитва да ме впечатли. Това е много щедър подарък. Вероятно бих могла да продам книгата за няколко хиляди долара, достатъчно, за да покрия плащанията по ипотеката за няколко месеца или да изплатя новите си мебели.

— В такъв случай впечатлена ли си? — попита Сам внимателно.

Аби прокара пръст по ръчно изработената подвързия от кожа. Притихналата енергия подейства на сетивата й.

— О, боже, да — прошепна тя. — Никой не ми е подарявал нещо подобно през живота ми. Книгата е ценна сама по себе си като антикварен текст, но паранормалният код я прави още по-скъпа за колекционерите на черния пазар. Кой знае какви тайни се крият вътре?

Челюстта на Сам видимо се напрегна.

— С други думи, човекът, който ти я е изпратил, те ухажва?

Тя се усмихна.

— Може и така да се каже. За мен да получа тази книга като подарък е все едно друга жена да получи красиви диамантени обици. — Аби виждаше, че Сам не се радва на това, което чува. Зачуди се защо той се впряга толкова. Тя просто опитваше да илюстрира тезата си. — Това не е нищо лично — добави бързо. — Имам предвид, че този човек не иска да има връзка с мен или нещо такова. Просто иска да разбера, че той може да си позволи моите услуги и че ще ми заплати добре за тях. — Тя докосна отново корицата на книгата. — Този подарък също така ми казва, че той уважава таланта ми.

— Не си и помисляй да ме изоставиш и да се заемеш с този клиент — предупреди я Сам. — Двамата сключихме сделка.

Тя въздъхна.

— Точно така, поела съм ангажимент.

— Не е нужно да се държиш така, сякаш е станала трагедия. Изнудвачът се спотаява някъде, не забравяй това.

— Повярвай ми, не бих могла да го забравя.

— Може ли да погледна книгата? — попита Сам.

— Разбира се. — Аби му я подаде с известна неохота. Енергията на книгата беше леко опияняваща. Като екзотичен парфюм, помисли си тя.

Сам отвори книгата с внимателни движения.

— Усещам лека топлина, но нищо, което да ме предупреди, че е криптирана.

— Този, който я е заключил, е бил много изкусен в старите техники. Вероятно няма да забележиш нищо, освен ако не опиташ да възпроизведеш някоя от рецептите. Тогава ще откриеш, вероятно по трудния начин, че създадените парфюми не струват.

Сам вдигна глава.

— По трудния начин?

— Резултатът може да е буламач с неприятен мирис или дори смес, която е силно отровна. Зависи от това доколко силно жената, кодирала книгата, е искала да опази тайните й.

— Мислиш, че книгата е била заключена от жена?

— Да. — Аби се усмихна. — Всеки паранормален код е уникален. Той е нещо като отпечатъците от пръсти — разкрива много за човека, който го е създал. Ще трябва да се довериш на думите ми, че не е желателно да опитваш да изпълниш тези рецепти, освен ако кодът не е отключен.

— Вярвам ти. — Сам остави книгата на бюрото. — Какво ще правиш с нея? Ще я задържиш ли?

— Не, не мога да го направя. Човекът, който я е изпратил, е бил много великодушен и щедър да ми я предложи като подарък, но не бих могла да приема нещо толкова ценно в замяна на работа, която дори не съм свършила.

— Как ще я върнеш? Не знаеш кой е изпращачът.

— Сигурна съм, че това няма да бъде проблем. Ще дам книгата на Тадеус Уебър. Той ще намери начин да я върне на този, който я е изпратил. Тадеус има връзки с всички в тези среди. За разлика от мен, той работи в най-дълбокото.

— Смяташ ли, че човекът, изпратил книгата, е от онези, които са в опасната част на пазара?

— Да. — Тя постави книгата обратно в кутията. — Така мисля.

— Смяташ ли, че той знае, че ще уредиш връщането на книгата, ако не го приемеш за клиент?

— Определено. — Аби се усмихна отново. — Казах ти, имам репутация в тези среди.

— С други думи, той не е поел кой знае какъв риск, като ти е изпратил книгата.

— Не. Но все пак беше много елегантен жест.

Сам видя как тя затвори капака на кутията.

— Знаеш ли, досега не съм подозирал колко деликатни са бизнес преговорите в твоя свят.

— Мисля, че ти обясних, че за мен репутацията е всичко. Доверието е важно при взаимоотношенията ми с клиенти.

— Е, това отношение обяснява защо още не си готова да ме хванеш за ръка и да скочиш от скалите с мен — каза той с равен тон.

Тя го погледна неразбиращо. След няколко секунди се усмихна. После усмивката й прерасна в смях и изведнъж Аби се смееше толкова силно, колкото не се беше смяла от дълго време.

— Това беше много смешно — каза тя, като изтри насълзените си очи. — Ти си много странен човек, Сам Копърсмит.

— Знаеш ли кое е тъжното? Не се шегувах. Нуждая се от доверието ти, за да мога да си свърша работата, Аби.

Тя възвърна сериозното си изражение и примигна няколко пъти.

— Извинявай, не схванах. Няма значение. Както изтъкна току-що, ние имаме договорка и аз наистина ти се доверявам, че ще изпълниш своята част от нея. Обещавам ти, че аз ще изпълня моята. Ще направя всичко възможно, за да открия лабораторния дневник. А като стана дума за моя малък проблем, как по-точно планираш да откриеш изнудвача?

Сам, изглежда, искаше да поговори още по въпроса за доверието, но явно заключи, че няма да постигне нищо с това. Обърна се, отиде до прозореца и се загледа в нощния пейзаж. Нютън се присъедини към него.

— Като начало един разговор с Тадеус Уебър би свършил работа — каза Сам. — Но искам да го проведа лично, не по имейла. За разлика от теб, той не е толкова лесен за откриване. Мислиш ли, че ще можеш да го убедиш да говори с мен?

— Да, сигурна съм, че ще мога. И аз искам да го видя, за да му дам книгата. Тази вечер ще му изпратя имейл и ще уговоря среща. Обаче Тадеус е много чувствителен на тема сигурност, така че той ще иска да избере времето и мястото.

— За мен това не е проблем, стига да стане скоро, за предпочитане утре.

— Съмнявам се това да бъде проблем. Тадеус е човекът, който ме изпрати при теб, в края на краищата. Той ще бъде готов да сътрудничи.

— Добре.

Тя изчака за момент. Сам не каза нищо повече. Двамата с Нютън продължиха да се взират в нощта. Аби се прокашля.

— Е, смяташ ли да се връщаш в Копър Бийч тази вечер? Чака те дълъг път.

— Какво? — Сам прозвуча разсеяно, сякаш тя беше прекъснала мислите му. Той се обърна към нея. — Не, няма да се връщам тази вечер. Мисля, че ти обясних съвсем ясно, че няма да се отделям от теб, докато това не свърши. Имаш ли свободно одеяло, за да спя на дивана?

Втрещена. Тя го погледна, останала без думи от изненада. Пристъп на паника пробяга като ледени тръпки по гръбнака й. Трябваше да се сети, че това ще се случи.

— Наистина не мисля, че е необходимо да прекарваш нощта тук — каза бързо Аби. — Не съществува непосредствена заплаха за безопасността ми.

— Разбира се, че съществува.

— Не виждам каква.

— Хайде да помислим. Изведнъж се оказваш много търсена. Всеки път, когато се обърна, някой се опитва да те подкупи или да те принуди чрез изнудване да работиш за него.

— Само двама души — каза тя. — Трима, ако броим теб.

— Това са с двама повече от безопасното. Рано или късно някой може да реши да предприеме по-директни действия. Това място не е точно крепост.

— Нютън е с мен — възрази тя, но знаеше, че се хваща като удавник за сламка.

— Сигурен съм, че Нютън е чудесно животно, но не е точно питбул или ротвайлер. Тази вечер ще спя тук.

Тя се сети за черния кожен сак, който Сам беше оставил в коридора.

— Явно нещата в онзи сак не са екип за фитнес.

— Чифт дрехи за преобличане, тоалетни принадлежности и някои уреди, които използвам в работата си. Никога не тръгвам от къщи без тях.

— Дошъл си подготвен.

— И двамата сме замесени, Аби.

— Добре. — Тя си пое дълбоко дъх. — Всъщност сме трима. Ти, аз и Нютън. А точно сега Нютън е с предимство. Време е за вечерната му разходка.

— Моля те, не ми казвай, че имаш навик да излизаш по улиците сама всяка нощ по това време?

— Няма нужда да се тревожиш — каза Аби. — Главната причина да избера този конкретен апартамент е, защото има чудесна градина за разхождане на кучета на покрива.

Нютън се втурна към входната врата и задраска с нокти по плочите на пода.

— Той разпознава думата разходка — обясни Аби.

— Може би си права — призна Сам. — Май има някакви паранормални способности.

— Всички кучета имат паранормална интуиция — отвърна Аби. — Но Нютън има по-силен талант от повечето кучета. Разбрах го в мига, когато го видях в подслона за животни.

* * *

След известно време тя затвори вратата на спалнята, изгаси лампите и дръпна завивките. Завесите не бяха спуснати, за да може нощните светлини на града да огряват стаята.

Нютън скочи върху долния край на леглото и се настани удобно за сън.

— Странно е, че той е в другата стая, нали? — прошепна Аби.

Нютън застана нащрек и я погледна, вирнал гордата си, интелигентна глава.

Аби придърпа завивката до брадичката си и се загледа в сенките по тавана. Помисли си, че би трябвало да е по-смутена от тази ситуация. Не беше свикнала мъж да нощува в апартамента й. Никога не канеше гаджетата си да останат за цялата нощ. Дори и с Кейн не беше предприела тази стъпка. Сега си даде сметка, че може би това е било признак, че връзката им е обречена. Жената би трябвало да копнее за подобна домашна интимност с мъжа, за когото смята да се омъжи. Но никога не бе изпитала желание Кейн да пренощува при нея. В периода след Кейн Аби живееше доста изолирано. Не беше имала нито една друга връзка, която дори да се доближава до нещо сериозно.

Новият й дом беше нейното убежище, нейната крепост, нейното лично, индивидуално пространство. Това беше първото място, което истински й принадлежеше. Беше го изпълнила с вещи, които бяха важни за нея. Беше го декорирала с цветове, тъкани и мебели, които харесваше. А тази вечер един мъж, когото познаваше от по-малко от ден, спеше на новото й канапе, което тя все още изплащаше.

— Сигурно няма да спя спокойно тази вечер — каза тя на Нютън. — Но какво ще стане, ако ме споходи онзи проклет кошмар и тръгна да ходя насън? Ще бъде толкова притеснително.

Нютън отпусна глава върху лапите си.

Аби се загледа през прозореца и се замисли за съвета, който Гуен й беше дала. Настрой вътрешния си часовник да те събуди, когато започнеш да сънуваш. После се опитай да контролираш съня.

11.

— Помогни ми. — Грейди Хейстингс едва се виждаше във вихрещата се мъгла. Той протегна умоляващо ръка. — Моля те, помогни ми.

Аби го погледна през особената светлина, която осветяваше мястото, и осъзна, че сънува. Странната мъгла, която се носеше около Грейди, беше различна тази вечер. Гореше с вътрешно сияние, което Аби не беше забелязала в предишните сънища. Можеше да пристъпи в нея, да се доближи до Грейди.

Тя сънуваше, но осъзнаваше, че сънува. Парапсихичният й будилник се беше задействал навреме. Тя можеше да поеме контрол над съня.

— Кажи ми какво искаш от мен — каза тя, говорейки с мълчаливия език на сънищата.

Мъглата около Грейди се сгъсти. Ставаше все по-трудно да го види, но усещаше отчаянието и мъката му.

Тя опита да стисне ръката му…

И се събуди напълно, изпълнена от енергия, със сетива, които искряха и проблясваха като тъмни фойерверки в нощта. Първичните инстинкти от детството й се задействаха. Опита да си заповяда да остане напълно неподвижна, без да посмее да помръдне, но не можеше да спре треперенето на тялото си.

Сърцето й биеше бясно, тя отвори очи и огледа сенките. Никой не изскочи от дрешника. Никакво чудовище не се криеше под леглото й. И Нютън не беше там. Това не беше добре, защото още усещаше топлата му тежест върху крака си.

В следващия миг осъзна, че е изправена до леглото. Поне вътрешният й будилник я беше събудил, преди тя да излезе от спалнята.

В сенките на стаята имаше нещо, което не беше наред. Те се движеха и кипяха. Отне й още няколко секунди, за да осъзнае, че пулсиращата ултра светлина идваше от малката гореща буря върху нощното й шкафче.

— По дяволите — прошепна тя на Нютън. — Книгата за парфюмите. Неволно съм задействала енергията й насън.

Нютън изръмжа тихо.

Аби се втурна към шкафчето си. Горещите потоци от книгата се просмукваха през дървената кутия. Тя осъзна, че неволно е задействала част от криптиращата енергия на старата книга, когато беше опитала да поеме контрол над съня си.

Аби погледна кутията със страх. Потоци гореща психична енергия от най-тъмния край на спектъра се вихреха около нея. Всяка минута щеше да замирише на изгоряло дърво. И тогава алармите за дим щяха да засвирят. Ако противопожарната система в апартамента се задействаше, в пожарната автоматично щеше да постъпи повикване. Дори и да нямаше реални щети, съседите й и управителният съвет на сградата щяха да научат за станалото.

Задаваше се проблем.

Тя внимателно отвори кутията. Енергията блесна ослепително. Аби предпазливо постави длан върху кожената подвързия. Искри от паранормално електричество преминаха през нея. Тя не им обърна внимание, насочи таланта си и приглуши потоците. Можеше само да се надява Сам да спи дълбоко.

Последните искри на енергията почти гаснеха, когато вратата на спалнята се отвори рязко. Тя погледна през рамото си и видя силуета на Сам, очертан на фона на нощните светлини, които огряваха дневната. Ледена енергия охлади атмосферата. В стаята изведнъж стана много студено.

— Какво става? — попита Сам. Очите му горяха. Странният кристал на пръстена му грееше с някаква вътрешна енергия.

Нютън го погледна за момент с наострени уши, после насочи вниманието си изцяло към Аби и горещата книга.

Аби примигна и сподави въздишката си. Дотук с надеждата, че Сам няма да се събуди от суматохата.

— Всичко е наред — каза тя. Дори сама забеляза, че гласът й звучеше с половин октава по-високо от нормалното. Сега книгата беше почти тъмна. Аби затвори капака на кутията и се обърна с лице към Сам. — Сънувах лош сън и станах, за да се отърся от енергията. Знаеш как става с кошмарите.

— Да. — Тонът му беше студен като енергията, която го обгръщаше. — Знам как е с кошмарите. Знам и че ме лъжеш съвсем хладнокръвно. Защо се опитваш да скриеш книгата?

— Извинявай? — каза тя с по-твърд глас. Щеше да й бъде по-лесно да се престори на строга и дълбоко обидена, ако не стоеше облечена с простата памучна нощница, която стигаше до коленете й. — В случай че не си забелязал, се намираш в спалнята ми, а не съм те канила тук.

Той не обърна внимание на думите й и се приближи до нощното шкафче. Когато пристъпи в светлината, която нахлуваше от прозорците, Аби видя, че той е бос, но все още облечен с панталон и черна тениска, която подчертаваше силните му широки рамене. Тя се почувства много уязвима и разголена. Изпълни я още едно усещане, вълнение, което определено беше чувствено по произход. Просто последица от огромното количество енергия, която изразходва току-що — увери се сама.

Силната доза от адреналин и изразходваната психична енергия често имаха ефект върху всички сетива, въпреки че Аби не помнеше да се е чувствала сексуално възбудена при сходни ситуации в миналото. Обикновено такива преживявания я оставяха замаяна и неспокойна.

Сам беше виновен, реши тя. Цялата тази силна мъжка енергия, която се излъчваше от него, въздействаше на естествените вълни на собствената й аура. Сега той беше прекалено близо до нея. Костваше й огромно усилие на волята, за да не го докосне.

— Направила си нещо с книгата, нали? — попита Сам. — Усещам някакви остатъци от енергия. Все още си с отворени сетива. Какво, по дяволите, правеше?

Тя изостави опита да го изрита от стаята си. Той беше толкова целеустремен.

— Книгата беше станала гореща, да — призна тя. — Но сега вече е студена, както можеш да видиш.

Сам я погледна, очите й горяха от психичната енергия. Пръстенът му продължаваше да грее ярко.

— Какво предизвика енергията в книгата? — попита той.

— Знаеш как става със стари предмети, пропити с паранормална енергия, използвана за криптиране — опита да го успокои Аби. — Не е необходимо кой знае какво, за да се задейства енергията.

— Тя не се е задействала сама. Ти си я отключила, нали?

— Не се случи точно така.

— Какво, по дяволите, се случи? Правеше си експерименти ли? Опитваше да отключиш кода? Мислех, че си по-разумна. Нали си експерт по книги с паранормална енергия. Тестовете на предмети, пропити с непозната енергия, трябва да се правят във внимателно контролирани условия и никога нощем.

Той беше прав, помисли си тя тъжно. Като правило паранормалната енергия обикновено ставаше по-силна след залез-слънце. Можеше да бъде и много по-непредсказуема нощем, нещо, свързано с отсъствието на нормалните вълни на енергията на дневната светлина. Но фактът, че Сам й цитираше един от законите на паранормалната физика, докато тя се опитваше да потуши огън, я вбеси. Изобщо не беше в настроение да го слуша.

— Прав си, аз съм експертът тук — каза Аби с най-студения си тон. — Нямаш абсолютно никакво право да ми изнасяш лекции как да се грижа и да боравя със старинни книги.

— Затова реши, че си достатъчно подготвена, за да правиш нощни експерименти с криптирана книга с паранормална енергия?

— Не правех експеримент — вирна брадичка тя. — За твое сведение, не съм задействала енергията на книгата нарочно. Спях дълбоко. Събудих се и видях, че тя излъчва някаква паранормална светлина, така че станах, за да я изгася.

— Ако очакваш да повярвам, че енергията на книгата се е възпламенила сама, забрави. Кажи ми какво, по дяволите, става тук.

— Сложно е…

Сам притисна длан към устата й. Тя го изгледа гневно. Но той не гледаше към нея. Наблюдаваше вратата на спалнята.

Изведнъж стаята стана много, много по-студена. От енергията на Сам, помисли си Аби. Той беше отворил сетивата си напълно и те горяха, но стаята беше мъртвешки студена. С ъгълчето на окото си Аби видя как нещо проблесна. Пръстенът на Сам.

Аби осъзна, че Нютън е застинал неподвижно, нащрек. Той също се взираше през вратата, към късия коридор до дневната.

Сам притисна устни до ухото й:

— Нютън да пази тишина.

Тя кимна веднъж, за да му покаже, че е разбрала. Той свали ръката си от устата й и я стисна за рамото, в мълчаливо предупреждение да не мърда. Тя кимна отново. Когато той дръпна ръката си от рамото й, Аби отново усети смразяващата енергия в атмосферата.

Наведе се към Нютън, обви една ръка около него и притисна длан към муцуната му. Нютън потрепери, но не от страх, помисли си Аби. Енергията, която го изпълваше, беше нетърпението на ловеца.

Сам прекоси стаята и изчезна в тъмния коридор.

12.

Тихото щракване на метал навън, на бетонния балкон, го беше накарало да застане нащрек. Дори и най-слабият шум отекваше в сградите от железобетон.

Сам изчака в кухнята, наблюдавайки балкона, скрит в сянката на хладилника. Стискаше най-новото си изобретение в ръка. То приличаше на мобилен телефон, но устройството, захранвано от кристал, имаше съвсем различно предназначение. Сам беше убеден, че дизайнът му е много стабилен, но още не беше имал възможност да го изпробва в реална ситуация. Тази вечер изглеждаше много обещаваща.

През целия ден беше напрегнат. След като се спусна нощта, интуицията му направо предизвика паранормалните му сетива да се отворят. Завладя го чувството, че нещата се развиват бързо и че Аби е в опасност. Дори не беше опитал да заспи тази вечер. Беше останал на пост.

Една тъмна сянка се появи на балкона. Тя се спусна с лекота от горния етаж. Секунда или две новодошлият се олюляваше на въжето, с което се беше спуснал. После стъпи на парапета и оттам на пода на балкона. Беше ясно, че е правил това и преди. Имаше опит.

Остави въжето да виси и бързо се отправи към плъзгащата се врата. В облечената му в ръкавица ръка се появи малък инструмент. След минута плъзгащата се стъклена врата се отвори тихо.

Студен нощен въздух и слаби потоци психична енергия нахлуха в стаята заедно с неканения гост. Има някакъв талант, заключи Сам, определено е професионалист. Можеше да се обзаложи, че мъжът е проникнал вътре през гаража, който винаги беше най-слабото място в охранителната система на всяка жилищна сграда. А веднъж озовал се вътре, мъжът можеше да се добере до всеки етаж, както и до покрива.

Мъжът прекоси стаята и отиде право до бюрото на Аби с увереността на човек, който познава добре апартамента. Това поражда някои интересни въпроси, помисли си Сам.

Мъжът беше облечен като типичен крадец — в черни прилепнали дрехи от главата до петите. Черна скиорска маска скриваше косата и лицето му, с изключение на очите.

Той спря при бюрото, светна с тънко фенерче и започна да преглежда пощата.

Сам излезе от кухнята и заобиколи плота за хранене.

— Не е необходимо — каза той. — Аби вече прегледа пощата си тази вечер.

— Какво по… — Мъжът се обърна рязко, пронизвайки мрака с тънкия лъч на фенерчето си. — Кой си ти?

— Приятел на Аби.

— Не, не си. Аби няма гадже. Кой си ти и какво правиш в апартамента й?

— Тъкмо се канех да ти задам същия въпрос.

— Надявай се да ти отговоря.

Мъжът се втурна към отворената врата на балкона. Сам вече се движеше. Той успя да стисне мъжа за рамото и да опре кристалното приспособление в ръката му. Изпрати енергия през фалшивия мобилен телефон. Последва блясък на паранормална светкавица. Мъжът изръмжа и се олюля. Опита да се задържи на крака и да побегне към балкона, но бавно се свлече на колене, обвил ръце около корема си.

Сам дръпна рязко скиорската маска и отдолу се показа платиненоруса коса, подстригана късо, по войнишки.

— Какво, по дяволите, ми направи? — Зъбите на мъжа тракаха.

Чу се остро, развълнувано джафкане. Нютън се втурна в стаята. Скочи върху мъжа и започна да ближе лицето му.

— Страхотно куче пазач, няма що — каза Сам.

Аби се появи. Беше облякла халат върху нощницата си. В ръцете си държеше някакъв голям предмет.

— Сам — попита тя разтревожено. — Добре ли си?

— Да. Включи лампите.

Тя щракна ключа на стената и стана ясно, че в ръцете си стиска една голяма настолна лампа. Очите й се разшириха, първо от шока, а после от възмущение, когато видя мъжа, който трепереше в средата на дневната.

— Ник? — Тя остави лампата на масичката за кафе. — Какво, за бога, правиш тук?

Ник я изгледа ядосано и продължи да трепери.

— Вкусът ти за мъже става все по-ужасен, Аби. Този току-що се опита да ме убие.

Аби погледна намръщено Сам.

— Каквото и да правиш с него, можеш да спреш, поне докато не реша дали да викам полицията.

— Той ще се оправи след няколко минути — каза Сам. — Вероятно. — Прибра миниатюрното устройство с кристала в джоба си. — Просто предизвиках временен шок за сетивата му. Познаваш ли този човек?

— Ник Сойър — представи го тя. Аби погледна Ник с осезаемо раздразнение. — Да, познавам го. Може да се каже, че сме нещо като колеги. И двамата работим на пазара с антикварни книги, но за разлика от мен, Ник не е толкова придирчив към клиентите. До тази вечер бях с впечатлението, че ми е приятел.

Ник измърмори нещо неразбираемо. Нютън скачаше около него в очакване на нова игра.

— Дай му минута — каза Сам.

Ник успя да се изправи на крака. Движенията му все още бяха несигурни. Той беше на същата възраст като Аби, слаб, с атлетично телосложение и правилни, изсечени черти, които биха му осигурили успешна кариера на фотомодел. Сребристобялата му коса и изкуственият тен на лицето подчертаваха яркосините му очи.

Той погледна крадешком Сам, направи бърза оценка на ситуацията и реши, че най-добрият вариант е да се подмаже на Аби.

— Извинявай за това, сладурче. Мислех, че си извън града.

— И това би трябвало да извини постъпката ти? — Аби махна с ръка към отворената плъзгаща се врата. — Ти влезе с взлом в дома ми. Започвай да говориш, бързо, или ще извикам полицията.

Ник издиша тежко и се наведе да почеше Нютън зад ушите.

— Спокойно, сладурче. Мога да обясня всичко. Знаеш, че няма да се обадиш на полицията.

— Преди да кажеш и дума още — предупреди го Аби, — ако още веднъж ме наречеш сладурче, ще те халосам с онази лампа по главата.

— Малко е сложно, слад… ъъъ, Аби.

— Мисля, че можем да го опростим много бързо — намеси се Сам. — Кажи ни защо влезе с взлом тук тази вечер!

Ник се намръщи.

— Кой е този мъж, Аби? Не мога да повярвам, че е новият ти приятел. Определено не е твой тип.

— Говори — каза Сам. — Бързо.

Ник го изгледа с раздразнение.

— Не съм влязъл с взлом, просто влязох.

— Не влезе с ключ — изтъкна Сам.

— Двамата с Аби сме стари приятели. — Ник се обърна към Аби и й отправи ослепителна усмивка. — Не е ли така?

— И двамата знаем, че никога не съм ти давала ключ от дома си — каза Аби. — Гуен има ключ, но не и ти. Защо си тук?

— Колкото и да не ти се вярва, се опитвах да те предпазя. На пазара се е появила една много гореща книга. Някакъв лабораторен дневник с описани експерименти с кристали. Предполага се, че е на около четирийсет години и според слуховете е криптиран. Ако наистина е така, има голяма вероятност хората, които го търсят, да се опитат да те наемат.

— Не ми пробутвай тези глупости, че си се опитвал да ме предпазиш — сряза го Аби. — Опитваш се да откриеш книгата, нали? Търсел си нещо, което да те насочи към нея.

— Значи наистина са ти възложили да я издириш. — Ник посочи Сам с палец. — И той е новият ти клиент, нали? Какво става тук? Ти никога не пускаш клиенти в дома си.

— Не съм длъжна да ти отговарям. Ти ми дължиш обяснение какво правиш в дневната ми.

Ник сви рамене.

— Както ти казах, просто бранех интересите ти.

— Това го чух — прекъсна го нетърпеливо Аби. — Кажи ми останалото.

— Добре, добре, успокой се. Не знам много повече от това, което вече ти казах. Още нямам клиент, но се носят слухове, че тази книга струва цяло състояние и че от нея се интересуват доста хора. Предположих, че ако я пипна пръв, мога да направя търг за нея. За мен ще бъде голям удар.

— Откъде чу слуховете за книгата? — попита Сам.

— Как ли пък не съм ти казал — измърмори Ник.

Сам извади миниатюрното устройство от джоба си.

Ник придоби отегчен вид.

— Слуховете се появиха на обичайните места в интернет. Обясни му, Аби.

Аби скръсти ръце.

— Има чат стаи, където колекционерите и дилърите си обменят клюки и новини. Напоследък не съм имала възможност да ги навестя, защото бях прекалено заета със собствените си проблеми. Май няма да е зле да посетя някои от сайтовете.

— Какво си чувал за колекционерите, които издирват въпросната книга? — попита Сам.

— По дяволите, кой е този човек, Аби? — настоя да знае Ник.

— Казва се Сам Копърсмит.

Той още опитваше да превъзмогне коментара, че не изглежда като мъжете, по които Аби си пада. Хрумна му, че на никого няма да му се стори подозрително, ако крадец падне от десетия етаж, при опит да избяга по въже от терасата на апартамента, в който е влязъл с взлом. Ставаха такива неща. Но Аби вероятно нямаше да одобри този план за елиминиране на Ник. Тя очевидно беше близка с Ник Сойър. Нютън също.

— Копърсмит. — Ник се намръщи. — Това име ми звучи познато. Как откри Аби?

— Тя ме откри — отвърна Сам.

— Ти имаш някакъв талант. — Ник го изгледа обвинително, после се обърна към Аби. — Ти никога не се доверяваш на непознати.

— Тадеус ми препоръча Сам — обясни Аби. — Или може би е по-точно да се каже, че Тадеус ме е препоръчал на Сам. Както и да е, Тадеус гарантира за него.

— Добре, значи Уебър го е одобрил. Това все още не обяснява какво прави той в апартамента ти в два часа през нощта. Ти никога не оставяш гаджетата си да нощуват при теб.

Аби се изчерви.

— Мисля, че ти го обясних пределно ясно. Сам не ми е гадже. Отношенията ми с него са строго делови.

— Никога не си канила клиент да нощува при теб. Какво, по дяволите, ставата тук, Аби? Защо Уебър те е изпратил при него?

— Ако искаш да знаеш, Тадеус смята, че може да се намирам в опасност заради книгата, която търсиш.

— По дяволите, знаех си, че това има нещо общо с онзи лабораторен дневник. Трябваше да дойдеш при мен.

— Бях малко заета — отвърна Аби. — Някой ме изнудва.

— Гадост! — изръмжа Ник. — Кой?

— Точно това е моята работа — обади се Сам. — Аз ще открия негодника.

Ник се намръщи.

— Но ти също издирваш онзи дневник, нали?

— Да, и това — кимна Сам. — Двата проекта вървят заедно.

Ник погледна Аби.

— Май са те бутнали в дълбокото.

— Да — съгласи се тя. — Така изглежда.

— Там има истински акули. Сигурна ли си, че се доверяваш на този човек?

— Да — кимна Аби.

Сам си каза, че този простичък отговор му е достатъчен.

— А с какво те заплашва изнудвачът? — попита Ник. — При теб всичко е безупречно чисто и законно. Нямаш дори глоби за паркиране.

— Той знае, че съм била в „Самърлайт Академи“ и защо съм била там. Знае кой е баща ми. Знае какво ще се случи, ако миналото ми внезапно стане медийно достояние. Това би провалило шансовете на татко за телевизионното риалити шоу.

— Голяма работа — избухна Ник. — Баща ти да му мисли. Ти не му дължиш нищо, както и на останалите от семейството си. Те не заслужават лоялността ти. Дори и да научат, че си опитала да ги предпазиш, пак няма да оценят усилията ти.

— Не защитавам само тях — каза Аби. — Още не сме напълно сигурни, но изглежда, че изнудвачът знае какво съм направила с Грейди Хейстингс в библиотеката на госпожа Вон. Ако той знае какво мога да направя с криптиращата енергия и реши да пусне слух за мен в някой чат, с бизнеса ми е свършено.

— Вярно, това няма да е добре — съгласи се Ник. — Но според слуховете тази книга е привлякла вниманието на някои доста опасни колекционери. Не искам да пострадаш.

— Тя няма да пострада — увери го Сам. — Затова съм тук.

— В безопасност съм, Ник — потвърди Аби. — Мисля, че трябва да тръгваш. Късно е.

— Добре, тръгвам си. — Ник изгледа още веднъж навъсено Сам и се обърна отново към Аби. — Но ми обещай да ми се обадиш, ако имаш нужда от помощ.

— Обещавам — каза тя. — Между другото моля те да си тръгнеш по стълбите. Не искам някой от съседите ми да се събуди и да те види как се катериш покрай балконите им, идвайки от моя апартамент. Ще съсипеш репутацията ми.

— Да, добре. — Ник се закашля. — Аз, ъъъ, оставих някои от нещата си на терасата.

— Вземи ги и си тръгвай — изръмжа Сам.

Ник се престори, че не го чу, но отиде на терасата и събра алпинисткото си оборудване. Когато се върна вътре, Сам го последва по късия коридор до антрето. Нютън също ги придружи.

Ник отвори вратата. Площадката отпред беше празна. Той потупа за последен път Нютън, изправи се и изгледа студено Сам. После понижи глас:

— Ако нещо се случи с Аби, ти ще отговаряш — каза той.

— Ясно. Повярвай ми, ако смятах, че е по-безопасно за нея да е някъде далеч оттук, щях да го уредя. Но в случая бягството няма да й помогне изобщо. Проблеми от този род обикновено следват човек по петите. А дори и да избягаш за известно време, те ще те чакат да се върнеш.

Ник обмисли чутото и кимна.

— Прав си. Явно сега си неин бодигард.

— Общо взето, да.

— Онази джаджа, която използва срещу мен, е много впечатляваща. Да приема ли, че имаш практически опит като бодигард?

— От време на време извършвам консултантски услуги за една частна фирма, която работи почти изцяло за една от държавните служби.

Ник го погледна изненадан.

— Имаш опит като консултант? Боже, това ме кара да си мисля, че аз съм много по-подходящ от теб. За коя държавна служба говориш? За пощите ли?

— Почти. Време е да си тръгваш, Ник Сойър.

Ник погледна Нютън.

— Поне можеш да разчиташ на помощта на Нютън.

— Аха.

Ник присви очи.

— Не подценявай кучето. Нито Аби.

— Няма.

Ник мина покрай асансьора и изчезна надолу по стълбището.

Сам затвори вратата, дръпна резето и погледна Нютън.

— Останахме двамата, приятел.

Нютън погледна с надежда към каишката си, която висеше на закачалката.

— Забрави — заяви му Сам. — Два през нощта е.

Той се върна в дневната. Аби тъкмо затваряше плъзгащата се врата. Хладният бриз развя буйните й къдрици и полите на халата около глезените й. Тя има много хубави глезени, помисли си Сам, изящни, женствени, сексапилни.

Аби заключи вратата и се обърна с лице към него.

— Е, много ли гаджета имаш, които се промъкват в апартамента ти по този начин? — не се сдържа да попита той.

Аби направи физиономия.

— Не е смешно. Но за да ти стане напълно ясно, двамата с Ник никога не сме били гаджета.

— Защо не? Явно двамата имате много общо помежду си, в един и същи бизнес сте и така нататък.

Защо продължаваше с тези въпроси? — зачуди се той. Имаха по-важни неща за обсъждане, например лабораторния дневник. Но той знаеше отговора. Чувстваше се все по-собственически настроен спрямо нея през цялата вечер. А когато видя Сойър да влиза през вратата на терасата и после да се държи така, сякаш има пълно право да го направи заради връзката си с Аби, у него се пробудиха някакви първични реакции.

— Ник ми е приятел — каза Аби тихо. — Тримата с него и Гуен имаме дълга съвместна история. Като семейство сме. А за протокола, Ник е гей.

— Хм. — Добре, сега вече се почувства адски тъпо. Ето до това водеха първичните реакции. Някакъв глад се надигна дълбоко в него.

— Онова нещо, което използва, за да зашеметиш Ник — каза Аби след малко. — Твое изобретение ли е?

— Използва силата на кристала, който е вграден в него. Но може да бъде задействано само от потоци паранормална енергия.

— С други думи, може да го използва само човек с талант?

— Да. Действието му малко наподобява електрическите капани за комари. — Той разтри тила си, за да прогони нервността си. — Сега не е подходящ момент да си говорим за технологии. И двамата трябва да поспим.

Нютън се появи откъм антрето. Той погледна умолително Аби.

— Той иска да излезе — каза Аби.

— Нали излиза по-рано. Не мога да повярвам, че имаш навика да го извеждаш в два часа през нощта.

— Разбира се, че не. Но обикновено не ни се струпват толкова вълнения по това време на нощта. Сега той е напълно буден, аз също. И за двама ни ще бъде от полза да се освободим от адреналина. Ще го заведа в градината.

— По нощница и халат? — Сам осъзна, че говори като възмутен съпруг.

Развеселена, Аби го погледна.

— Успокой се. Ще си облека палто и ще се обуя. Никой няма да разбере, че отдолу съм по нощница.

Сам понечи да каже нещо за ситуацията по принцип, но реши, че така ще заприлича още повече на неандерталец.

Аби отиде в коридора и отвори вратата на един дрешник. Нютън радостно хукна след нея.

— Чакай — каза Сам примирен. — Няма да ходиш сама.

Взеха асансьора до терасата на покрива, минаха през стъклените врати и излязоха в свежата лятна нощ. Ниско разположени лампи маркираха виещата се пътека в грижливо поддържаната и пълна с разнообразни растения градина. Аби и Нютън отидоха до портата на частта, която беше отделена за кучета.

Сам вдигна яката на якето си. Поне не вали, помисли си той. Аби се беше сгушила в дългия си шлифер. Беше с обувки, които му приличаха на чехли.

Той я видя как се наведе и откопча каишката на Нютън. Веднага щом се почувства свободен, Нютън се втурна през портата и започна да изучава редицата от храсти, за да подбере най-подходящото място за задачата си. Всички избират, помисли си Сам. Явно в живота постоянно трябва да се прави някакъв избор. А когато човек направи своя избор, това го обвързва.

* * *

Сам пристъпи към Аби, наслаждавайки се на уханието й и на уникалните й вибрации. Тя не опита да увеличи разстоянието помежду им.

— Извинявай, че зашеметих приятеля ти — каза той.

— Ник си го заслужи. Не трябваше да се промъква в дома ми и да тършува из пощата ми. Поне не пострада трайно.

— Ще се възстанови напълно, поне така мисля.

— Моля?

— Спокойно. Изчисленията ми са направени така, че устройството да не нанася трайни поражения.

Аби го погледна с непроницаемо изражение.

— Някога използвал ли си това устройство върху някого?

— Не, не ми се беше удавал случай. Но имам известен опит с прототипа му.

— Супер. Чудесно. Такова облекчение е да го чуя.

Той издиша бавно.

— Ник ме попита дали ставам за бодигард.

— Ти не си ми бодигард — каза бързо тя. — Наела съм те да направиш разследване.

— В крайна сметка се свежда до едно и също. Така че имаш право да знаеш дали съм достатъчно квалифициран за тази задача.

— Като бодигард или като детектив?

— И двете. Казах на Ник, че съм работил като консултант за една частна фирма, която работи основно за една държавна служба.

Тя се усмихна.

— Пощите ли?

— Знаеш ли, двамата с твоя приятел имате странно чувство за хумор.

— Ник вече се е пошегувал по същия начин?

— Да.

— Извинявай. Не се сдържах. Продължавай.

— Опитвам се да обясня, че имам известен опит с подобна работа. Сметнах, че така ще се почувстваш по-добре.

— Нямам нужда от референции — каза тя. — Макар че признавам, че съм любопитна. Но най-важното е да знам, че можеш да се справиш със ситуацията. Ако не вярвах в това, нямаше да ти позволя да останеш да нощуваш под моя покрив.

— Защо си толкова сигурна, че мога да се справя?

— Защото имам интуиция, разбира се. Забрави ли, че имам паранормален талант? Излъчваш правилните вибрации.

Сам се обърна с лице към нея.

— И какви са тези вибрации?

— От момента, в който те срещнах, разбрах, че си човек, който прави това, което е казал, че ще направи. Без оправдания. В известен смисъл ти си твърд като камъните в твоята колекция, на теб може да се разчита, че ще доведеш нещата докрай, освен ако не те спрат, а да те спрат не е никак лесно. Ти си поел ангажимент да ме пазиш, докато търсим изнудвача и дневника. Нямаше да поемеш ангажимента, ако не смяташе, че можеш да го изпълниш. Знам, че си имаш свои собствени цели, но това не означава, че не държиш на думата си.

— Познаваш ме от по-малко от двайсет и четири часа. Как може да бъдеш толкова сигурна?

— Не знам — призна тя. — Просто има нещо в енергията ти. Но не основавам заключението си само на интуиция. Тадеус Уебър смята, че ти си човекът за тази работа. Но по-важното е, че Гуен и Ник те одобряват. А Ник, при всичките му недостатъци, умее много добре да преценява характера на човек. Налага му се, защото си има работа с доста опасни клиенти. Нямаше да си тръгне без бой тази вечер, ако не смяташе, че може да ти се има доверие.

— С други думи, ти ми се доверяваш, защото приятелите ти и кучето са ме одобрили.

— Те са моето семейство, Сам. Имам друго, идеално семейство, като от картичка, но не е същото. Гуен, Ник и Нютън са истинското ми семейство. Разбираш ли?

— Да. — Той протегна ръка и хвана лицето й в дланите си. — Но трябва да разбереш нещо. Лабораторният дневник е важен, но ти си основният ми приоритет в тази история. Обещавам ти.

В очите й се появиха пламъчета.

— Радвам се да го чуя.

— Има ли още някой мъж, който може да се появи през прозореца тази вечер? — попита Сам. — Някой, който смята, че си негова?

— Не. — Тя се надигна бавно на пръсти, сякаш в този момент вземаше решението си. Енергията около нея повиши още малко температурата си. — Никой друг няма. Не и тази вечер. А има ли някоя, която смята, че си неин?

— Не.

— Значи всичко е наред.

Аби обви ръце около врата му и го целуна леко, предпазливо, сякаш извършваше деликатен експеримент, изходът, от който трябваше да задоволи любопитството й, без да я ангажира с нищо.

Огънят лумна в него. Той повдигна главата си.

— Не знам за теб — каза той дрезгаво, — но за мен това не е полеви тест или лабораторен експеримент.

Очите й се разшириха.

— Какво значи това?

— Ще ти покажа.

Сам я притисна в прегръдката си и я целуна силно и дълбоко, за да й покаже, че изобщо не се шегува. Това беше нещо истинско и той искаше да е сигурен, че тя го знае.

Тя определено се стресна и за един ужасен миг Сам помисли, че Аби ще се отдръпне. Но тя издаде жаден стон и обви още по-силно ръце около врата му. Устните й омекнаха под неговите.

Горещината лумна в атмосферата. Сам се почувства по-възбуден от всякога в живота си. Сякаш енергията в неговата аура резонираше с нейната по начин, който правеше всяко усещане по-интензивно, по-живо, по-пълноценно.

Той се чудеше как да я измъкне от шлифера й и да я настани на един от шезлонгите, когато тя постави длани върху гърдите му и го избута леко настрани. Аби беше останала без дъх.

— Нютън — промълви тя.

Сам погледна надолу. Нютън седеше в краката им, наклонил очакващо глава на една страна, и стискаше каишката между зъбите си.

— Кучето ти все избира най-неподходящия момент — измърмори Сам. — Но е прав. Тук е студено за такива неща.

Аби се изкикоти. Смехът й проблесна в нощта. Сам стисна ръката й и я поведе към стъклените врати. Продължавайки да стиска каишката си със зъби, Нютън се втурна след тях, развълнуван и радостен.

— Той мисли, че си играем — каза Аби и натисна бутона на асансьора.

Вратата му се отвори. Сам я дръпна вътре, а Нютън изприпка след тях.

Сам натисна бутона за десетия етаж и притисна Аби към стената.

— Без игри — обеща той.

Тя опита да се измъкне. Той я задържа неподвижна и я целуна яростно.

Когато вратата на асансьора се отвори, той се принуди да я пусне. Тя притисна длан към устата си и го погледна със засмени очи.

— Какво е толкова смешно? — попита той.

В отговор тя посочи тавана на покрива. Сам видя охранителната камера. Той осъзна защо тя беше опитала да го спре преди малко. После се засмя и я дръпна в прегръдката си, за да е сигурен, че когато вратата се затваря, камерата отново ще запечата целувката им.

Маркираше си територията.

13.

Аби усещаше едновременно жега и студ и не успяваше да пъхне ключа в ключалката. Какво й ставаше? Сякаш я бе обхванала треска, но не се чувстваше болна. Точно обратното. Чувстваше се дивашки опиянена. Летеше.

Ключът падна на пода.

— Това е направо неловко — промълви тя.

Сам вдигна ключа, отвори вратата и бутна Аби вътре. Тя смътно чу как ноктите на Нютън дращят по плочките зад тях. После кучето изчезна по коридора към дневната. Сам затвори вратата, свали коженото си яке и веднага се зае да съблича шлифера на Аби.

Част от нея беше шокирана от силата на реакцията й. Сякаш физическият контакт беше събудил нещо дълбоко в нея, нещо, спящо от дълги години, сякаш тя беше чакала тази среща.

Сам рязко дръпна шлифера й, хвърли го към закачалката и обви решително и силно ръце около раменете й. Но при цялата сила, която Аби усещаше у него, физическа и паранормална, имаше някаква изключителна нежност в докосването му и тя бе невероятно чувствена. Сякаш държи в ръцете си фин, деликатен кристал, помисли си тя.

Тя плъзна длани под тениската му и ги притисна върху гръдния му кош. Кожата му гореше под пръстите й. Усещането за гладките, твърди мускули под топлата кожа възбуди сетивата й. Аби виждаше пламъка в очите му. Той зарови пръсти в косата й и целуна шията й. За пръв път в живота си Аби осъзна какво е да си зашеметена от възбуда.

— Да, да, да — шепнеше тя.

Той се дръпна за миг, колкото да свали тениската си. Аби прокара върховете на пръстите си върху елегантната птица с огнени крила, която украсяваше лявото му рамо.

— Това е феникс, нали? — попита тя.

— Да.

— Знаеш ли, никога не бих те определила като човек, който има татуировка.

— Направих си я, когато бях на деветнайсет.

Той стисна брадичката й с пръсти и погали с палец устните й. Светът се завъртя около Аби. Чак след няколко мига тя осъзна, че Сам я е взел на ръце. Той я завъртя внимателно и я понесе по коридора, през слабо осветената дневна към тъмната спалня.

Стовари я върху леглото и веднага се отпусна отгоре й, притискайки я с тежестта си. Устните му жадно откриха нейните.

Тя усещаше топлината, която беше плъзнала по цялото й тяло. Той не беше направил почти нищо друго, освен да я целува, но тялото й вече беше готово за него. Нетърпението, нуждата, които я завладяха, би трябвало да я накарат да се поколебае, да се отдръпне. Някаква смътна аларма отекваше някъде в съзнанието й и я предупреждаваше, че това, което прави, крие куп неизвестни рискове.

Но тя не желаеше да обръща внимание на слабите протести, които се надигаха в онази част от съзнанието й, която още беше в състояние да мисли рационално.

Сам я целуна още веднъж и после се откъсна от нея. Претърколи се настрани и седна на ръба на леглото.

— Дай ми секунда. — Гласът му беше нисък и дрезгав, дишането — накъсано. Той свали панталона си и започна да тършува в джоба си. — По дяволите. Ръката ми трепери толкова силно, че ще бъде цяло чудо, ако успея да се преборя с това.

Тя се наслади на мисълта, че е причината за състоянието му. Усещането за собствената й женска сила се надигна в нея. Тази вечер тя беше богиня.

Сам успя да си сложи презерватива. Той се отпусна отново върху Аби, притискайки я с тежестта си. В мрака очите му пламтяха от желание, което преминаваше и в паранормалния спектър. Пръстенът на дясната му ръка грееше с мека медена светлина.

Собствените й сетива реагираха диво и неописуемо. Аби усещаше с необикновена чувствителност и най-лекото докосване.

— Пламнала си — каза той. Думите му бяха изпълнени с почуда и възторг.

— Ти също. — Тя галеше изпъкналите мускули на гърба му. Кожата му беше плувнала в пот. — Направо гориш.

— Никога в живота си не съм се чувствал по-добре.

Внезапно някаква несигурност се вряза в мъглата от усещания. Аби стисна напрегнатите мускули на ръцете му.

— Не съм сигурна, че това е нормално — каза тя.

— И какво от това? Никой от двама ни не е нормален.

Той е прав, помисли си Аби. Прогони тревогата в дъното на съзнанието си и се предаде на опияняващия резонанс на енергиите в спалнята.

Той я галеше и предизвикваше огън и лед да се разливат в тялото й. Тя се извиваше, напрягаше се да е още по-близо до него, да го прегръща още по-силно. Сам целуна извивката на рамото й.

— Не мога да чакам повече. Искам те сега.

— Да — прошепна тя. — Сега.

Той се намести между бедрата й и Аби ахна задавено от усещането за горещата му сила. Отново й се стори, че чува прошепнато предупреждение, че това не е нормално. Нещо се случваше. Нещо, което тя не можеше да разбере напълно. Каквото и да беше то, значението му си оставаше кодирано.

Но сега той я изпълваше докрай и аурите им резонираха заедно по уникален, неописуем начин. Аби не можеше да мисли за друго, освен за непреодолимото желание, което изпитваше. До тази нощ не беше вярвала, че е способна на толкова силни усещания.

В следващия миг освобождението я заля на вълни от енергия, която не се поддаваше на описания като удоволствие или болка. Не е нормално — помисли си отново тя. — Но е невероятно.

Аби извика и заби нокти в гърба на Сам. Той застина неподвижен за момент и после достигна своя връх, който го изстреля сред вълните на екстаза. Гърленият му стон на удоволствие и триумф отекна в сенките.

В този разтърсващ сетивата момент Аби можеше да се закълне, че пламтящите потоци ултра светлина от аурите им са постигнали хармонична връзка, спираща дъха резонираща интимност.

Успя само да помисли, че това не е възможно.

И след това вече не можеше да мисли за нищо.

14.

Аби се събуди от опияняващия аромат на прясно сварено кафе.

Сам.

Тя отвори очи в ранната светлина на сиатълското лятно утро и рязко се изправи от прилива на адреналин. Сам беше прекарал нощта в леглото й.

Тя знаеше, че той беше спал на дивана в дневната, защото си спомняше, че го видя как се връща от банята след разгорещения секс. Да, секс — напомни си тя. Тук не бяха намесени никакви чувства. Двамата почти не се познаваха.

Излизаше, че всичко беше просто секс за една нощ. А тя никога не правеше такива неща. Случайните свалки бяха прекалено рисковани.

Още една тревожна мисъл премина през съзнанието й. Нютън не се виждаше никакъв. Той винаги идваше да я поздрави, щом тя отвореше очи сутрин.

Като по команда, Нютън се чу в коридора. Той дотича в спалнята, подпря предните си лапи на леглото и облиза ръката й.

— О, добро утро и на теб — поздрави го тя.

Почеса го зад ушите. Нютън я облиза още веднъж по ръката и скочи настрани, вирнал опашка. После изчезна по коридора, сякаш имаше по-важна работа.

Аби се насили да се съсредоточи върху поредицата от събития през нощта. Когато Сам се върна в леглото, я прегърна и заспа непробудно. Аби очакваше да прекара малкото оставащо време до утрото, като лежи будна и се тревожи заради странните, смущаващи усещания, които беше изпитала, както и търсейки възможни обяснения за случилото се.

Но изтощението, което я връхлетя, беше по-силно от обичайната умора след бурен секс. Сигурно защото беше намесена и толкова силна паранормална енергия — помисли си тя. Никога досега не беше правила секс с широко отворени сетива. До предната нощ не знаеше, че това изобщо е възможно.

Телефонът й иззвъня и я изтръгна от унеса. Тя го грабна от нощното си шкафче и погледна дисплея. Познатият номер я успокои. Беше Ралф, портиерът.

— Добро утро, Ралф. — Тя погледна часовника си. — Някоя подранила пратка ли?

— Търси ви един господин. — Ралф говореше съвсем тихо. — Някой си Стрикланд.

— Доусън? Сигурен ли си?

— Твърди, че ви е брат, но вие не сте споменавали никакви братя.

— Доусън ми е доведен брат — обясни Аби машинално, докато се чудеше какво става. — Какво иска?

Сам се появи на вратата на спалнята. Нютън го следваше по петите. Сам очевидно си беше взел душ и се беше избръснал. Тъмната му коса беше още влажна. Беше облечен с тъмносив пуловер и черен панталон. В ръката си държеше чаша кафе, а очите му горяха. Изведнъж Аби се смути от разрошената си коса и избелялата нощница.

— Господин Стрикланд казва, че иска да говори с вас — отвърна Ралф почти шепнешком. — Но ако предпочитате да не го виждате, с удоволствие ще му кажа, че не сте си вкъщи. В края на краищата тази седмица щяхте да отсъствате от града.

Аби се усмихна на загрижения тон на Ралф. Той вече знаеше, че тя бе прекарала нощта с мъж и че този мъж е още в дома й. Портиерите знаеха всичко, което се случваше в сградата. Той се опитваше да я предпази от евентуална неловка ситуация, ако брат й се появеше неканен в присъствието на Сам. Сякаш Доусън се интересуваше от социалния ми живот, помисли си тя. Стига да успяваше да бъде незабележима и да не притеснява клана, Доусън и останалите от перфектното семейство просто не й обръщаха внимание.

— Оценявам помощта ти, Ралф, но не е необходимо — каза тя. — Кажи на Доусън, че тъкмо отивам да си взема душ. Трябват ми около трийсет минути да се приготвя. Ако иска да изчака толкова дълго, след това го пусни да се качи.

— Нека го попитам. — Чу се някакъв приглушен разговор и после Ралф се върна на телефона. — Господин Стрикланд каза, че ще отиде до близкото кафене да си вземе лате и ще се върне след половин час.

— Благодаря, Ралф. — Тя затвори телефона и го хвърли на нощното шкафче. После погледна Сам. — Доусън ще се появи тук след трийсет минути.

Сам се доближи до леглото и остави кафето на нощното шкафче.

— Кой е Доусън? Предполага ли се да знам за него?

— Технически погледнато, Доусън е доведеният ми брат. Той е син на сегашната съпруга на баща ми от първия й брак.

— Мъжът до теб на снимката на корицата на книгата на баща ти?

— Да.

— Оставам с впечатлението, че двамата не сте близки.

— Без майтап. — Аби грабна халата си от долния край на леглото. — Което, както изтъкна Гуен, е голям срам, защото Доусън е наследник на огромно състояние по майчина линия. Неговите предшественици от рода Стрикланд са забогатели от дърводобив, а по-късно са направили много далновидни инвестиции в имоти тук, в Сиатъл.

— Доусън е роднина на онези Стрикланд?

— Да, онези Стрикланд. Баба му Оринда Стрикланд контролира семейното състояние в момента. Доусън и майка му Даяна са единствените наследници. — Аби облече халата си и взе чашата с кафе. — Благодаря за кофеина.

Сам й отправи бавна, сексапилна усмивка, от която косъмчетата на тила й настръхнаха.

— Винаги на твоите услуги.

Тя се изчерви и погледна към нощното шкафче, търсейки нещо, с което да се разсее. Старинната книга за парфюмите беше изчезнала. Подозренията веднага я връхлетяха. Тя се извърна рязко.

— Къде е книгата?

— В сака ми. Предположих, че там ще е по-безопасно.

— Какво значи по-безопасно?

— Значи на малко по-сигурно място, отколкото върху нощното ти шкафче. — Гласът на Сам стана по-сериозен. Очите му също. — Нямам намерение да открадна проклетата книга, ако това си мислиш.

Аби почервеня.

— Не съм намеквала подобно нещо.

— И още как. Това беше първото, което ти хрумна, когато видя, че книгата я няма.

— Извинявай — смотолеви тя. — Постъпих грубо. — Тя отпи от кафето си.

— Винаги ли се събуждаш, изпълнена с подозрение, след любовна среща?

Шокирана от въпроса, Аби се задави с кафето си и няколко секунди кашля. Накрая успя да се овладее.

— Това не беше любовна среща — успя да промълви. — Не точно. — Млъкна смутена.

— Да видим. Имаше чай, разговор, целувка в градината и след това секс. Страхотен секс, бих казал. Признавам, че среднощният неканен посетител в дневната ти, горящата книга и извеждането на кучето на разходка бяха малко необичайни елементи, но ако ги оставим настрана, бих казал, че напълно отговаряме на повечето критерии за любовна среща.

— Или случайна свалка — каза тя.

— Или това — съгласи се той някак прекалено лесно.

Аби се почувства притисната в ъгъла и усети, че звучи засегнато. Не смееше да се погледне в огледалото. Лицето й сигурно беше аленочервено. Събра кураж и изпъна рамене.

— Извини ме, но трябва да си взема душ и да се облека — каза тя и се втурна към банята.

— Страхливка — подвикна Сам след нея с развеселен тон.

Тя решително затвори вратата.

15.

Сам направи бърз оглед на фризера, шкафовете и хладилника. Хладилникът беше почти празен, но все пак той откри вътре половин хляб и няколко яйца. После изрови пакет замразени соеви наденички от фризера, както и буркан с фъстъчено масло от един шкаф.

Нютън седеше нащрек в средата на кухнята и наблюдаваше всяка стъпка от приготвянето на закуската с неотклонно внимание. Сам му хвърли половин филия хляб, намазана с фъстъчено масло. Нютън я улови с уста още във въздуха и я погълна за секунди.

Аби най-после се появи от спалнята. Сам тъкмо натискаше бутона на микровълновата фурна, за да изпече бледосивите наденички. Той погледна часовника.

— Все още имаме няколко минути, преди да пристигне брат ти — каза той.

— Доведеният ми брат — поправи го тя, после влезе в кухнята и взе каната с кафе. — Радвам се, че имам малко време, защото се нуждая от още една чаша кафе, преди да ми се наложи да говоря с него. Не мога да си представя какво ще иска. Трябва да се е случило нещо много лошо. Може би някой се е разболял и е в болница. Но в такъв случай сигурно щеше да ми се обади по телефона.

Аби взе чашата си, заобиколи плота и седна на едно от високите столчета. Беше облечена с тесен кафяв панталон и кехлибарен пуловер, почти същия цвят като косата й. Очите й бяха разтревожени и помръкнали.

Микровълновата печка звънна. Сам отвори вратичката и извади фалшивите наденички.

— Сигурна ли си, че нямаш представа защо доведеният ти брат е дошъл днес?

— Никаква. — Тя видя как Сам разпредели наденичките в две чинии, в които вече имаше бъркани яйца и препечени филийки с фъстъчено масло. — Това изглежда вкусно. Май съм гладна.

Той остави чиниите на плота и го заобиколи, за да седне до Аби. Погледна с недоверие соевите наденички и си напомни да не бъде предубеден.

— Да разбирам, че си вегетарианка?

— Не напълно. — Тя отхапа от филийката си. — Ям риба.

Сам взе вилицата си.

— Кога последно си се виждала с Доусън?

— Преди два-три месеца. Той има къща на „Куин Ан“. Срещнахме се случайно в един ресторант тук, в Белтаун. Аз бях с Гуен и Ник. Доусън вечеряше с годеницата си. Казахме си здрасти. Запознахме, който, с когото не се познаваше и толкова.

— Значи си говорела съвсем сериозно, когато каза, че не сте близки?

Аби сви рамене.

— Нямаме нищо общо. Не сме кръвни роднини. Бях на дванайсет или тринайсет, когато отидох да живея с баща си и новото му семейство. Наложи се, защото майка ми почина. Татко нямаше избор, трябваше да ме вземе при себе си. Двамата с Доусън веднага развихме неприязън един към друг. Не харесвах майка му Даяна, която се опитваше да ми бъде майка. Доусън не харесваше баща ми, който се опитваше да му бъде баща. Нещата се усложниха още повече, когато близначките се родиха по-късно същата година.

— Добре, мисля, че картинката ми стана ясна.

— А освен това го имаше и проблема с наследството. Бабата на Доусън не одобряваше, че дъщеря й се е омъжила за баща ми. Тя беше настояла за предбрачно споразумение и подчерта съвсем ясно, че аз не съм част от семейството, що се отнася до парите на Стрикланд. Не че някога ми е пукало за финансовата страна на ситуацията с новото семейство. Бях още дете, но вече знаех, че парите се наследяват от кръвните роднини. Този факт не беше проблем за мен. Обаче малката лекция, която Оринда ми изнесе, когато навърших тринайсет, беше напълно излишна.

Сам примигна.

— Тя ти е разяснила въпроса с наследството, докато си била още дете?

— Финансовите въпроси не ме интересуваха. Както ти казах, вече ми беше ясно как стоят нещата. Но бабата на Доусън е доста страховита дама. Изплаши ме до смърт, това беше сигурно. Като обръщам поглед назад сега, си давам сметка, че може би и тя е била изплашена от мен. Всъщност всички те са били.

— Заради таланта ти?

— Аз тъкмо започвах да го овладявам, когато се преместих да живея при тях. След година вече беше ясно, че съм различна. Оринда не искаше някой външен да научи, че не всички от семейството са съвършени.

— Тя не е разбирала какво става с теб?

— Не. Нито пък останалите. Всички се чувстваха нервни покрай мен. Пратиха ме при куп психолози и психотерапевти и аз направих фаталната грешка да опитвам да убедя всеки един от тях, че наистина долавям паранормална енергия в някои книги. А после станаха и онези инциденти, за които ти споменах.

— С пожарите?

— Не можеш да си представиш как реагираха вкъщи на случилото се. Сякаш това беше краят на света. После взеха решение да ме изпратят в „Самърлайт Академи“. Там се научих да минавам за нормална. Почти.

На вратата се позвъни. Нютън изръмжа тихо и погледна навъсено към входната врата. Аби въздъхна и остави чашата си.

— Това трябва да е Доусън.

Тя стана от столчето и се отправи към антрето. Нютън я последва по петите с очевидното намерение да я защитава. Може би Аби беше права, помисли си Сам, това куче май наистина имаше някакви паранормални способности.

След миг чу как входната врата се отвори. Размениха се любезни поздрави. Не непринудени като между приятели или колеги, нито сърдечни като между близки роднини. Отношенията между Аби и Доусън явно попадаха в друга категория, реши Сам, и тя не беше лесна за формулиране.

Аби се появи в дневната. Нютън продължаваше да върви по петите й.

Доусън изглеждаше точно като на корицата на книгата. Среден на ръст, с кестенява коса и надарен с черти, които в някоя друга епоха биха определили като патрициански. Той имаше стегнато тяло с хубав тен, което подсказваше за много време, прекарвано в скъпи фитнес клубове, по ски писти, голф игрища и частни яхти. Ризата и панталонът му бяха шити по поръчка. Ръчният му часовник струваше колкото европейска спортна кола. В едната си ръка Доусън носеше италианско кожено куфарче.

Но Сам се заинтригува от нервната, неспокойна енергия, която потрепваше видимо в атмосферата. Доусън беше притеснен. Беше очевидно, че не очаква с нетърпение разговора, който му предстоеше.

Сам стана от стола си и протегна ръка.

— Копърсмит.

— Стрикланд.

Доусън стисна ръката му за момент и се намръщи леко.

— Името ми звучи познато. Да имате връзка с корпорация „Копърсмит“?

— Известна.

— Приятно ми е. — Доусън отправи една ослепителна усмивка към Аби. — Не знаех, че излизаш с някого.

— Откъде да знаеш? — усмихна му се любезно Аби. — Как би могъл? Не сме се виждали от два-три месеца. Как върви годежът ти? Определихте ли дата за сватбата?

— Следващия месец. — Доусън се престори на изненадан. — Не получи ли поканата?

— Не.

— Трябва да е някакво недоразумение. Карла се занимава с тези неща. Ще се погрижа да получиш покана за сватбата.

— Не се тревожи — каза Аби. — И без това мисля, че на тази дата ще бъда извън града.

Доусън се намръщи.

— Откъде знаеш, че няма да те има, след като не знаеш датата?

— Просто предположение. Искаш ли кафе?

— Да, благодаря. Пих едно лате в кафенето, но още малко кофеин няма да ми дойде зле. — Доусън остави куфарчето и седна на високото столче до плота, което Аби беше освободила. — Е, вие двамата откога сте заедно?

— Не отдавна — отвърна Аби, преди Сам да успее да каже нещо. Тя постави кафето пред Доусън. — Какво е толкова важно, че те е накарало да дойдеш толкова рано сутринта?

Усмивката на Доусън изчезна. Той придоби сериозно и важно изражение.

— Извинявай, ако съм се появил в неподходящ момент — каза той. — Дойдох лично, защото не обичам да обсъждам такива неща по телефона.

— Започваш да ме плашиш — призна Аби.

Но тя изглеждаше подразнена и може би леко разтревожена, помисли си Сам, не изплашена.

— Спокойно — усмихна й се Доусън. — Искам да те наема за една работа.

Аби се напрегна.

— За какво говориш? Ти не колекционираш книги, камо ли такива, с каквито се занимавам аз.

— Сега ще ти обясня. — Доусън отново беше станал сериозен. — Намирам се по средата на много сложни преговори с един потенциален инвеститор. Той е много важен за мен и фирмата ми. Както можеш да се досетиш, имам конкуренти, които биха искали да привлекат инвеститора на своя страна. Оказа се, че този човек си пада по стари книги.

— По дяволите — каза тихо Аби.

Аби погледна Сам. Той знаеше какво си мисли тя, защото той си мислеше същото. Съвпадението не е случайно.

Без да забележи нищо, Доусън продължи да обяснява:

— Беше ми заявено, че мога да увелича многократно шансовете за сделката, ако осигуря една книга, за която се говорело, че всеки момент ще се появи на пазара за паранормална литература. Това е по твоята част, Аби.

Сам усети как по тила му пробягват ледени тръпки. Той застана нащрек, с напълно отворени сетива. Знаеше, че и с Аби се случва същото.

— Коя е тази стара книга? — попита тя с равен тон.

— Аз не бих я определил като антикварна ценност — отвърна Доусън. — Само на около четирийсет години е. Чакай, записал съм си подробностите. — Той стана от стола си и вдигна куфарчето върху плота. Отвори го и извади лист хартия. — Да видим. Някакъв лабораторен дневник, в който са записвани на ръка описания на експерименти с различни руди и кристали, извлечени от някаква мина на югозапад. Точното местоположение на мината не е известно. Човекът, който е водел дневника, очевидно е вярвал, че кристалите притежават паранормална сила. — Доусън направи гримаса. — С други думи, това е дневникът на някакъв луд учен.

Аби вдигна очи към тавана.

— Защо аз?

Доусън прибра листа в куфарчето си.

— Защото ти си единственият експерт по редки книги, свързани с окултното, когото познавам. Естествено беше да дойда при теб.

— Струва ми се, че човекът, с когото водиш преговорите, знае, че имаш връзка с пазара на паранормални книги — вметна Сам.

— Разбира се — кимна Доусън. — Сигурно точно затова съм бил поканен на масата за преговори. В моя свят е прието да се използват всички възможни пътища.

— Значи си решил да ме използваш? — попита Аби.

Доусън имаше благоприличието да се изчерви.

— Извинявай, това не прозвуча добре. Не опитвам да се възползвам от теб, Аби. Ще ти платя за отделеното време. Всъщност ще ти дам много щедър бонус, ако можеш да ми осигуриш книгата, преди конкурентите ми да се докопат до нея.

— Имаш ли представа още колко хора издирват тази книга? — попита Сам.

— Не — отвърна Доусън. — Но съм склонен да предположа, че поне още двама от другите кандидати за сделката са наели свои собствени експерти. Какво ще кажеш, Аби? Става въпрос за много пари и значителна част от тях ще бъдат твои, ако ми намериш книгата. Имам краен срок между другото. Трябва да се сдобия с нея възможно най-скоро.

Аби поклати глава.

— Съжалявам. Разбирам, че сделката е важна за теб, но ти не знаеш почти нищо за моя свят. Някои книги са опасни. Някои колекционери са безмилостни. Твоят инвеститор може да е на страната на лошите.

— Лошите в моя свят се интересуват от парите. Те разработват финансови пирамиди. Не се занимават със сложни схеми само за да се сдобият с някакъв стар лабораторен дневник.

— Фактът, че твоят инвеститор знае достатъчно за теб, за да разбере, че си свързан с мен, не е добър знак — каза тя. — Това означава, че той е наясно, че не може да се обърне директно към мен, защото няма кой да ми го препоръча за клиент.

— Трябва някой да ти го препоръча за клиент, за да му намериш някаква стара книга? — попита Доусън с недоумение.

— Да — кимна Аби. — Така работя.

— Това е лудост.

Аби не каза нищо. Тя просто го погледна. Но изведнъж атмосферата се изпълни с енергия. Сам чу тихо ръмжене и погледна през плота. Нютън стоеше изправен, неподвижен и съсредоточен. Цялото му внимание беше насочено към Доусън.

Доусън се изчерви.

— Не исках да те засегна по никакъв начин. Просто така е изразът. Хайде, Аби, това е някакъв стар лабораторен дневник. Знам, че е ценен за този конкретен колекционер, но все пак не говорим за незаконна търговия с наркотици или оръжия. Хората не убиват заради някаква четирийсетгодишна тетрадка.

— Всъщност го правят от време на време — каза Аби. — И точно затова се опитвам да стоя само в безопасната част на пазара.

На лицето на Доусън се изписа възмущение и недоумение.

— Очакваш да повярвам, че тази книга е чак толкова ценна?

— Не знам — каза тя. — Но знам, че е свързана с паранормалното и колекционерите на пазара често са ексцентрични и непредсказуеми.

— Аби, това е по твоята част. Ти откриваш странни книги за странни хора, които вярват в паранормалното, нали така?

Тя се усмихна леко.

— Нещо такова. Хубаво е да знам, че цениш така високо професионализма ми.

Доусън направи гримаса.

— Хайде, знам, че си ми обидена заради миналото. Но да погледнем фактите, ти имаше доста сериозни проблеми в юношеството си. Помниш ли, когато се върна вкъщи с онази стара книга, която беше намерила на гаражна разпродажба? Същата нощ предизвика пожар във ваната.

Раменете на Аби се напрегнаха.

— Това беше инцидент, за който нямах вина. Но никой не ми повярва.

— Защото изплаши всички и задейства противопожарната аларма — настоя Доусън. — Озовахме се в къща, пълна с пожарникари и вода до коленете във всички стаи. Мама беше бясна. Почувства се толкова унизена пред съседите. Тогава баба настоя да бъдеш изпратена на лечение.

— Много добре знам какво е мнението на баба ти за мен.

— Все пак това не беше единственият инцидент. Поведението ти беше изключително странно. Мама имаше пълно основание да се тревожи за близначките.

— Не, нямаше. Никога не бих наранила никого.

— Ами онзи случай, когато изчезна и те нямаше цели два дни? Мама и татко се побъркаха от тревога. Полицаите отказаха да те търсят, казаха, че сигурно си избягала. После ни се обадиха от полицията, че са те намерили в близост до пожар, избухнал в някаква книжарница. Собственикът на книжарницата беше ранен и настанен в болница. Единствената причина да не те пратят в затвор за малолетни беше, защото нашите наеха добър адвокат, който уреди обвиненията срещу теб да отпаднат.

— Имам новина за теб, Доусън — каза Аби. — В „Самърлайт Академи“ беше съвсем малко по-приятно от затвора за малолетни. Вратите и прозорците бяха заключени. Ходех на принудителна терапия. Имаше психолози, които подлагаха мен и приятелите ми на безкрайни тестове, отново и отново.

— А какво трябваше да направи семейството? Не можеха да рискуват да те оставят вкъщи. Психолозите ни казаха, че ти си убедена, че имаш паранормални способности.

Усмивката на Аби стана студена и мрачна.

— Наистина вярвам в това. Точно затова съм в състояние да те предупредя, че лабораторният дневник е опасен.

— Това е просто някаква книга, по дяволите! — Доусън заговори по-остро. — Трябва да я открия, не се шегувам.

— Давам си сметка, че тази сделка е много важна за фирмата ти, но има още куп милионери, които би могъл да привлечеш като инвеститори — обясни Аби с по-мек тон. — Този го остави. Намери си друг.

— По дяволите, това е бизнес. Не те моля за услуга. Казах ти, ще ти платя подобаващо.

— Благодаря, но не мога да поема тази работа.

— Правиш го заради миналото, нали? — Лицето на Доусън почервеня от гняв и отчаяние. — Заради факта, че баща ти се ожени за майка ми заради парите й и откри прекалено късно, че баба ми ги е прибрала в попечителския фонд.

— Ако искаш ми вярвай, но това няма нищо общо с миналото.

— Всичко е заради миналото и парите. Баба веднага разбра що за човек е баща ти, но мама не я послуша.

Нютън беше престанал да ръмжи. Повече от всякога приличаше на умалена версия на бездомно куче. Изглеждаше забележително опасен. У всяко куче дреме по един вълк, помисли си Сам. Хората, които забравяха това, понякога се сдобиваха с отпечатъци от кучешки зъби някъде по тялото.

— Няма нищо — каза Аби на Нютън. Тя се наведе и го докосна леко с ръката си. — Всичко е наред.

Нютън не отклони вниманието си от Доусън.

— Каквото и да се е случило в миналото, вече не е важно — каза Аби. — Всички продължиха напред, включително и аз. Сега сме перфектното смесено семейство, забрави ли?

— Глупости!

Устните й се извиха леко.

— Така е, но семейството си е семейство.

— Това не е смешно — каза Доусън ядосано. — Мразиш ме още от самото начало, защото баба се погрижи двамата с баща ти да не получите и цент от парите й.

— Явно няма полза да ти обяснявам, че никога не съм се интересувала от парите ви — каза Аби.

— Ако има едно нещо, което съм научил, то е, че всички се интересуват от парите — натърти Доусън с горчивина. — А точно сега позволяваш на миналото да ни попречи да изкараме адски много пари. Да ти дам ли един съвет като брат? Порасни и го преодолей най-после.

— Повтарям, това няма нищо общо с миналото. — Аби скръсти ръце пред гърдите си. — Въпросът е, че не искам да се замесваш в нещо, от което нямаш никаква представа.

— Ясно ми е, че не знам нищо за редките книги — каза Доусън отчаяно. — Затова съм тук. Това, което знам, е, че този инвеститор ми трябва и ти си единствената, която може да ми го осигури. — Той стисна едната си ръка в юмрук. — Кажи си цената, по дяволите.

— Не.

Челюстта на Доусън се напрегна видимо.

— Знаеш, нали?

— Какво да знам? — попита Аби.

— Знаеш, че фирмата ми има проблеми.

Тя се намръщи.

— Изобщо не подозирах.

— Понесох сериозен удар преди няколко месеца, когато един от най-големите ми проекти, който изглеждаше абсолютно сигурен, се провали. Оказа се финансова пирамида и аз изгорях. Клиентите ми още не знаят за загубите. Мога да жонглирам с числата няколко месеца, докато се възстановя. Но единственият начин да се измъкна от дупката е, като осигуря нов капитал. Трябва да сключа сделката с този инвеститор. Ако не го направя, с мен е свършено.

— Това е ужасно — прошепна Аби, шокирана.

— Съдебните процеси срещу мен ще бъдат най-малкият проблем. Ти мислиш, че някои от твоите клиенти са опасни? Аз имам няколко, които ще отидат при федералните. Мога да се озова в затвора.

— Съжалявам — каза Аби с изненадващо мек тон. — Но ти ще изплуваш отново. Инвестициите са силата ти.

— Аби, аз съм на ръба на фалита и вероятно ще бъда осъден и пратен в затвора. Трябва да сключа тази сделка.

— Съжалявам — повтори Аби. — Но не мога да ти помогна.

— Защо не?

Сам взе кафето си.

— Например, защото вече е обещала на друг клиент да му намери тази книга.

Доусън се извърна рязко.

— На теб ли?

— На мен — потвърди Сам.

Доусън веднага се окопити.

— Ще купя книгата от теб. Просто назови цената.

— Още не притежавам книгата — каза Сам. — Ако и когато се сдобия с нея, няма да я продавам.

Сам се обърна отново към Аби.

— Това е твоята представа за отмъщение, нали?

— Не. Кълна се, че не.

— Надявам се да му се насладиш. — Доусън затвори куфарчето си, грабна го и се отправи към коридора.

Вратата се затръшна след него.

— Извинявай — каза Аби.

Тя изтича от кухнята и се скри в спалнята. Нютън побърза след нея.

Сам стана и ги последва, чудейки се какво да каже или направи. Беше ясно, че Аби е свикнала да се оправя с проблемите си сама или с помощта на най-близките си приятели. Но само той беше тук днес.

Влезе в спалнята. Аби седеше на ръба на леглото, стиснала една носна кърпичка. Не плачеше. Беше поставила едната си длан върху Нютън, който бе подпрял предните си лапи на леглото до нея.

— Моля те, остави ме — каза тя подчертано любезно. — Ще се оправя.

Сам отиде до леглото. Издърпа я на крака и я прегърна.

— Сега сме отбор — каза той. — Това означава, че не можеш да се отървеш от мен.

Тя притисна лице в рамото му и заплака.

16.

След известно време Аби осъзна, че унизителният пристъп на слабост най-после е отминал. Тя спря да плаче. Изкушението да остане така както си беше, обвита от топлите и силни ръце на Сам, беше почти непреодолимо. С огромно усилие на волята тя се откъсна от него.

— Много ми е неудобно — каза и успя да се усмихне несигурно и тъжно. — Извинявай за тази драма. Извинявай, че намокрих ризата ти.

Сам погледна мокрото петно.

— Ще изсъхне.

— Вече съм добре. Просто за момент не издържах. — Аби грабна салфетка и издуха носа си. — Напоследък не спя добре и сега с тази история с изнудването и тъпия лабораторен дневник, надвисналия фалит на Доусън и… и снощи.

— Мислех, че снощи беше хубаво — каза той с равен тон. — На мен със сигурност ми беше.

— Нямах предвид това. Не точно. — Още по-смутена, тя хвърли салфетката в малкото кошче и се втурна към банята. — Няма значение. Дай ми няколко минути да се измия.

— Разбира се.

Аби влезе в банята, затвори вратата и пусна студената вода. Примигна, когато видя подутото си от плач лице в огледалото. Не беше от жените, които умееха да плачат привлекателно. Но пък и не беше като да има много опит в това. Напоследък рядко плачеше и когато това се случваше, беше винаги сама.

Дължеше се на стреса. Напоследък беше подложена на огромен стрес. Трябваше да се овладее.

Наведе се над мивката и няколко минути плиска лицето си със студена вода, после спря крана и се изсуши. Огледа критично лицето си в огледалото. Не показвай слабост. Извади червилото и пудрата си.

След малко, възвърнала усещането си за контрол, отиде в дневната. Сам стоеше до прозореца и гледаше дъжда, който се изсипваше над града. Обърна се, когато долови появата й.

— Не можеш да останеш тук — каза той. — Вече не.

Тя спря насред стаята.

— Какво?

— Прекалено много хора търсят книгата и доста от тях са решили, че ти можеш да им я осигуриш. Ще те заведа на друго място, което е по-сигурно. Там ще бъдеш в безопасност, докато аз издирвам изнудвача.

— Какво говориш, за бога. Не мога просто да изчезна.

Той се усмихна.

— Разбира се, че можеш. Ще видиш.

— Какво предлагаш да правиш с мен? Да ме скриеш в някоя хотелска стая под чуждо име?

— Не. Ще те заведа в къщата на Копър Бийч. Там имам добра охранителна система. Освен това непознатите се набиват на очи на острова. Трудно е някой да се появи незабелязан.

— Леле, леле, леле. — Ужасена, Аби вдигна ръце с дланите навън и го накара да замълчи. — Благодаря, но, не, не съм съгласна. Оценявам идеята, но няма да стане.

— Защо не?

Тя отпусна ръце.

— Ти сам го каза преди няколко минути. Двамата сме екип. Ще трябва да се справим с това заедно. Нямаш голям шанс да откриеш дневника, камо ли да отключиш кода, без моята помощ. А аз имам нужда от теб, за да открия изнудвача. Да погледнем фактите. Като разберат, че моят доведен брат е под огромен натиск да открие книгата, за мен това е като черешката на тортата. Затънала съм в тази история до гуша и двамата не можем да направим нищо, освен да стигнем до края.

Сам се взира в нея дълго време.

— Винаги ли стигаш до сърцевината на въпроса толкова бързо? — попита той накрая.

— Повярвай ми, ако имаше друг вариант, вече да съм хукнала да бягам. Ти се нуждаеш от мен, Сам Копърсмит, а аз се нуждая от теб.

Той повдигна вежди.

— Както ти казах, и двамата сме замесени.

Аби се усмихна.

— Е, не забравяй Нютън.

Сам погледна Нютън.

— Права си.

Отегчен, Нютън се оттегли в кухнята и започна да пие вода от купичката си.

Аби прекоси стаята и застана точно пред Сам.

— Но не мога да се сетя за друг, с когото бих искала да съм заедно в тази ситуация.

— Сигурна ли си?

— Абсолютно.

— Добре — каза той. Погали бузата й с опакото на пръста, на който носеше пръстена си с кристала. — Съгласен съм, че и двамата сме замесени. Но няма да променя плановете си. Отиваме в Копър Бийч.

— Защо?

— Нуждаем се от сигурна база, от която да действаме. Къщата в Копър Бийч е построена като крепост. А ти вършиш повечето си работа в интернет, нали?

— Ами… да.

— Изглежда, че голяма част от моята работа също може да се свърши така.

— Ще опиташ да откриеш кой е инвеститорът на Доусън, нали?

— Това е солидна следа. Струва си да се провери.

— Не мога просто да изчезна от живота си тук, в Сиатъл. Освен всичко останало, трябва да се появя на премиерата на книгата на баща ми. Тя е в петък вечер. Той ще изнесе лекция и ще раздава автографи. Ще присъстват много медии. Татко подчерта, че е изключително важно цялото семейство да присъства.

— Не отиваш в изгнание, ще бъдем в Копър Бийч. Можем да се върнем за премиерата на книгата.

Аби се огледа, търсейки друго извинение да не напуска дома си.

— Всичките ми вещи са тук — прошепна тя. Добре де, това прозвуча детински. Тя изпъна рамене. — Но ти си прав. Няма причина да не замина за известно време. Все едно отивам на почивка, нали?

Сам се усмихна.

— И така може да се каже.

— На Нютън ще му хареса да излезе от града. Той обича да гостува на Тадеус, защото там може да тича на воля из гората. — Аби се отправи към спалнята. — Отивам да си приготвя багажа.

Тъкмо сгъваше нощницата си, новата дантелена нощница, която беше купила импулсивно и пазеше за някой специален случай, който така и не беше се появил, когато чу сигнала, че е получила имейл.

Пъхна нощницата в малкия куфар и взе телефона си. Веднага разпозна кода. Без някаква причина, по гърба й пробягаха ледени тръпки.

— Тадеус — каза тихо тя. Отвори имейла и прочете кратката закодирана бележка. Бързо отиде в дневната. — Трябва веднага да се видим с Тадеус. Той казва, че иска да говори лично и с двама ни. Споменава нещо за търг за лабораторния дневник.

Сам хвърли две соеви наденички на Нютън и отнесе чиниите в мивката.

— Да вървим.

17.

— Съобщил ли ти е някакви подробности за търга? — попита Сам.

Той шофираше джипа по тесния виещ се път в подножието на планината. Теренът ставаше все по-стръмен и по-гъсто залесен. Аби седеше на седалката до него, вперила поглед напред. Нютън седеше отзад.

Аби беше необичайно мълчалива, откакто заключи апартамента си и натовари куфара си и кучето в колата на Сам. Той усещаше колко й е трудно да приеме, че домът й вече не е безопасно място. Искаше да й каже, че може да му се довери, че той ще се погрижи за нея, но знаеше, че това няма да компенсира временната й загуба на единственото място, което беше нейно, малкото уютно кътче, където тя държеше всичко под контрол. Ясен му беше проблемът с контрола. Той имаше същия. А и кой ли го нямаше?

— Не, но очевидно се носят слухове, че скоро за дневника ще бъде обявен търг. Това е добра и лоша новина.

— В какъв смисъл добра?

— Знам как да стигна до източника на подобен слух. Обикновено не работя с дилъри в опасния край на пазара, но благодарение на Тадеус и Ник ги познавам и знам как да се свържа с тях. Ще опитам да направя предварителна оферта за дневника. Ако това не успее, мога да им дам гаранция, че моят клиент ще даде по-висока цена от всяка, предложена от друг купувач. — Аби го погледна въпросително. — Така е, нали?

— Да. Дневникът ми трябва. — Сам стисна кормилото още по-силно. — Цената не е проблем. А коя е лошата новина?

— Щом новината за търга се разчуе, един или повече от големите играчи, които искат да се сдобият с дневника, ще изстрелят цената до небето.

— Това не е проблем.

— Радвам се, че е така. Това, което ме тревожи, е, че официално навлизам в тази част от пазара, която винаги съм избягвала. Както казах на Доусън, някои от колекционерите са много опасни. Ако някой реши, че няма да успее да купи книгата, може да поиска да се сдобие с нея по друг начин.

— Като опита да я открадне?

— За да го направи, ще има две възможности. Книгата е най-уязвима по време на продажбата. Така че може да опита да открие кой е сегашният й собственик или кой дилър посредничи при продажбата. Това няма да бъде лесно. Ако това не успее, ще има втори шанс да открадне книгата, като научи кой е новият й собственик.

— Аз.

— Твоят проблем е, че не си от колекционерите, които успяват да запазят анонимността си. Доусън например вече знае, че ти се опитваш да се сдобиеш с книгата. Ако той го каже на своя инвеститор…

— Ясно ми е какво намекваш. Но щом се сдобия с книгата, ще се погрижа да я скрия на сигурно място. После ще се разчуе, че тя повече няма да се появи на пазара. Дори и някои хора да знаят, че моето семейство я притежава, няма да има много колекционери, които биха опитали да крадат собственост на корпорация „Копърсмит“. Имаме изключително сериозна система за сигурност и още по-сериозен интерес книгата да остане под ключ. Ще се погрижим за това.

— Добре — каза Аби, но не изглеждаше убедена.

— Какво не е наред? — попита Сам.

Тя се поколеба.

— Не съм сигурна. Просто имам лошо предчувствие заради последния имейл на Тадеус.

— Скоро ще стигнем до дома му.

— Сега завий наляво.

— Няма знак на пътя.

— Тадеус предпочита да няма.

Той намали и зави по един още по-тесен и много разбит път. Дърветата го ограждаха и от двете страни.

— Може ли да ти задам един личен въпрос?

— Зависи какъв.

— Мисля, че знам какво се е случило, когато неволно си предизвикала пожар във ваната. Опитвала си да отключиш някоя кодирана книга и енергията е излязла извън контрола ти.

— Нямах идея какво правя, камо ли, че може да стане пожар.

— Паранормалният огън е непредсказуем. Ако се нагорещи достатъчно, може да повлияе на съседните вълни от спектъра и така да стигне до нормалните. — Сам подсвирна тихо. — Трябва да си освободила адски много енергия, когато си отключила онзи код.

— Аха.

— А какво се е случило, когато си изчезнала за два дни и после едва не са те арестували за пожара в книжарницата?

— Това беше малко по-сложно — каза Аби. — Мислех, че собственикът на книжарницата е мил старец, който е разпознал таланта ми и иска да ми помогне да се науча как да боравя с него. После осъзнах, че той иска да ме използва да отключа един стар том от колекцията му.

— Отключи ли го?

— Не. И до ден-днешен не знам защо. Когато взех книгата в ръце, ме изпълни усещането, че вътре има нещо опасно или поне, че ще стане опасно, ако попадне в неговите ръце. Просто разбрах, че не искам той да прочете книгата.

— За какво се отнасяше тя?

— Отрови за хипноза. Излъгах го и му казах, че не мога да отключа кода. Той побесня. Заключи ме в хранилището за ценни книги и ми каза, че няма да ме пусне, докато не се съглася да разкодирам книгата.

— Кучият син те е затворил?

— Бях ужасена. Издържах колкото можах. Представях си как някой, баща ми или полицията разбират какво се е случило и идват да ме освободят. Но накрая се сетих, че никой не знае къде съм и че трябва да се оправям сама.

— Казала си на негодника, че ще отключиш кода?

— Да. Когато той отвори вратата, му казах, че съм направила това, което той искаше. Подадох му книгата. Когато той я докосна, насочих част от енергията от книгата към аурата му. Действах напълно интуитивно. Той изпищя и припадна. А в следващия момент книжарницата гореше.

— Място, пълно със стари книги и ръкописи. Идеално за пожар.

— Нямах идея как да потуша огъня. Дръпнах ръчката за пожарната аларма и успях да издърпам собственика на книжарницата извън хранилището. Така ме намериха пожарникарите и полицаите. Когато мъжът се свести, заяви, че съм опитала да подпаля книжарницата.

— И си се озовала в училище за проблемни младежи. А какво стана със собственика на книжарницата?

— Умря от сърдечен удар след няколко месеца. — Аби вдигна ръка. — Нямах нищо общо, аз бях заключена в „Самърлайт Академи“ по това време.

Сам разкърши едната си ръка, за да освободи натрупващото се напрежение.

— Съжалявам, че не мога да се погрижа за него вместо теб.

Аби го погледна смутена.

— Това е много… мило.

Той се усмихна.

— Мило?

— Не исках да те обидя. Просто никой никога не ми е предлагал да направи нещо подобно за мен. Трогната съм, наистина. Ти правил ли си нещо подобно преди?

— Обикновено предпочитам да използвам методи, които не водят до трайни последици.

— С други думи, правил си го.

— Може би.

— Когато работиш за онзи клиент, когото спомена? Онзи, който си има работа с пощите?

— Дай да го изясним веднъж завинаги: Пощите не са въпросната държавна служба.

— Кога последно си работил за този клиент?

— Преди около три месеца. — Сам замълча. — Но бях ангажиран и точно в нощта, в която Касиди беше убита.

— А — каза тя. — Нищо чудно, че ти е било трудно да си изградиш алиби.

Той не направи никакъв коментар. Реши, че му е достатъчно, че Аби му вярва.

— Завий по чакъления път наляво — упъти го тя.

Сам намали и зави по разбитата алея, която се виеше през дърветата и свършваше до една малка полянка. Висока стоманена ограда пазеше една порутена къща и двор, пълен с големи каменни саксии. Докъдето им стигаше погледът, в тези саксии растяха само плевели. Сам спря колата и огледа мястото.

— Сигурна ли си, че е тук?

— Казах ти, че Тадеус е доста ексцентричен. — Аби разкопча предпазния колан и отвори вратата.

— Явно не си пада по градинарстването.

— Саксиите и плевелите са единственото, което остана от една експериментална градина, която Тадеус засади преди години. Опита да отгледа някакви екзотични билки, които откри в интернет. Предполагаше се, че билките имат паранормални свойства. Но явно климатът тук не им понесе.

Сам слезе от колата.

— Как ще известим за появата си?

— На портата има звънец с домофон. — Аби тръгна натам. — Ще кажа на Тадеус, че сме тук. Той ще изключи охранителната система и ще ни пусне да влезем. — Тя отвори задната врата на джипа. — Хайде, Нютън. Отиваме на гости на Тадеус.

Нютън скочи на земята, но не изглеждаше в обичайното си приповдигнато настроение. Вместо това сниши ушите си и почти се залепи за Аби.

— Май не си пада по открити пространства — отбеляза Сам.

— Не мога да разбера — зачуди се Аби. — Обикновено тук много му харесва.

Сам усети ледени иглички по тила си. Той отвори леко сетивата си и се огледа. Опита да реши какво в обстановката му се струва смущаващо.

— Чакай — каза той със заповеден тон.

Аби спря и го погледна.

— Какво има?

— Изглежда, портата е отключена.

— Невъзможно. Тадеус винаги я държи заключена. — Тя се вгледа по-внимателно. — Мили боже, прав си. Не е типично за Тадеус да допусне такова недоглеждане. Той е параноичен на тема сигурност, и то с основание. Има си работа с някои много опасни колекционери.

Сам отиде зад джипа, отвори вратата на багажника и разкопча ципа на сака си. Извади малък пистолет, затвори вратата и се върна до портата.

— Това е оръжие — каза Аби шокирана.

— Много си наблюдателна.

— Мислех, че използваш онова нещо с кристала за самозащита.

— Понякога оръжието върши по-добра работа. Привлича вниманието на хората по-бързо.

Той побутна предпазливо портата. Тя се отвори с лекота. Сам влезе в двора. Аби бързо го последва. Нютън тръгна след нея и нададе тих вой.

— Нещо не е наред — отбеляза Аби.

— Да — съгласи се Сам. — Но мисля, че проблемът се е появил и си е тръгнал.

— Можеш да определяш такива неща?

— Имам доста добра интуиция в такива случаи. — Той погледна Нютън. — Кучето ти също.

— Може би Тадеус се е разболял или е паднал — каза Аби разтревожено. — Ако е успял да повика линейка или някой съсед, това би обяснило защо алармената система е изключена.

— Може би. — Но още преди да изкачи трите каменни стъпала, Сам знаеше, че това, което щяха да открият в къщата, нямаше да им хареса.

Предната врата беше леко открехната. Сам я бутна да се отвори.

— Това не е хубаво.

— Не е — потвърди Сам.

Сам погледна отново към Нютън. Ушите на кучето бяха залепнали за главата му, опашката му беше отпусната надолу. То стоеше близо до Аби, но нямаше агресивното излъчване, с което беше реагирало на Доусън.

Сам прекрачи прага. Прекалено познато зловоние вледени сетивата му. Разбра, че и Аби го е доловила. Но всъщност повечето хора, с паранормални способности или без, можеха да подушат смъртта, когато беше наблизо.

— Мили боже — прошепна Аби. — Дано не е Тадеус.

Сам прекоси антрето. Къщата изглеждаше празна и изпълнена с мъртвешко мълчание. Това усещане беше непогрешимо. Чу, че Аби и Нютън вървят след него.

Къщата изглеждаше като дом на човек, който трупа и събира всичко, но доколкото виждаше, Тадеус Уебър беше събирал единствено книги. Имаше хиляди книги на рафтовете по стените — от пода до тавана. Още стотици томове бяха струпани на купчини на пода.

— Тук е горещо — отбеляза той. — Горещо от паранормална енергия.

— Повечето книги в тази къща съдържат такава — обясни Аби. — Ако се съберат много такива книги на едно място, енергията им се усеща. Ако си мислиш, че тук е топло, чакай да видиш какво е в хранилището.

— Къде е то?

— Долу в мазето. Там Тадеус държи най-ценните си книги.

Сам зави зад ъгъла, където свършваше една редица от рафтове, и спря при вида на свлеченото на пода тяло.

— Тадеус — промълви Аби.

Тя произнесе името с мрачно примирение. Беше го очаквала, помисли си Сам.

Втурна се край него и коленичи до безжизненото тяло. Нютън остана назад и само зави.

Аби докосна гърлото на мъртвеца. Сам знаеше, че тя няма да напипа пулс. Беше сигурен, че и Аби го знае.

Тя дръпна пръстите си и го погледна. Очите й бяха пълни с безнадеждна тъга, която Сам нямаше да забрави скоро. Той пристъпи към тялото и коленичи до него.

— Съжалявам — каза тихо.

— Няма кръв — заговори Аби. — Не виждам никакви наранявания. Може да е умрял от сърдечен удар или инфаркт. Той беше на осемдесет и шест години в края на краищата.

— Властите ще заключат, че смъртта е настъпила по естествени причини, но и двамата знаем много добре, че не това се е случило тук.

— Той беше просто един старец, който обичаше книгите си.

Старец, който е обичал книгите си толкова много, че е бил готов да върти бизнес с доста опасни хора, помисли си Сам, но не го изрече на глас.

Той обърна Уебър с лицето нагоре. Тялото беше изненадващо тежко. Винаги натежават — помисли си Сам.

Рошава коса и израснала, неподдържана брада очертаваха хлътналите скули и месестия нос. Уебър беше облечен с протрит халат и вехта пижама.

— Изненадал е някого през нощта — каза Сам. — Излязъл е от спалнята си да види какво става.

— Някой е преодолял охранителната му система. — Аби се изправи и се огледа. — Трябва доста да е ровил, за да открие това място. Тадеус работеше анонимно и само по интернет.

— Както сама изтъкна, ако много искаш да откриеш някого, това не е невъзможно. Дори и най-сложните системи за компютърна сигурност са уязвими.

— Знам. Тадеус имаше много надеждна система, но все пак тук не е голяма корпорация или сграда на армията.

— И те не са напълно неуязвими. Това, което ограничава броя на заподозрените в този случай, е причината за смъртта.

— Какво имаш предвид?

— Виждал съм това и преди, Аби. Това е смърт, причинена с паранормални средства. Не са много хората, които могат да убиват по този начин. Тези убийства почти винаги изискват физически контакт.

— Сигурен ли си?

Сам се изправи на крака.

— Точно такива престъпления разследвам по поръчка на онзи клиент, за когото ти казах. Не, още не мога да бъда абсолютно сигурен, но работната ми теория е, че имаме смърт, причинена по паранормален начин. И ще приема това за вярно, освен ако не открия доказателства за противното. Смърт от сърдечен удар би било прекалено голямо съвпадение.

Разтреперена, Аби си пое дълбоко дъх.

— Може би са използвали някоя от криптираните му книги, за да го направят. Някой с талант като моя.

— Възможно е, но се съмнявам.

— Защо?

— Първо, просто няма много хора с талант като твоя. Второ, едно е да успееш да изпратиш някого в безсъзнание, като въздействаш на аурата му, а съвсем друго — да накараш сърцето му да спре, използвайки паранормална енергия. Това изисква съвсем различен талант.

— Може би не. — Аби разтри ръцете си, сякаш усещаше студ. — Ако жертвата е стар и немощен човек, който има сърдечно заболяване. Един тежък шок за сетивата му може да е достатъчен.

— Има такъв вариант. Да погледнем хранилището, за което спомена.

— Добре.

Тя го поведе към малката кухня и отвори нещо, което изглеждаше като врата на килер. Нютън вървеше по петите й. Сам видя тънещи в мрак каменни стъпала, които водеха надолу. Аби щракна един ключ на стената и освети бетонна стая, пълна с кашони, щайги и рафтове с книги.

— Не виждам никакво хранилище или сейф — вметна Сам.

— Защото Тадеус се постара да го направи възможно най-невидимо. Вратата към хранилището е на пода.

Тя слезе първа по стъпалата, мина през задръстеното помещение и спря до някаква неугледна част от бетонния под. Бутна настрани една тежка количка с книги и разкри малка, компютризирана брава в пода. Наведе се, въведе кода и се дръпна настрани.

— Уебър ти е казал кода?

— Мисля, че съм единственият човек, на когото имаше доверие — обясни Аби.

Голям квадратен участък от пода се издигна на невидими панти. Откъм отвора се появи тежка вълна от психична енергия и блъсна сетивата на Сам. Нютън застана на най-горното стъпало и отново нададе вой.

— Сега разбирам какво ми обясняваше за хранилището. Трябва човек да има поне някаква степен на талант, за да може да премине през тази наситена с енергия атмосфера.

— Тадеус държеше всичките си най-ценни книги и предмети долу. — Аби тръгна да слиза по стъпалата и щракна друга лампа. Огледа се. — Не мисля, че убиецът е стигнал до тук. Всичко изглежда непокътнато.

— Този, който е убил Уебър, не се е интересувал от нищо друго, освен от лабораторния дневник.

— Който не беше у Тадеус. — Аби изгаси лампата и се върна обратно горе. — Негодникът го е убил без причина.

— Не е точно така. Може убиецът да е търсел информация за дневника.

Аби въведе друг код в ключалката на хранилището и вратата му се прибра обратно в пода.

— Каква информация? — попита тя с изражение, което съчетаваше болка и гняв.

Сам опита да си представи логиката на убиеца.

— Ако аз търсех книгата, щях да дойда тук, за да науча кои са най-вероятните дилъри, които ще участват в търга.

Аби го изгледа странно.

— Какво? — попита той.

— Нищо. Просто за момент прозвуча така, сякаш знаеш какво си е мислел убиецът.

Сам не каза нищо.

Аби примигна и бързо се овладя.

— Добре. Това със сигурност е разумно предположение. Тадеус познава всички играчи. Ако се прави търг, той със сигурност е знаел кои дилъри биха го организирали.

— Значи въпросът е дали Уебър им е разкрил тази информация, преди да умре.

— Не би имал причина да рискува живота си, за да предпази конкурентите си. В този пазар всеки мисли само за себе си. Ако се е почувствал заплашен, той би казал на убиеца имената на дилърите. Сигурна съм, че негодникът е получил това, което е искал, но после въпреки всичко е убил бедния Тадеус.

— Да тръгваме.

Тя се обърна и бързо се изкачи по стълбите до основния етаж на къщата. Сам я последва. Нютън ги чакаше. Той изглеждаше облекчен, че най-после са се върнали. Сам затвори вратата към мазето.

Аби огледа претрупаните рафтове.

— Много скоро всички, интересуващи се от редки книги, ще научат, че огромен брой ценни томове са останали неохраняеми. Но само малцина знаят точното местоположение на тази къща.

— Убиецът е намерил Уебър — напомни й Сам. — Това означава, че и другите могат да открият това място.

— А какво ще правим с Тадеус? Не можем да го оставим просто така тук.

— Напротив. Можем и ще го оставим. А щом се върнем в града, ще се обадим анонимно от някой уличен телефон на 911 и ще се представим за загрижени съседи, които са разтревожени за Уебър, защото никой не го е виждал да излиза от известно време.

Аби се намръщи.

— Защо трябва да се обаждаме анонимно?

— На този етап не искаме никой да знае, че ние сме открили тялото. Трябва да се махаме оттук. Веднага. — Той тръгна към входната врата, после рязко спря.

— Какво има?

Сам погледна трупа.

— Какво е правел Уебър точно на това място, когато е умрял?

— Сигурно е опитвал да избяга от убиеца. Стигнал е там и се е свлякъл.

— Да, но тази пътека между рафтовете свършва със стена — посочи Сам. — Това е домът му. Той е познавал всеки сантиметър от него. Трябва да е знаел, че ако побегне в тази посока, ще се озове в капан.

— Той е умирал. Сигурно е бил изплашен до смърт. Поне е бил ужасно дезориентиран. Съмнявам се, че е можел да мисли трезво.

— Не съм толкова сигурен. — Сам пъхна пистолета под якето си и бавно мина по пътеката. Спря на малко разстояние от тялото и огледа прашните, подвързани с кожа томове по рафтовете. — Предполагам, че е имал някаква система за подреждане на книгите си?

— Разбира се. — Аби застана в далечния край на пътеката. — Тадеус измисли една много ефективна система още преди години. Тя се основаваше на алхимическите символи и числа. Всяка секция е означена. Виждаш ли малкото етикетче в края на всеки рафт?

Сам погледна най-близкото пожълтяло картонче. На него беше записано нещо на ръка. Комбинацията от символи и числа приличаше на някаква старинна, неразбираема алхимическа формула.

— Можеш ли да разбереш какви книги е държал в тази секция? — попита той.

Аби мина по пътеката и огледа избледнелия надпис на картончето.

— Предимно исторически. Справочници за алхимия, писани в края на деветнайсети век. От гледна точка на сериозните колекционери това са вторични източници. Някои са интересни, но като цяло не са необикновено редки или ценни сами по себе си.

— И никоя от книгите тук не съдържа паранормална енергия?

— Не. Повечето могат да се открият в старите антикварни книжарници или в големите академични библиотеки.

Сам се загледа в една малка празнина на един от рафтовете.

— Изглежда, една книга липсва.

— Сигурно я е продал наскоро.

— Не, виж как е размазан прахът върху рафта. Личи си, че книгата е грабната и издърпана рязко. — Той отиде отново до тялото и огледа мястото от по-ниска гледна точка. Тънък, подвързан с кожа том лежеше почти скрит в сенките зад последната редица от рафтове. Сам вдигна книгата, отвори я и прочете заглавието на глас: — „Кратка история на древното изкуство на алхимията“ от Л. Пейнтър. — Той погледна Аби.

— Пейнтър е бил учен от викторианската епоха — обясни тя. — Един от първите историци на науката.

— Знам.

— По онова време алхимията вече отдавна е била изпаднала в немилост. Смятала се е за занимание за луди и ексцентрици. Всички сериозни учени и изследователи са се били насочили към химията и физиката. Но Пейнтър е смятал, че щом Исак Нютон се е интересувал от алхимия, в нея е имало нещо.

— Пейнтър е бил прав. — Сам й подаде книгата. Тя я прелисти бързо и спря за момент по средата на тънкия том.

— Тук една страница липсва. Била е откъсната, не отрязана. Направено е наскоро, личи си от начина, по който са намачкани краищата. Ако книгата е стояла неотваряна от години, те щяха да се изгладят от натиска.

— Знаех си, че пропускам нещо — каза Сам.

Усещането, че злокобен мрак се спуска над тях, ставаше все по-силно. Така става заради трупа — напомни си Сам. — Това е важно. Спри и помисли на спокойствие. Трябва да разбереш какво е нещото, което не виждаш ясно. Той претърси халата и пижамата на Уебър. Това беше неприятна задача, но не за пръв път му се налагаше да го прави. Когато дланта му мина над джоба на халата, напипа някаква малка издутина. Сигурно салфетка или носна кърпа. Чу се тихо припукване. Сам бръкна в джоба и извади един смачкан лист.

— Ето я — възкликна Аби развълнувано. — Това е липсващата страница. Откъснал я е в последните мигове от живота си и я е пъхнал в джоба си.

— Той е знаел, че ние пътуваме насам, че вероятно ние ще бъдем тези, които ще го открият. Направил е всичко възможно да ни остави съобщение.

Сам разгъна внимателно пожълтялата страница и огледа илюстрацията. Студеният вихър от психична енергия, който тормозеше сетивата му цялата сутрин, сега се превърна в ледена буря.

— Какво? — попита Аби.

— Това съобщение не е за теб. За мен е. Той е знаел, че ще бъда с теб, когато дойдеш тук. — Сам пъхна страницата в джоба на сакото си. — Да тръгваме.

— Не разбирам. Какво значи тази рисунка?

— Ще ти кажа, когато се качим в колата.

За щастие Аби не оспори решението му. Тя го последва бързо навън. Нютън се втурна напред, видимо доволен да напусне мрачното място.

Сам настани Аби и Нютън в джипа, седна зад волана и се отправи бързо към главния път. Ледените иглички по тила му ставаха все по-осезаеми.

— Защо бързаме толкова? — попита Аби, докато закопчаваше колана си.

— Нямам никаква представа. — Той дръпна за момент едната си ръка от кормилото и разтри тила си. — Просто имам чувството, че трябва да бързам.

— Какво в страницата, която Тадеус е откъснал от книгата, те разтревожи толкова много?

Сам я извади от джоба си и й я подаде.

— Виж я.

Аби взе листа и го огледа внимателно.

— Рисунка на алхимическа лаборатория. Доста добре направена, но със сигурност не колкото „Меланхолията“ на Дюрер. И?

— Погледни обстановката.

— Различна е от повечето изображения на алхимици, защото обстановката е от ранната викторианска епоха — разсъждаваше Аби. — Подобни сцени обикновено се изобразяват на фона на средновековен или ренесансов пейзаж. Този тук повече напомня за стила на Франкенщайн. Или за лаборатория на луд учен. Но присъства и обикновената мешавица от алегорични образи от египетската и гръцката митология. — Тя вдигна поглед от рисунката. — Кое прави тази илюстрация по-различна?

— Рисунката не е плод на фантазията на художника. Погледни огъня в огнището.

Аби сведе поглед. Тя застина неподвижно.

— Пламъците образуват стилизирани криле на феникс. О, боже, Сам. Птицата ужасно прилича на татуировката на рамото ти.

— Откъде мислиш съм взел идеята за татуировката?

— Виждал си копие от тази книга?

— Не. Но имам някои от оригиналните бележки на Далтън. Баща ми ми ги даде. Казах ти, че когато той и партньорите му открили кристалите, направили подробно проучване на литературата по въпроса. Търсели някъде да се споменава за подобни кристали. Не намерили почти нищо полезно, само някакви стари алхимически текстове. Но попаднали на няколко бележки от мъжа на рисунката.

Аби прочете заглавието под рисунката.

— „Сцена от лабораторията на д-р Маркъс Далтън“.

— Далтън правел експерименти с кристали, които наричал Камъните на феникса. За нещастие много малко е оцеляло от работата му. Той долавял скритата енергия в кристалите, но така и не намерил начин да достигне до нея. Обаче развил теорията, че в ръцете на човек, който може да отключи енергията на кристалите, камъните биха могли да се използват за много неща, включително и като оръжия.

— Като онова устройство с кристала, което използва върху бедния Ник?

Сам пропусна край ушите си коментара за бедния Ник.

— Да, но в много по-голям мащаб. С моето малко устройство аз мога само да парализирам временно някои потоци от енергия в аурата на човек. Въздействието вероятно е подобно на това, което правиш ти, когато насочваш енергията от някоя кодирана книга към аурата на човек. И ми трябва физически контакт, за да постигна резултат. Далтън е вярвал, че кристалите имат потенциала за много по-голямо разрушение, и то от разстояние. Но според неговата теория кристалите биха могли да бъдат пренастроени, за да станат източник на енергия.

— Което вероятно обяснява защо баща ти не иска да унищожи записките за експериментите и защо не иска да заличи всички следи от мината „Феникс“.

Сам се усмихна.

— Добро предположение. Светът ще се нуждае от нови източници на енергия в бъдеще. Ако са настроени правилно, кристалите могат да бъдат решението на този проблем.

— Какво се е случило с Далтън?

— Загинал при експлозия, след като един от експериментите му излязъл извън контрол. Всички кристали, с които работел в момента, както и повечето от записките му се загубили.

— Също като с експлозията в мината — каза Аби.

— Да. Казах ти, тези кристали са опасни и силно избухливи.

Аби обмисли чутото.

— Значи Тадеус се е опитал да те предупреди, че някой търси лабораторния дневник. Но ние вече знаехме това.

— Не мисля, че Уебър се е опитал да ни каже точно това с последното си послание.

— Тогава какво?

— Мисля, че е искал да ме предупреди, че някой има един от кристалите от мината и е открил как да го използва като оръжие. Точно по този начин го е убил.

— О, боже! — прошепна Аби. — Ландър Нокс.

— Може би. Знаех, че Тадеус Уебър е бил убит с паранормално оръжие. Сега вече знам точно какво. Трябва да открием лабораторния дневник, Аби.

Тя извади телефона си.

— Ще проверя дали някой от дилърите не е отговорил на предложението ми за предварителна оферта.

Сам шофираше много бързо по чакъления път и излезе на главното шосе, където веднага увеличи скоростта. Видя колата, паркирана странично, така че да препречва и двете платна, точно след първия завой. Един мъж беше прегърбен върху кормилото.

Ледените тръпки, които се бяха засилили особено много през последния половин час, сега изригнаха в усещане за надвиснала опасност.

— Дръж се — каза той.

Аби вдигна поглед от телефона си и видя колата.

— Станала е катастрофа.

— Не мисля.

Той натисна рязко спирачките и изключи от скорост. Чу как кучето задраска диво с нокти върху седалката. Превключи бързо на задна и се придвижи към завоя. Маневрата ги скри от погледа на блокиращата пътя им кола, но Сам знаеше, че разполагат само с няколко минути в най-добрия случай. Със сигурност отзад идваше втора кола. Класическа засада.

Той отново натисна спирачката.

— Слизаме. В гората. Бързо!

Аби не зададе никакви въпроси. Разкопча предпазния си колан, отвори вратата и скочи на земята, като продължи да стиска телефона си. Сам я последва. В това време Аби освободи Нютън от задната седалка.

— Тръгвай към скалите — нареди Сам.

Побягнаха нагоре по хълма, скриха се сред дърветата и се насочиха към скалите, които образуваха нещо като естествено укрепление.

— Какво става? — попита задъхано Аби до него.

— Не съм сигурен, но мисля, че убиецът на Уебър е оставил няколко главорези да наблюдават къщата.

— Но защо?

— Някой се нуждае от теб, Аби. И то много.

18.

Той издърпа Аби зад прикритието на големите скали.

— Накарай Нютън да мълчи. Не искам да издаде местоположението ни. Каквото и да правиш, стой наведена.

Тя кимна и дръпна Нютън до себе си. Притисна длан към муцуната му. Кучето явно разбра, че това не е игра.

— Какво става? — попита Аби.

Той направи бърза оценка на наличните доказателства.

— Мисля, че това трябваше да доведе до отвличане на колата и на самата теб. След минута или две ще осъзнаят, че работата се е провалила. Няма да им трябва много време да се сетят накъде сме тръгнали. От това място ще мога да ги видя, преди те да ни открият.

— И тогава какво?

Той извади пистолета изпод сакото си и легна по корем, така че да наднича през тясната цепнатина между двете скали.

— Тогава ще използвам това. Ако имаме късмет, те няма да очакват да съм въоръжен. За повечето хора аз съм човек, който прекарва прекалено много време в лабораторията в изучаване на разни скали и кристали.

— На мен ми звучи като чудесна кариера. — Аби прегърна Нютън още по-силно. Кучето се бореше да се освободи от ръцете й.

У Нютън се долавяше яростното напрежение, което Сам вече разпознаваше прекалено добре. И двамата усещаха ледената енергия, която придружаваше опасността, помисли си той, нюха на ловеца. Насочи вниманието си отново към пътя.

Един мъж се появи иззад завоя. Виждаше се съвсем ясно. Беше същият, който се преструваше на припаднал над кормилото на колата, блокирала пътя. Втори мъж слезе от другата кола и се приближи до спътника си. Заедно двамата огледаха отворените врати на джипа и после се обърнаха към дърветата. Един от тях посочи купчината гранитни камъни.

— Току-що се досетиха, че сме тук — каза Сам.

— Не че имахме много възможности за скривалище — прошепна Аби.

Долу под тях и двамата мъже извадиха оръжия и тръгнаха да се катерят по хълма. Разделиха се, като всеки се приближаваше към скалите, прикривайки се между дърветата. Но беше ясно, че не са свикнали да се придвижват в горист терен. Единият се подхлъзна на купчина борови иглички и камъни и замалко не падна. Сухите клонки изпукаха под краката им.

Градски главорези, прецени ги Сам. Такива като тях се занимават с търговия с наркотици по задните улички, бият и ограбват, крадат коли — все престъпления, типични за градската среда.

Днес не бяха в позната обстановка и стратегически бяха в по-неизгодната позиция, независимо дали го осъзнаваха, или не. Напредваха нагоре по хълма към противник, който беше на по-висока и укрепена позиция. А и още не знаеха, че противникът им е въоръжен.

Сам отвори сетивата си. Мога да се справя с това.

Вторият мъж се спъна и падна на коляно.

— По дяволите!

В дълбоката тишина на гората ругатнята му отекна силно.

Сам отправи предупредителен изстрел. Пръсна един клон точно над главата на втория мъж.

— По дяволите! — извика отново мъжът. Той се хвърли да се скрие зад дънера на дървото. — Той е въоръжен.

Първият също се скри.

— Да, разбрах. — Той повиши глас: — Ей, ти, там горе. Стрелецът. Чуй ме. И ние сме въоръжени. Но няма нужда от това. Ти не ни интересуваш. Искаме жената. Прати ни я и всеки ще си хване пътя.

Сам остави тишината да отекне. Градските биячи не ги биваше в чакането. Те бяха нервни и неспокойни. Липсваше им дисциплина за подобно преследване.

— Хей, ние няма да нараним жената, ако това те притеснява — извика вторият мъж. — Всичко ще бъде наред. Просто ще я вземем с нас за известно време. Наеха ни да я заведем някъде, това е всичко. Един мъж иска тя да му свърши някаква работа. Когато приключи, тя ще си отиде вкъщи жива и здрава. Никой няма да пострада.

Последва нова продължителна тишина. Първият не издържа. Наведе се покрай дървото и стреля на сляпо. Повечето му куршуми се забиха в земята. Два-три рикошираха в скалите.

Когато тишината отново стана непоносима, вторият извика на приятеля си:

— Може би са му свършили патроните — каза той с надежда.

— Как ли не — отвърна първият. — Ще чака там и ще ни атакува, когато тръгнем да се катерим към него. По дяволите, няма да стане така.

— Писна ми — заяви вторият. — Не са ни платили достатъчно за това. Да се махаме оттук.

— Ей, ти горе — извика първият. — Ти печелиш. Ние си тръгваме. Не стреляй.

Сам остави тишината да се проточи още.

Двамата мъже се показаха предпазливо иззад дърветата и тръгнаха надолу към пътя, като ту лазеха, ту се препъваха. Сам стреля още два пъти, за да ги насърчи да се махнат.

Нютън се изтръгна от ръцете на Аби. Той заобиколи скалите и се втурна надолу по хълма.

— Нютън — извика Аби ужасена. — Не! Върни се тук!

— Знаех си, че домашното куче ще създаде проблеми — каза Сам.

— По дяволите! — извика вторият мъж. — Има куче.

Първият беше стигнал до колата. Той скочи зад волана и запали двигателя. Вторият опита да отвори вратата за пътника, но зъбите на Нютън се забиха в крака му. Мъжът изпищя. Успя да се освободи, ритайки яростно, и се качи в колата, след което веднага затръшна вратата.

Колата обърна с три маневри, потегли с бясна скорост и изчезна зад завоя.

Сам се изправи на крака и тръгна предпазливо надолу по хълма.

Аби бързо го последва.

— Нютън, Нютън, ела тук. Добре ли си? — Нютън изприпка към нея, по кучешки доволен. Тя коленичи и го прегърна силно. — Добро куче. Смело куче. Ти си най-доброто куче на света.

Нютън я ближеше с настървение.

— Бях убеден, че той ще атакува глезена, а не гърлото на човек — отбеляза Сам. — Да тръгваме. — Той я подкани да се качи в джипа. — Искам да се отбия на едно място, преди да се отправим към острова.

— Къде?

— В лабораторията „Блек Бокс“.

— Не забравяй, че трябва да позвъним на 911, за да съобщим за Тадеус — допълни Аби.

— Ще спрем на някоя бензиностанция, преди да навлезем в Сиатъл — обеща Сам.

19.

Тя почувства горещите потоци от енергия, които се вихреха в лабораторията, още щом влезе през автоматичните врати със Сам. Вътрешността на лабораторията „Блек Бокс“, известна още като изследователската и развойна лаборатория на корпорация „Копърсмит“, блестеше от повърхностите от неръждаема стомана и дебело зелено стъкло. Работните плотове бяха отрупани с инструментите и сложно оборудване, включително лазери, които очевидно бяха последна дума на техниката. На всяко бюро светеха компютърни екрани. Техници с бели престилки стояха надвесени над образци от руди, кристали и скали.

В помещението имаше много паранормална топлина, установи Аби, и тя не се излъчваше само от изследваните образци. Тя беше сигурна, че повечето, ако не и всички изследователи и техници също притежават различни паранормални таланти.

Един от техниците вдигна глава, когато Сам заведе Аби в стая без прозорци. Той свали предпазните очила от очите си и се изправи.

— Господин Копърсмит. Извинете, сър, не ви забелязах. Отдавна не сте се отбивали.

Неколцина от останалите членове на персонала забелязаха Сам и го поздравиха със смесица от изненада и уважение. Те погледнаха Аби с едва скрито любопитство.

— Знам, че в последните месеци не съм идвал толкова често, колкото обикновено — каза Сам на техника. — Но следях как вървят нещата от личната си лаборатория. Аби, това е Дейвид Естрада. Дейвид, Аби Радуел.

Дейвид кимна на Аби.

— Приятно ми е, госпожице Радуел.

— Наричайте ме Аби, моля — каза тя. — Приятно ми е да се запознаем. — Тя се огледа. — Никога не съм виждала място като това тук.

— Да, няма много лаборатории като тази — потвърди Дейвид. Той не опита да скрие гордостта си. — Според слуховете нашият конкурент „Хеликън Стоун“ има доста прилично копие на тази лаборатория, но се съмнявам да имат подобно оборудване.

— Ако научиш, че те имат нещо, което ние не сме купили, обади ми се — каза Сам. — Ще ти го купим.

Дейвид се засмя.

— Ето затова ми харесва да работя тук. Получавам всяка играчка, която поискам.

— Как вървят нещата? — попита Сам.

— Много добре. Днес работя с един много интересен кехлибар със заряд. Искаш ли да го видиш?

— Бих го погледнал с удоволствие, но нямам време. Тръгнали сме към библиотеката. Просто се отбих да ти кажа здрасти. Къде е доктор Фрай?

— Мисля, че ще го откриеш в библиотеката — отвърна Дейвид и се подсмихна, сякаш се сети за някаква тайна шега. — С госпожица О’Конъл.

В стаята се чу хихикане от няколко души. Сам хвана Аби за ръката.

— Добре, ще го потърся там. А с теб, Дейвид, ще се видим на техническата конференция другата седмица.

— Не бих я пропуснал за нищо на света — каза Дейвид. — Децата ми нямат търпение отново да гребат с каяците. Още говорят за миналото лято.

Сам поведе Аби назад през автоматичните стоманени врати и после по един коридор. Тя огледа облечените с камък, стомана и стъкло стени, подове и тавани.

Сам отгатна мислите й.

— Камък, стомана и стъкло са трите материала, които най-добре спират паранормалната радиация и ултра светлината.

— За камъка и стоманата знам. Но стъклото?

— Стъклото все още е загадка, открай време се знае, че то е непредсказуемо при контакт с паранормална енергия, защото притежава свойства и на твърдо вещество, и на кристал. Но тук в лабораторията използваме специален вид стъкло, което сами сме създали. То не блокира винаги паранормалната енергия и ултра светлината, но все пак смущава моделите на трептене на потоците в много от образците. Освен това в повечето случаи действа като твърда бариера.

Той спря пред друга двойна стоманена врата и въведе код, за да я отключи. Вратите се отвориха почти безшумно и вероятно затова двамата души в далечния край на стаята не усетиха, че вече не са сами. Те седяха близо един до друг и езикът на телата им подсказваше, че имат интимна връзка.

Аби се огледа с нарастващо вълнение, а сетивата й затанцуваха в ритъма на горещата енергия в стаята. За разлика от генерираната от кристалите паранормална енергия в лабораторията, тази тук беше от типа, с който тя беше свикнала.

Техническата библиотека на корпорация „Копърсмит“ приличаше на хранилище за редки книги и ръкописи в голяма университетска библиотека. Атмосферата беше притихнала и старомодна. Подвързани с кожа томове бяха подредени по рафтовете. Някои бяха много стари. Много от книгите с най-силна паранормална енергия се пазеха зад стъклени витрини. Нямаше прозорци, а изкуственото осветление беше сведено до минимум. Зелени стъклени абажури смекчаваха светлината на настолните лампи. Разликата беше само, че много от книгите бяха с паранормална енергия.

Сам се прокашля дискретно.

— Доктор Фрай, Джени. Извинете, че ви прекъсвам.

Двамата в другия край на стаята скочиха на крака и се обърнаха бързо. Жената беше видимо смутена. Тя беше около четирийсетгодишна и със строг академичен вид, който подхождаше на библиотеката. Леко посребрената й коса беше елегантно подстригана на черта. Беше облечена в тъмносин делови костюм с пола и носеше очила със златни рамки.

— Господин Копърсмит — каза тя смутено. — Извинете. Не забелязах, че сте тук.

— Няма проблем, Джени — успокои я Сам и пристъпи напред с Аби. — Просто се отбих да проверя някои неща и да направя едно малко проучване.

Мъжът до Джени се усмихна.

— Господин Копърсмит. Радвам се да ви видя отново тук. Не сте идвали скоро.

— Бях зает. — Сам бързо се зае с представянията. — Доктор Джералд Фрай, Джени О’Конъл, запознайте се с Аби Радуел.

Джералд Фрай очевидно беше на сходна възраст с Джени, може би две-три години по-млад, помисли си Аби. Трийсет и девет или четирийсетгодишен, трудно беше да се определи със сигурност. Той очевидно не си беше направил труда сутринта да вчеше разрошената си тъмна коса, която бе започнала да посивява. Мустакът и брадата му се нуждаеха от оформяне. Той носеше очила с дебели рамки и разкопчана лабораторна престилка, по която се виждаха множество петна от кафе.

Последва размяна на любезности.

— Аби е специалист по книги с паранормална енергия — каза Сам.

— Така ли? — усмихна се мило Джени. — Винаги се радвам да се запозная с колега. Не сме много хората с подобни умения и интереси. В някоя от другите лаборатории на „Копърсмит“ ли работите?

Започва се — помисли си Аби. Подготви се за неизбежната реакция.

— Не, не работя в някоя от другите лаборатории. — Тя отправи на Джени най-широката си професионална усмивка. — Работя на свободна практика.

Джени примигна. Изражението й разкри тревога и зле прикрито неодобрение.

— Ясно. Значи работите на частния пазар?

— Да — кимна Аби.

Частният пазар беше евфемизъм за нелегалния пазар на книги с паранормална енергия. Професионалните библиотекари и учените, които държаха на академичната си репутация, не припарваха до черния пазар или поне не си признаваха, че го правят. Те се тревожеха за репутацията си и освен това съзнаваха опасностите.

— В момента Аби работи за мен — поясни Сам.

Усмивката на Джени остана хладна, но тя се постара да се държи учтиво.

— Ясно — повтори тя.

Джералд Фрай погледна Сам с разтревожено изражение.

— Не разбирам. Госпожица Радуел издирва някоя конкретна книга, така ли?

— Точно така — каза Сам. — Книга, която ми трябва за семейната колекция, а не за библиотеката на корпорацията. Книгата е изчезнала преди години, но сега се носят слухове, че ще бъде обявена на търг. Аби се занимава с това. Причината да сме тук днес е, защото искам да проверя някои неща.

— Разбира се — кимна Фрай. — В такъв случай ще ви оставя. Трябва да се връщам в лабораторията. — Той кимна на Аби. — Радвам се, че се запознахме, госпожице Радуел.

— Доктор Фрай — каза тихо Аби.

Фрай изчезна през стоманената врата. Джени отправи на Сам собствения си вариант на професионална усмивка.

— Как мога да ви помогна, господин Копърсмит?

— Търся всичко написано от или за Маркъс Далтън.

Джени се намръщи леко.

— Ученият от деветнайсети век, който се побъркал на тема алхимия?

— Точно той — кимна Сам.

— Опасявам се, че не разполагаме почти с нищо. Никога не са го смятали за сериозен учен. В литературата има много малко за него, а доколкото си спомням, повечето от собствените му писания са били унищожени при някакъв пожар или експлозия. Не помня подробностите.

— Дай да видя с какво разполагаш, Джени — настоя Сам.

— Разбира се, сър.

* * *

Преглеждането на всичко налично в библиотеката по темата за Маркъс Далтън не им отне много време. Час след като Джени донесе малката купчина с книги, всичките вторични източници, Аби и Сам напуснаха лабораторията и прекосиха паркинга, за да се върнат при джипа.

— Това се оказа загуба на време — отбеляза Сам. — Имах чувството, че ще стане така, но бях длъжен да проверя.

— Джени О’Конъл беше права — каза Аби. — Маркъс Далтън не са го приемали сериозно нито приживе, нито историците, изучаващи науката от деветнайсети век. Жалко, че толкова много от работите му са се загубили при експлозията.

Нютън чакаше точно където го бяха оставили, притиснал муцуна към леко отворения прозорец на задната седалка на джипа. Аби знаеше, че вероятно беше седял неподвижно, насочил вниманието си към входа на лабораторията през цялото време. Той ги поздрави с обичайния си ентусиазъм.

Сам седна зад кормилото и изкара джипа от паркинга.

— Не че ни влиза в работата, но забеляза ли, че има нещо между Фрай и Джени?

Аби се усмихна.

— Да, нарушихме романтичното им усамотение.

Сам изглеждаше замислен.

— Дано да проработи и за двама им. Джени е сама, откакто съпругът й почина преди няколко години.

— А доктор Фрай?

— Доколкото знам, никога не се е женил. — Сам сви по отбивката към магистралата и се насочи на север към Анакортес. — Забелязах изражението на Джени, когато й обясняваше, че работиш на свободна практика на частния пазар. Често ли ти се случва да си обект на подобно отношение?

— Само от хора като нея, които работят в академичните или научните среди.

— А колко често става това?

Аби се усмихна.

— Не е често. За такива като тях е почти невъзможно да намерят кой да ми ги препоръча. Тадеус беше жестоко обиден на академичните среди по принцип заради отказа им да възприемат паранормалното сериозно. В резултат почти никога не ме свързваше с хора от тези среди. В редките случаи, когато се съгласявам да поема клиент от някой университет или научен институт, обикновено не успяваме да постигнем съгласие за хонорара ми.

Сам се ухили.

— Не могат да си позволят да ти платят?

— Винаги завишавам хонорара си, когато си имам вземане-даване с такива хора. Знам, че е дребнаво заяждане, но всички си имаме своите стандарти.

— Явно трябва да се чувствам късметлия, че ме прие за клиент.

— Имам новина за теб, Сам Копърсмит. Независимо дали ти харесва или не, ти си от моя свят.

— Това не ме притеснява.

20.

Желанието да сподели пълния размер на бедствието със скъпия си приятел беше почти неустоимо, но Оринда Стрикланд беше успяла да издържи, поне до днес. Някои неща просто не биваше да се изнасят извън семейството. Не че нямаше доверие на Ландър Нокс. Той беше дискретен млад човек. Той беше единственият, който я разбираше наистина. Тя очакваше обедите с него с нетърпение. Въпреки това си имаше гордост. Загубата на семейното богатство и възможността Доусън да банкрутира и дори да попадне в затвора беше прекалено опустошителна, за да я споделя. Такива неща се пазеха в тайна.

— Изглеждаш прекрасно днес — каза Ландър и задържа стола й, за да седне.

Тя се засмя и се настани.

— Винаги го казваш. Но все пак благодаря.

— Казвам го, защото е вярно. — Ландър седна срещу нея. — Излъчваш качества, които са все по-редки в съвременния свят. Грация, стил, достойнство. И е цяло чудо как успяваш да водиш интелигентни разговори. Даваш ли си сметка колко малко жени на моята възраст умеят това? Затова се наслаждавам на обедите ни заедно толкова много.

Беше малко след дванайсет, прекалено рано за обяд, но пък ресторантът в центъра на града беше почти празен. Това намаляваше шанса да попаднат на някой познат, мислеше си Оринда. Тя би предпочела обяд в клуба на езерото. Семейство Стрикланд членуваха в него от няколко поколения. Но тя знаеше, че появата й в клуба с красив, достолепен мъж, достатъчно млад, за да й бъде внук, би предизвикала повдигнати вежди и доста любопитни погледи.

Нямаше никаква причина да се чувства неудобно заради отношенията си с Ландър, разбира се. Той й беше приятел, нищо повече. Те бяха интелектуални партньори с много общи интереси, но за нещастие с няколко десетилетия разлика във възрастта.

Бяха се запознали съвсем случайно по време на антракта на едно оперно представление. И двамата бяха отишли сами на представлението. От самото начало беше очевидно, че Ландър е добре възпитан и образован. Той не разказа много за семейството си, но скоро стана ясно, че произхожда от старо и уважавано семейство от Източния бряг. Слабо доловимият му бостънски акцент беше толкова чаровен.

Разговорът, който последва, беше най-стимулиращото общуване, на което се беше наслаждавала от години. Съпругът й Джордж никога не беше харесвал операта, симфоничната музика или изкуството. Най-голямото му удоволствие бяха яхтите, които си купуваше, всяка следваща по-голяма от предишната. На нея плаването изобщо не й харесваше. Водеха свой собствен живот, което устройваше и двама им. Когато го загуби преди десет години, тя преживя шок, но всъщност не скърби истински за него.

Въпреки ужаса, който я разяждаше отвътре, Оринда успя да се усмихне. Но телефонният разговор с Доусън я беше извадил от релси. Фактът, че Аби е ключът към финансовото спасение на семейството, беше тежък удар. Беше се принудила да изпие едно успокоително, за да се овладее.

Доусън и Даяна бяха прави, Аби възприемаше ситуацията като златна възможност да си отмъсти на семейството. Доусън обясни, че тя искала нещо повече от парично заплащане за услугите си. Без съмнение щеше да претендира да бъде включена в списъка на наследниците на семейното богатство. Това беше немислимо. Тази жена не беше Стрикланд. Нямаше никаква кръвна връзка с тях. А освен това беше душевно неуравновесена.

Колкото и неразбираемо да изглеждаше, Оринда започваше да вярва, че Аби наистина иска семейството да загуби всичко. Неблагодарна кучка. След всичко, което съм направила за нея. Брандън Радуел никога не би могъл сам да си позволи таксите за онова специално училище, където я изпратиха.

— Виждам, че зет ти ще раздава автографи на премиерата на новата си книга в петък — каза Ландър.

— Да. — Оринда изтръска салфетката си. — Това е началото на рекламната обиколка за книгата му. Ще пътува почти месец. Чух, че издателят му е насрочил куп мероприятия.

— Ти прочете ли книгата му?

— Прегледах я — изсумтя Оринда. — Опасявам се, че са обичайните психодрънканици, които минават за дълбоки прозрения и мъдри съвети в наши дни. Но дъщеря ми казва, че има шанс книгата да се продава добре и дори да доведе до негово собствено телевизионно шоу.

Усмивката на Ландър беше и съчувствена, и снизходително развеселена.

— Всичко се свежда до маркетинг и опаковка, нали?

— За съжаление. А зет ми е добър и в двете.

Оринда отвори менюто и си напомни, че трябва да внимава много какво говори по адрес на Брандън. Не че Ландър не се досещаше какви бяха чувствата й по този въпрос. Той никога не любопитстваше за личния й живот, но през последните няколко месеца беше станало толкова лесно да говори с него за най-различни неща.

Обедите им би трябвало да бъдат резервирани за разговори за опера, литература и други културни теми. Но твърде често Оринда се улавяше, че споделя с него разни неща, които не би трябвало да изнася извън семейството.

Тя отново благодари мислено, че може да се довери на дискретността на Ландър. Въпреки разликата във възрастта им, те си приличаха в много отношения. Той описваше отношенията им по един много чаровен и поетичен начин. Ние сме стари духове, които са се открили взаимно.

21.

Сам се взираше в компютърния екран с мрачното изражение на алхимик, вперил поглед в своите огньове.

— Не е установено нещо да е откраднато от дома на Уебър — прочете той. — Властите са заключили, че е починал от естествена смърт.

— Е, знаехме, че това ще бъде официалната причина за смъртта — каза Аби.

Тя се отпусна в ъгъла на огромното кожено канапе и сви крака под себе си. Нютън скочи и се настани до нея. Тя го почеса зад ушите, извличайки утеха от физическия контакт с него.

Токсичната смесица от нерви и адреналин след откриването на мъртвото тяло на Тадеус и опита да бъде отвлечена самата тя започваше да отшумява, оставяйки на свое място изтощението. Но Аби имаше чувството, че тази вечер ще й бъде по-трудно от обикновено да заспи дълбоко.

— Местните медии споменават, че Уебър е колекционирал стари книги, свързани с окултното, магията и паранормалното — продължи Сам.

— Това изобщо не е вярно — каза Аби. — Уебър изобщо не се интересуваше от окултизъм и магии. Но вероятно това няма значение. Толкова хора не разбират разликата между паранормално и свръхестествено. Независимо от всичко това съобщение ще отприщи вълна от слухове в средите на колекционерите. Моите конкуренти ще опитат с всички сили да открият къщата на Тадеус.

Сам стана от компютъра.

— Полицаите трябва да са я заключили и запечатали.

— Сигурна съм. Дано това да свърши някаква работа. Мисля, че спокойно може да се каже, че властите нямат никаква представа за стойността на някои от онези книги. Те ще решат, че Тадеус е бил просто поредният ексцентричен колекционер на вехтории.

— Той имаше ли семейство?

— Не съм чувала за такова.

Сам прекоси стаята до бутилката с бяло вино, която се изстудяваше в една кофа с лед. Наблизо имаше и бутилка уиски с две чаши.

— Оставил ли е завещание за колекцията си, в случай че нещо се случи с него? Някакви специални указания?

— Нямам представа. Винаги си е мечтал да основе библиотека за паранормална литература за сериозните изследователи, но нямаше пари за подобен амбициозен проект, а никоя академична институция не би приела колекцията му.

— Ако е направил завещание, то трябва да е регистрирано някъде. Ще помоля някой от юридическия отдел на „Копърсмит“ да извърши проверка. — Сам извади телефона си и набра някакъв номер. — Ако можем да открием завещанието и адвоката, който го е съставил, можем да предприемем необходимото, за да се опазят книгите на Уебър или поне книгите от хранилището, преди да е станало прекалено късно. — Той поговори кратко по телефона, давайки указания с непринуден авторитет. — Благодаря, Бил — заключи той. — Обади ми се, ако откриеш нещо. — Сам завърши разговора и се пресегна към бутилката с вино. Когато осъзна, че Аби го наблюдава, повдигна вежди. — Какво?

— Трябва да е приятно да можеш просто ей така да вдигнеш телефона и да накараш някой адвокат да те изслуша внимателно — обясни тя.

— Е, не мога да отрека предимствата да имам достъп до ресурсите на могъща частна компания. — Сам наля вино в една от чашите. — Но хора като Бил не са никак евтини за наемане и обикновено не са толкова изпълнителни.

Той наля малко уиски във втората чаша и отиде до Аби с двете чаши в ръце.

— Благодаря ти, че опитваш да запазиш колекцията на Тадеус — каза тя и отпи от виното. — Тя беше всичко за него.

— Можем да я опазим, поне засега, но ако се появи наследник, който не успее да оцени стойността на колекцията, книгите вероятно веднага ще се озоват на антикварния пазар — отбеляза Сам.

— Или в някоя дворна разпродажба.

Сам отпи от уискито си и се отпусна на канапето до Нютън. Разсеяно го почеса зад ушите. Аби се усмихна гордо.

— Той се прояви като истински герой днес, нали?

— Не му приписвай човешки качества. Кучетата не разбират от смелост или страхливост. Той разпозна заплахата и последва инстинктите си.

— Искаше да ме защити.

— Ти си му приятел, с когото живее заедно. Както ти казах, той просто следваше инстинкта си.

Аби отново отпи от виното си.

— И ти ме предпази. А ти си човек. Позволено ли ми е да те нарека смел или герой?

— Не. Просто си вършех работата.

— Героите обикновено говорят така.

— В този случай е самата истина. Ти ме нае да открия изнудвача. В момента изглежда, че изнудвачът толкова отчаяно желае това, към което се стреми, че е готов да убие или отвлече човек.

— А ти ме нае да открия онзи лабораторен дневник. Което ми напомня. — Тя бръкна в чантата си, извади телефона и провери имейла си. — Има някакви нови съобщения. Ще проверя дали някои са от дилърите, на които писах по-рано.

Тя прегледа новата поща. Имаше кратък имейл от баща й, който й напомняше за премиерата на книгата, и друг — от доведения й брат, който настояваше веднага да му се обади. Без да обърне внимание на тези два имейла, Аби отвори третия. Въпреки изтощението си, веднага усети прилив на адреналин.

— Започва се — каза тя, като опита да запази професионалното си самообладание. — Търгът е насрочен за следващата седмица. Не са позволени предварителни оферти, но е отбелязано, че моят клиент ще опита да даде по-висока цена от всяка предложена. Гарантират ни възможността да го направим.

Сам приседна напред с пламнал поглед. Енергията се раздвижи в атмосферата. Нютън се размърда, вдигна глава и наостри уши.

Сам погледна телефона.

— Кой дилър ще проведе търга?

— Представя се като Милтън — отвърна Аби. — Но това е само псевдоним. Не знам нищо повече за него, освен че е сред дилърите, които работят с най-опасните колекционери и най-опасните книги. Никога не съм правила бизнес с него, но той казва, че знае за репутацията ми и вярва, че клиентът ми е сериозен в намеренията си.

— Ще се обадя на някой от хората в компютърния отдел. — Сам посегна към телефона си. — Да видим дали ще успеят да проследят този Милтън.

— Съмнявам се, че ще успееш да го откриеш. Дилъри като него не биха оцелели толкова дълго, ако не действат изключително предпазливо.

— И Тадеус Уебър беше предпазлив — напомни й Сам. — Но някой го е открил.

22.

Скрит в сенките, той я видя как върви по коридора към вратата на лабораторията. Извика името й, но в сънищата звуците не се чуваха. Опита да помръдне, отчаяно желаеше да я спре, преди тя да отвори вратата и да изчезне в стаята, където я очакваше смъртта.

Той успя да направи една крачка, после още една, но тъмнината го обграждаше като затворническа килия.

В края на коридора тя спря и погледна назад към него. Ръката й вече беше на дръжката на вратата.

Той изрече името й още веднъж, но тя не отговори.

Касиди.

Тя отвори вратата и влезе в лабораторията. Убиецът я чакаше.

Сам се събуди както винаги след този сън — задъхан и плувнал в пот. Отметна завивките си и седна на ръба на леглото. Насили се да си поеме дълбоко дъх няколко пъти.

След известно време стана, свали мократа си тениска, обу някакъв панталон и отвори вратата на спалнята. За момент остана в тъмния коридор, загледан в отсрещната врата. В онази стая беше Аби. Тя не го покани при себе си. Той не настоя. Интуицията му го предупреди, че тя се нуждае не само да се наспи добре, но и да осмисли и приеме случилото се помежду им предната нощ.

Една нощ разгорещен секс, изпълнен с парапсихична енергия, не означава връзка — напомни си той. Е, за него означаваше, но той виждаше, че на Аби й е трудно да свикне с мисълта. Сигурно беше трудно да мисли за личния си живот, когато се тревожеше, че разни хора с оръжия опитват да я отвлекат. Тя трябваше да подреди приоритетите си. Той също. А главният му приоритет в момента беше да опази Аби жива и здрава.

Прекоси сумрачния коридор и отиде до стълбището, но спря, защото чу, че Нютън драска с нокти по вратата на Аби. Кучето беше будно и нащрек.

— Всичко е наред — прошепна Сам. — Иди да спиш.

Той слезе в кухнята, светна лампата и извади уискито от шкафа. Наля си една глътка и я изпи, облегнат на гранитния плот. Алкохолът премахна последните остатъци от съня.

Когато чашата беше празна, Сам се зачуди дали да се върне в леглото, но знаеше, че няма да успее да заспи повече тази вечер. Никога не успяваше след този сън. Щеше да будува до сутринта, така че поне можеше да свърши нещо полезно.

Изгаси лампата, излезе от кухнята и отиде в мазето. Мина по коридора, същия коридор, който наблюдаваше в проклетия сън. Призрачният образ на Касиди, която върви по коридора към смъртта си, не беше плод на спомени. Сам не беше в къщата в онази нощ. Но си беше представял как се е случило толкова много пъти, че възстановката на събитията беше станала подробна и ярка като снимка.

Отвори вратата и влезе в стаята. Енергията вътре разбуди всичките му сетива. Лабораторията тънеше в мрак, но образците в стъклените витрини бяха горещи и светеха. Излъчването им беше най-силно нощем.

Сам задейства таланта си и мина през ослепителната дъга от паранормална светлина. Оттенъците бяха от всички части на спектъра, от ледено ултра черно до огнено ултрачервено и после до сребристата ултра бяла енергия, която старите алхимици наричаха Херметична пара, водата, която не мокреше ръцете.

Суровите парчета кехлибар въздействаха особено силно на отворените му сетива. Той спря пред една стъклена витрина и огледа меденозлатистото излъчване на пробата вътре. Същият цвят като косата на Аби, осъзна той. Усмихна се и отвори витрината.

В коридора отекнаха тихи стъпки и драскане на нокти. Сам се обърна и видя силуетите на Аби и Нютън на вратата. Аби държеше фенер в ръката си. Лъчът му попадна върху една от стъклените витрини в лабораторията.

Нютън се втурна вътре и веднага започна да души пода.

Сам погледна Аби. Тя си беше с халат и чехли. Косата й беше като дива буря от къдрици около лицето. Сам усети как сетивата му пламват.

— Не исках да те събуждам — каза той.

Тя влезе бавно в стаята.

— Добре ли си?

— Да. — Той отиде до бюрото и светна лампата.

— Тук осветлението е доста оскъдно — каза тя и изгаси фенера си. — Винаги си представям лабораториите като стерилни, ярко осветени пространства, като лабораторията, в която ме води днес.

— И там често гасят лампите. Паранормалната енергия е по-ярка на тъмно.

— Да.

Тя тръгна бавно към него, като се любуваше на витрините, покрай които минаваше. Сам усети трептящата енергия в атмосферата и разбра, че и Аби е задействала таланта си. Помисли си, че би разпознал аурата й навсякъде и при всякаква светлина.

— Какво виждаш, когато гледаш тези камъни? — попита тя.

Той гледаше нея, а не камъните и кристалите, които ги заобикаляха. Тя заслепяваше сетивата му по-силно от всеки рядък кристал в стаята.

— Фойерверки, дъги, хиляди оттенъци на светкавици.

— Усещам горещината им. Всеки, дори и със съвсем слаб талант, би я усетил. — Аби спря на малко разстояние от него. — Но не виждам фойерверки, дъги или светкавици.

— Защото не гледаш това, което гледам аз.

— Какво гледаш?

— Теб.

Тя пристъпи към него, после още веднъж, докато не остана само на крачка разстояние. Вдигна ръка и докосна нежно татуировката с феникса, която покриваше рамото му.

— Защо не спиш?

— Сънувах нещо и се събудих.

— Кошмар. — Това не беше въпрос.

— Един повтарящ се сън.

— За жената, с която си излизал? Която била убита в тази стая?

— Касиди Лорънс. Да. Отгатна.

— Не съм гадала — каза Аби. — Интуиция. Какво всъщност се случи в онази нощ?

— Нямам никаква представа. — Сам издиша бавно. — Работех по задача, възложена ми от онзи клиент, за когото ти казах. Приключих по-рано и ме обзе усещането, че трябва да се върна тук, в къщата, възможно най-бързо. Пристигнах след полунощ. Веднага разбрах, че нещо не е наред.

— Лоша енергия?

— И това, но най-същественото беше, че алармената система беше изключена.

— От Касиди?

— Не знам. Не съм й казвал кода. Може би е имала хакерски умения. Но теорията ми е, че убиецът е деактивирал системата. Влязох в къщата. Нищо не изглеждаше докоснато, но усетих следите от психична енергия, които винаги остават след убийство. Усетих същото в дома на Уебър днес. Смъртта оставя отпечатъци. Открих тялото на Касиди тук. Нямаше видими следи от насилие. Властите и всички останали заключиха, че тя е взела свръхдоза от някакъв екзотичен клубен наркотик.

— Самоубийство?

— Не. Сигурен съм в това. Повярвай ми, Касиди не би се самоубила.

— Но не си открил убиеца.

— Не.

— Какво мислиш, че се е случило? — попита Аби.

— Премислях десетки пъти всички сценарии и постоянно се връщам на единствения възможен. Цялата работа е била нагласена от самото начало.

— В смисъл?

— Касиди трябва да е участвала в планирането на цялото нещо. Не искам да го вярвам, защото така излиза, че съм глупак, но няма друго обяснение, което да пасва. Пада ми се, като наруших правилата.

— Кои правила?

— Че не може да имаш връзка със свой служител.

— Къде се запознахте?

— На едно изложение за скъпоценни камъни и кристали в Аризона. Всяка година ходя на всички големи изложения, защото никога не се знае какво може да изскочи. От време на време се появява по някой камък с паранормална енергия. На онова изложение един от дилърите имаше много интересно парче кварц, пропит с паранормална енергия. Беше очевидно, че той не подозираше с какво разполага. Всъщност единственият човек наблизо, който със сигурност разпозна природата на кварца, беше една жена с впечатляваща външност, която стоеше точно до мен.

— Касиди.

— Да. Едното нещо доведе до друго. Тя беше умна, красива и талантлива. И беше също толкова запалена по кристалите като мен. Искаше да започне работа в „Копърсмит“. Аз я представих на директора на лабораторията „Блек Бокс“. Фрай веднага я нае. Таланти като нейния не се срещат често.

— Но вие двамата продължихте да се виждате.

— Започнах да я водя тук през уикендите. Но тя нямаше причина да бъде на острова в нощта, когато умря.

— А защо е била? Успя ли да разбереш?

— Единственото логично обяснение е, че е дошла тук с партньора си, за да открадне кристалите от мината „Феникс“.

— Не разбирам — каза Аби. — Защо е очаквала те да бъдат тук, в лабораторията ти? Ти каза, че са изчезнали при експлозията в мината.

— Това е само наполовина вярно. Камъните, които Рей Уилис е отделил, за да ги анализира и да прави експерименти с тях, са изчезнали. Но баща ми е избягал от мината, изнасяйки няколко геода с кристали. Камъкът на пръстена ми е един от тях.

Очарована, Аби погледна пръстена му.

— Това един от кристалите от мината ли е?

— Да. Татко разцепил единия геод и извадил три от най-малките кристали. Поръчал три пръстена, на които да ги сложат. Даде по един такъв пръстен на сестра ми Ема, на брат ми Джъдсън и на мен. Но засега те служат само като напомняне за дълга ни да пазим кристалите. Можем да им въздействаме леко, но никой от нас не е измислил как да отключи пълната сила на спящата в тях енергия. И не сме сигурни дали това би било разумно.

— Но ти усещаш енергията му?

Сам погледна пръстена.

— Да. Трите кристала са различни. Въпреки че са от един и същи геод, не са еднакви на цвят и, изглежда, имат различни свойства. Ема, Джъдсън и аз реагираме по различен начин на излъчванията им. Всеки от нас си избра този, който му допадна най-много. Това беше камъкът, който по някакъв начин резонира с моята енергия.

— Къде са останалите кристали от мината?

— В един сейф тук в мазето. Но това е един от проблемите със сценария, който се опитвах да изясня. Никога не съм казвал на Касиди за кристалите. Никога не съм й показвал сейфа. Доколкото знаех, тя не беше чувала за мината „Феникс“ или за кристалите, които татко е изнесъл оттам.

— Но по някакъв начин тя е научила тайните на твоето семейство. — Аби се концентрира. — Каза, че нейният талант е бил свързан с камъните и кристалите, подобно на твоя.

— Да.

Аби огледа стаята.

— Тя е прекарвала известно време в тази лаборатория с теб. Може би е успяла да ги усети.

— Съмнявам се. Те не излъчват енергия, освен ако не знаеш как да ги задействаш. Никой никога не забелязва кристала на пръстена ми. Същото се отнася и за кристалите на Ема и Джъдсън. Освен това кристалите в сейфа са скрити под стомана, дебела два и половина сантиметра. Но може би нейният съучастник е знаел нещо, което не й е било известно.

— Сигурен си, че е имала съучастник? — попита Аби.

— Това е единственият отговор. Той я е убил.

— Защо му е трябвало да го прави?

— Това е едно от многото неща, които не знам — каза Сам. — Единственото нещо, в което съм сигурен, е, че който и да е бил тук в онази нощ, не е успял да отвори сейфа. Камъните все още са вътре.

— Може би съучастникът й не е бил чак такъв специалист по ключалки.

— Дори и изключително опитен ключар със сериозен талант не би могъл да отвори сейфа. Той има уникален заключващ механизъм с кристали. Аз го проектирах. — Той вдигна ръката си, за да й покаже камъка на пръстена си. — Може да се отвори само с един от трите пръстена и освен това човекът, който го отключва, трябва да може да насочи малко енергия през кристала.

— Ами с експлозиви? — попита Аби.

— Разбира се, сейфът може да се взриви, но това би било изключително опасна операция поради непредсказуемата природа на кристалите вътре. Човекът, който е бил тук в онази нощ, е знаел, че не е добра идея да опитва този подход.

— Значи партньорът на Касиди е стигнал толкова далеч в онази нощ, осъзнал е, че няма да успее да отвори сейфа, и е решил да минимизира загубите си. Премахнал е съучастничката си Касиди, единствения човек, който би могъл да го издаде.

— Мисля, че така е станало. Също така мисля, че е време да погледнеш за какво става въпрос всъщност. — Сам отиде до далечния край на стаята.

Аби го последва.

— Ще ми покажеш ключалката?

— Ще отворя сейфа и ще ти покажа камъните. Ти си затънала в тази история колкото и аз. Имаш право да видиш това, което семейството ми пази от четирийсет години.

Той отиде до далечния край на стаята и натисна един скрит лост в стената. Табло с фалшиви камъни се плъзна и разтвори, разкривайки стоманената врата на сейфа.

— Този сейф изглежда по-нов от останалата част от къщата — отбеляза Аби.

— Така е. Години наред татко използваше върхов модел охранителна система, проектирана от директора на лабораторията „Блек Бокс“ Пол Логфрен. Той беше стар приятел на баща ми. Логфрен почина преди няколко години. След като аз се преместих да живея тук, реших, че искам нещо по-сигурно. Проектирах нова охранителна система. Изработиха ми я по поръчка в една фирма в Сиатъл. Аз си поиграх с различни кристали и инструменти, докато не измислих обсидиановата ключалка и заключването с кристалите от мината.

Аби обмисли чутото.

— Някой извън семейството знае ли, че си сменил ключалката?

— Не. Това е още една от семейните тайни на Копърсмит. Мислиш, че този, който е организирал обира в онази нощ, е очаквал да намери старата ключалка, нали?

— Това би обяснило защо нещата са завършили по този начин.

— И аз стигнах до този извод.

Той доближи пръстена си до парчето обсидиан, което беше вградено в стената, и насочи енергия през кристала. Черният камък блесна с тъмна светлина. Дебелата стоманена врата се отвори бавно. Слаби потоци от призрачна енергия се усетиха откъм сейфа. Нютън изръмжа.

— Сега разбирам какво ми обясняваше — каза Аби и се придвижи напред, за да погледне по-добре. — Това, което се намира вътре, не е горещо. Но вибрациите са много странни.

Сам натисна ключа, за да пусне вътрешното осветление. Той наблюдаваше лицето й, когато тя видя малката купчина от скучни сиви камъни в сейфа. Аби изглеждаше разочарована. Той се усмихна.

— Не са особено вълнуващи, а? — попита той.

— Не. Ако не можех да доловя малко от енергията, не бих ги погледнала втори път.

— Всъщност това са геодите. Горещите кристали са вътре. Татко е разцепил само един геод и извадил трите кристала за пръстените, но после решил, че няма да рискува да разрязва останалите. Прекалено много неизвестни имало.

— Кой е отвореният?

— Този. — Сам вдигна половината от разцепения геод и го извади от сейфа. — Отвън прилича на нормална скала, но погледни вътре.

Той завъртя геода, за да й покаже вътрешността, която направо заслепи сетивата й.

Аби се взираше с удивление в спиращите дъха многоцветни кристали, които изпълваха сърцевината на камъните.

— О, боже — прошепна тя. — Това е природната версия на яйцата на Фаберже.

— Мислим, че по-скоро е природната версия на много силна пещ — каза той. — Проблемът е, че не знаем как да освободим пълната енергия дори на един от тези геоди, без да се изложим на огромен риск. Не разполагаме с необходимата технология, за да контролираме такава паранормална сила.

— Ти можеш да контролираш кристала в пръстена си, за да отключиш сейфа.

— Да, мога да насоча малко енергия през него, мога да направя някакви дребни номера. — Той върна геода в сейфа, като го остави с отрязаната страна надолу. — Но нямам никаква представа какво ще се случи, ако насоча пълната сила, която е заключена в него.

Аби го видя как затваря вратата на сейфа.

— Какво виждаш в онзи сън? — попита тя.

Той заключи хранилището.

— Виждам как Касиди върви сама по коридора към тази стая. Знам, че ще отвори вратата и ще е озове лице в лице с убиеца си. Опитвам да й извикам, да я предупредя, но не мога да помръдна, а тя не ме чува.

— Неприятен сън — каза Аби.

— Да, сънувал съм и по-хубави.

— Знам, че няма да ти помогне, но мога да ти кажа, че и на мен ми се случва нещо подобно.

Сам я погледна.

— Кошмари ли?

— По-лошо. Започнах да ходя насън. Гуен казва, че не трябва да се тревожа. Че сигурно е просто временен стрес заради инцидента в библиотеката на Вон. Но тя ми каза и че е възможно интуицията ми да се опитва да ми каже, че пропускам нещо важно.

— Какво виждаш в съня си?

— Със сигурност нищо, което да изглежда като някакъв ключ към ставащото. Виждам Грейди Хейстингс, лудия, който ни заплаши с оръжие в библиотеката. Той протяга ръце към мен. Моли ме да му помогна. Аз искам, но не знам как.

Сам я придърпа към себе си и я прегърна силно.

— Може би в това има някакъв урок.

— И какъв е той?

Сам я целуна по косата и после приближи устни до ухото й.

— Може би, че двамата с теб не трябва да спим сами.

Тя обви ръце около врата му.

— Мислиш ли, че ако спим заедно, ще се спасим от лошите сънища?

— При мен проработи снощи. — Той целуна шията й.

— А при теб?

— Ами аз сънувах съня, преди да си легнем заедно. Точно това ме събуди. Но после съм заспала на секундата. Не помня да съм сънувала нещо.

Сам плъзна устни по гърлото й.

— Какво ще кажеш да повторим експеримента отново, за да видим дали пак ще постигнем положителни резултати?

Аби се усмихна.

— Вие, учените, така ли говорите, когато искате да вкарате някоя жена в леглото си?

— Зависи. Върши ли работа? Ако не, мога да опитам друг подход.

— Не си прави труда. — Тя докосна с устни неговите. — Върши работа.

* * *

Любиха се страстно и интензивно, също като първия път, но сега имаше нещо различно, помисли си Аби. Предната нощ беше изпитала и физическа, и метафизическа интимност в момента на освобождението си. Краткото чувство за свързаност беше нещо, което не бе изпитвала никога преди, но тя беше сметнала, че е резултат от паранормалната енергия, която и двамата излъчваха.

Същото тревожно и опияняващо усещане за физическа и метафизическа интимност я връхлетя отново. Но този път, когато тя потрепери в ръцете на Сам и се обви около него, докато той достигаше разтърсващия връх, Аби осъзна, че връзката им не е временна. Нещо постоянно се случваше с техните пулсиращи в резонанс аури.

Последната й мисъл, преди да потъне в дълбок сън, беше, че дори и да не видеше Сам никога повече през живота си, връзката помежду им щеше да си остане завинаги.

Не знаеше дали това я въодушевява или ужасява.

23.

Грейди Хейстингс беше обвит от мъглата в съня й. Той протегна ръце към нея.

— Помогни ми. Само ти можеш да ме спасиш.

— Моля те, трябва да ми кажеш какво искаш.

— Помогни ми.

Тя опита да стисне ръката му, но не можа да се доближи до него. Опита да върви към него през вихрещата се мъгла от енергия, но някаква невидима сила я спря.

— Аби, събуди се — каза Сам. Гласът му беше тих, но настоятелен и властен. — Чуваш ли ме? Сънуваше.

Някъде куче виеше разтревожено.

Аби се събуди от обичайния прилив на енергия и отчаяна откри, че бе права, почти по средата на разстоянието до вратата. Сам стоеше точно пред нея. Беше хванал раменете й с две ръце. Нютън се притискаше към крака й.

— По дяволите! Пак го направих. Този път сама съм си виновна. Забравих да си настроя будилника.

— Какъв будилник?

— Гуен ми каза, че мога да си настроя психичен будилник, така че да премина в състояние на полусън, ако отново започна да сънувам съня с Грейди Хейстингс. Тя каза, че силните таланти умеят много добре да манипулират тези полусънища, стига да се концентрират. Каза ми, че ако поема контрол над съня, може да разбера какво се опитва да ми каже интуицията ми.

— Дотук с моята теория, че сексът преди сън те избавя от кошмарите.

— Явно не е вярна.

— Да не прибързваме с изводите. Не искаме да изоставим експериментите само защото сме претърпели един провал.

Аби го погледна.

— Мислех, че да се прави едно и също нещо многократно, в очакване на различен резултат, е дефиницията за лудост.

— Да, но сексът никога не е един и същ. — Той я придърпа в обятията си. — Всеки път е различен. Предлагам да продължим с повторенията на експеримента, докато не постигнем желаните резултати.

Тя се облегна на гърдите му.

— Тази нощ сънят беше по-силен, Сам.

Той я притисна към себе си.

— Имаше ли нещо различно?

— Не, но стигнах до един извод.

— Какъв?

— Не мисля, че сънят ми има някакъв дълбок, скрит смисъл. Смятам, че посланието, което интуицията ми се опитва да ми изпрати, е много просто и ясно.

— И какво е то?

— Че трябва да поговоря с Грейди Хейстингс.

24.

Аби се събуди стресната и осъзна, че е сама в леглото. Интересно колко бързо свикваш да спиш с някого, помисли си тя. Беше спала сама цял живот и си мислеше, че така й харесва. Две нощи със Сам бяха променили много неща.

Един студен влажен нос се притисна към ръката й. Тя отвори очи и се озова лице в лице с Нютън. Той стоеше до леглото и я наблюдаваше съсредоточено.

— Добре, добре, будна съм. Мисля, че ти казах да забравиш този номер с телепатичните команди.

Тя избута завивките, седна и погали Нютън по гърба. Той джафна, облиза ръката й и после, очевидно доволен, че е изпълнил дълга си, се обърна и изприпка към отворената врата. Аби отгатна, че се е отправил към кухнята. Звуци и аромат на закуска се носеха откъм долния етаж.

Компанията на Сам определено си имаше добри страни, помисли си тя. Той й приготвяше закуска за втора поредна сутрин. Не помнеше някой някога да й е приготвял закуска. Утре сутрин трябваше тя да свърши тази работа.

Лятното утро беше донесло дъжд, с което определено беше заприличало на зимно. През прозореца се виждаше стоманеният цвят на морето, а околните острови и островчета се губеха в мъглата.

Аби извади един синьо-зелен пуловер и сив панталон от куфара си и се отправи към банята. Не си беше взела багаж за продължителен престой. При следващото отиване до Сиатъл трябваше да се отбие в апартамента, за да си провери пощата и да си вземе още дрехи и други дреболии.

Грабна телефона и провери имейла си. Имаше съобщение от магазините „Нордстрьом“, че започва лятната разпродажба, както и от любимата й марка за обувки, че новата им колекция е вече по магазините. Нямаше нови имейли, свързани с предстоящия търг или лабораторния дневник.

С телефона в ръка, Аби излезе в коридора. Ароматът на прясно сварено кафе и ухание на канела се носеха във въздуха. Когато влезе в кухнята, откри Сам до печката, с готварска шпатула в ръка. Косата му бе още влажна от душа. Наболата брада, която Аби беше забелязала в малките часове на нощта, беше изчезнала. Беше облечен с тъмен панталон и черен пуловер.

Нютън седеше на пода, наострил уши, и наблюдаваше всяко движение на Сам. Той отдели минутка да поздрави Аби и после продължи да наблюдава приготвянето на закуската.

Сам погледна Аби.

— Добро утро.

— Добро утро. Нютън закуси ли?

Тя се чувстваше леко смутена, но не чак неловко, заради интимността на отношенията им. Това беше непозната територия за нея, осъзнаваше Аби, справяше се по-лесно през нощта, отколкото през деня. Но ако Сам имаше някакъв проблем с бързото развитие на отношенията им, той не даваше никакви признаци за това. Държеше се така, сякаш всичко — от разгорещения секс до закуската, беше съвсем в реда на нещата.

— Дадох на Нютън от специалната кучешка храна, която му донесе — каза Сам. — Но ми се струва, че той предпочита пържените филийки, които ние с теб ще ядем.

— Казах ти, че е много умно куче. Няма проблем да хапне една филийка. Кафето готово ли е?

— Сипи си. Чашите са ей там. — Сам кимна с глава към шкафа.

— Благодаря.

Аби отвори вратичката на шкафа и свали една чаша.

— Да сипя ли и на теб?

— Да, благодаря. — Той я погледна изпитателно. — Сънува ли отново тази нощ?

— Слава богу, не сънувах Грейди Хейстингс. — Тя взе каната с кафето. — А ти?

— И аз не сънувах Касиди. Казах ти, че трябва да усъвършенстваме експеримента.

— Ммм. — Аби наля кафето, докато се чудеше какво да отговори.

— Сутрин не си много разговорлива, а? — отбеляза Сам. — Вчера мислех, че е заради появата на брат ти.

— Доведеният ми брат — поправи го тя машинално.

— Но тази сутрин имаме време да поговорим.

Тя отпи от кафето си. Беше силно и с аромат на добре изпечени зърна.

— Мислех, че мъжете не си падат по разговорите на следващата сутрин.

Той й се усмихна закачливо.

— Зависи какво точно се е случило преди това.

Аби се изчерви.

— В нашия случай се случиха куп неща. Едва не предизвиках пожар с книгата в спалнята си. После имах среднощен неканен посетител, който нахлу с взлом. Сънувах кошмар. Сейф, пълен със странни паранормални кристали с неизвестни свойства. Да не споменаваме стреса от деня, когато открихме труп и се спасихме от опит за отвличане.

— Връзката ни със сигурност не се развива в рамките на скучното ежедневие, това е вярно.

— Точно така — продължи Аби. — Може би затова не съм сигурна за какво да си говоря с теб на сутринта. Или просто нямам много опит в това отношение. Имала съм няколко връзки, включително една-две, за които мислех, че имат потенциал да стигнат далече. Но никоя от тях не продължи дълго и някак си го предусещах, така че не влагах всичко от себе си. Поради някаква причина предпочитах да не прекарам нощта с човека до себе си.

— Щом не ти се налага да го видиш на закуска, можеш да си кажеш, че е било просто среща, а не връзка, нали? — попита Сам.

— Нещо такова, да. Според психолозите в „Самърлайт Академи“ имам сериозни проблеми с доверието. Баща ми, психотерапевтът, пък казва, че имам сериозни проблеми с обвързването. Комбинацията от двете явно напълно изключва възможността за връзка.

Сам натрупа големи купчини пържени филийки в две чинии.

— Е, психолозите и баща ти със сигурност са сгрешили с диагнозите си, нали?

Тя се задави с кафето си.

— Моля?

Сам остави тигана на гранитния плот.

— Нямаш проблеми с доверието. Просто си много внимателна в преценката си на кого можеш да се довериш. И нямаш проблеми с обвързването. Правила си го много пъти без проблем.

— Какво имаш предвид?

— Преди години си създала стабилно и трайно приятелство с Гуен Фрейзиър и Ник Сойър. Поддържаш това приятелство в продължение на години. Доверяваш се и на двамата. Сприятелила си се с Тадеус Уебър, един крайно ексцентричен старец, живеещ като отшелник, който не се доверяваше почти на никого. Но на теб е поверил тайните си и ти си ги опазила. Като добра дъщеря си отишла да се снимаш за семейната фотография, за да помогнеш на баща си да поддържа имиджа на модерното семейство, макар че не чувстваш това семейство като свое. И накрая, но не на последно място, си напълно, на сто процента предана на кучето си.

Аби погледна Нютън.

— Сто и десет процента.

— Виждаш ли? — Сам отдели една филийка настрани, за да изстине по-бързо. — Можеш да се обвързваш и го правиш. Следователно и психолозите в онова училище, и баща ти никога не са успели да те разберат и да проумеят какъв е истинският ти проблем. Но ти и сама знаеш това. — Сам отнесе двете чинии с филийки на масата. — С това лекцията приключва. Да закусваме.

— Това са най-красивите пържени филийки, които съм виждала — каза тя.

— Очевидно си гладна.

— Направо умирам от глад.

Имаше още нещо хубаво в случващото се между нея и Сам, помисли си Аби. Изразходваше много калории.

Намаза филийката си щедро с масло и сипа отгоре малко кленов сироп. После внимателно си отряза парче и го лапна. Сдъвчи го и го преглътна. Веднага си отряза още едно парче. И още едно.

Известно време двамата се хранеха мълчаливо.

Накрая Аби остави вилицата си и взе чашата с кафе.

— Ами ти? — попита тя.

Вилицата на Сам застина по средата на пътя към устата му и той я погледна неразбиращо.

— Какво аз?

— Ти очевидно знаеш как да се обвързваш. Със сигурност си предан на семейството си и тайните му.

— Е?

— Какво се случи с Касиди? Ти сам каза, че двамата сте имали връзка, че дори много хора са мислели, че сте сгодени или се каните да се сгодите.

Сам се облегна на стола и протегна краката си под масата.

— В интерес на истината от известно време го обмислях. Всичко във връзката ми с Касиди изглеждаше идеално, може би дори прекалено съвършено. Но нещо липсваше. Все очаквах онова малко щракване, сещаш ли се?

— Кое щракване?

— Когато осъзнаваш, че това е човекът за теб. Така и не ми се случи с Касиди. Докато изпълнявах поръчката на онзи клиент, точно преди смъртта на Касиди, стигнах до извода, че е време да сложа край на връзката си с нея.

— А вместо това се прибра вкъщи и откри трупа й в лабораторията. — Изведнъж Аби осъзна нещо. — И тогава си приел, че е твой дълг да откриеш убиеца й.

— Нямаше да я убият, ако не беше с мен — каза Сам. — Нашата връзка я доведе дотам. Осъзнах това в нощта, в която бе убита.

— Но ако тя те е съблазнила и те е мамила, за да открадне камъните…

— Няма значение. Аз съм този, който я покани на среща, след като се запознахме на онова изложение. Аз съм този, който я представи на Фрай. Аз съм този, който продължи да излиза с нея, след като тя започна работа в „Копърсмит“.

— Разбирам.

Сам дълго се взира в лицето й.

— Да. Виждам, че ме разбираш. Ти си единствената, която успя. Ще направя още кафе.

Той отиде до плота и взе каната. Със свободната си ръка хвърли изстиналата филийка на Нютън, който скочи чевръсто и я улови още във въздуха.

Телефонът на Аби иззвъня. Тя го взе и погледна непознатия номер.

— Нямам представа кой може да е — каза тя и натисна бутона, за да отговори на обаждането.

— Ало?

— Абигейл? Ти ли си?

Оринда Стрикланд говореше със същия строг, студен и надменен тон, с който ужасяваше тринайсетгодишната Аби. Вече преминала осемдесетте, Оринда продължаваше да е все така неумолима, но в гласа й се долавяше леко потрепване, което издаваше възрастта й и още нещо. На Аби й трябваха няколко секунди, за да се сети за точната дума. Паника. Оринда беше тази, която се чувстваше ужасена днес и отчаяно се опитваше да го скрие.

Аби си пое дълбоко дъх и мълчаливо повтори мантрата си. Не показвай слабост.

— Госпожо Стрикланд. Каква изненада. Не знаех, че имате номера ми.

— Взех го от Доусън.

— Ясно. Да не би някой да е умрял?

— Не е смешно.

— Не съм опитвала да се шегувам. Просто не мога да си представя друга причина да поискате да говорите с мен.

— Глупости — сопна се Оринда. — Ти си от семейството ни. Защо да не поискам да те чуя?

— Знаех си. — Аби се облегна тежко на стола си и се загледа в дърветата край прозореца. Нютън седна до нея. Тя постави длан на главата му. — Става дума за Доусън и неговия инвеститор.

— Доусън ми обясни, че те е помолил да му намериш някаква стара книга, която му е необходима, за да сключи сделката си. Каза, че си отказала.

— Не е толкова просто, госпожо Стрикланд.

— Доусън каза, че не искаш да му намериш книгата, защото още не си се примирила с миналото.

— По принцип е така. Но повтарям, че не е толкова просто.

— Абигейл, като момиче ти имаше много сериозни проблеми. Направихме това, което смятахме за най-добро за теб и за семейството. Сега вече си възрастна. Надявах се, че си осъзнала, че нямахме друг избор, освен да те изпратим в онова училище. Ти се нуждаеше от лечение.

— Аха.

— Имаш ли представа колко ни струваше да те изпратим в „Самърхил Академи“?

— „Самърлайт“.

— Какво? — попита Оринда.

— Училището се казваше „Самърлайт Академи“.

— Е, не може да очакваш да си спомням името на училището след толкова много години.

— Ето това вече е смешно. Аз пък никога няма да мога да го забравя. И в отговор на въпроса ви: не, не знам колко ви е струвало, за да ме затворите там.

— Платихме хиляди за таксата за обучение, пансиона, храната и терапията. Трябва да си ни благодарна за всичко, което направихме за теб.

— О, благодарна съм — каза Аби учтиво. — Много съм благодарна.

Тя усещаше, че Сам я наблюдава. Той стоеше подпрян на плота, пиеше кафе и слушаше всяка нейна дума. Нютън беше опрял глава в крака й, за да й даде мълчаливата си подкрепа.

— Най-малкото, което можеш да направиш за семейството, е да намериш на Доусън онази книга — заяви Оринда. — Той ми каза, че е от критично значение за него да сключи сделката с този инвеститор.

— Да, и на мен ми го спомена. Но трябва да ми се доверите, когато ви казвам, че книгата е опасна.

— Глупости, просто някаква книга, дори не особено стара. Не говорим за средновековен ръкопис. Очевидно поради някаква причина неговият инвеститор държи да се сдобие с тази книга на всяка цена и е заявил категорично, че тя е условието за сключването на сделката.

— Мнозина търсят тази книга и поне един човек вече беше убит заради нея — каза Аби.

— Изобщо не вярвам на тези приказки. Никой не извършва убийство заради някаква четирийсетгодишна книга. Измисляш си истории, точно както правеше и като момиче. Всичко е заради парите, нали?

— Не.

— Разбира се, че е заради тях. Винаги си завиждала на Доусън заради наследството и на близначките за попечителските им фондове, въпреки че ти обясних съвсем ясно, че нямаш никакви права над тези пари, защото нямаш биологична връзка с рода Стрикланд.

— Спомням си онзи разговор. Казах ви тогава, повтарям ви го и сега: парите на Стрикланд не ме интересуват.

— Всички се интересуват от парите — настоя Оринда. В гласа й отекнаха гняв и непоклатимо убеждение, че е права. — Все се надявах, че след всичко, което сме направили за теб, ти ще благоволиш да ни отвърнеш с една дребна услуга в замяна. Ако до такава степен си лишена от чувството за семеен дълг обаче, имаш думата ми, че ще бъдеш компенсирана за усилията си.

Дали в гласа на Оринда се долавяше рядка проява на емоции или просто надигащата се паника? Каквато и да беше причината, тя предизвика интуицията на Аби. Тя се наведе напред и подпря лактите си на масата.

— Никога не съм подозирала, че сте способна на подобно унижение, госпожо Стрикланд.

— Не се унижавам, неблагодарнице. Опитвам се да те накарам да проумееш, че си длъжна да помогнеш на брат си в тази кризисна ситуация.

— Доведеният ми брат — поправи я Аби машинално. — Нямаме кръвно родство, нали така?

— Това няма значение. Ние сме семейство. Доусън каза, че може да се озове в затвора.

— Вижте, разбирам, че той е на ръба на банкрута, но освен ако не е в основата на тази финансова пирамида, се съмнявам да му предявят обвинения.

— Не разбираш ли? — избухна Оринда. — Този, който е подвел Доусън да се включи в тази схема, се е погрижил, когато нещата се сринат, Доусън да бъде принуден да поеме последствията.

— Добре, добре, успокойте се. Изглежда, че всичко опира до пари. Ако Доусън е принуден да изплати загубите на някои от клиентите си, той може да вземе пари назаем от попечителския фонд на Стрикланд. Вие със сигурност ще му заемете тези пари.

Последва кратка, напрегната тишина.

— Това не е възможно — отвърна Оринда с равен тон. — Парите са почти изчерпани.

— Какво?

— Накарах Доусън да инвестира почти всичките ни пари в проклетата пирамида.

— О, за бога! Аз не съм експерт по финанси, но никой ли не ви е обяснил колко е важно диверсифицирането на вложенията? Или че ако нещо изглежда прекалено хубаво, за да е истина, то вероятно не е истина.

— Не смей да ми изнасяш лекции, Абигейл! — Гласът на Оринда се нажежи от гняв и напрежение. — Станалото — станало. Доусън не е виновен, че парите ги няма. Доусън беше жертва на измама. В резултат на това цялото семейство е изправено пред финансов колапс. Трябва да намериш онази книга, Абигейл. Това е най-малкото, което можеш да направиш след всички неприятности, които си ни причинила.

Телефонът замлъкна в ръката на Аби. Тя погледна Сам.

— В случай че не си се досетил, това беше бабата на Доусън — Оринда Стрикланд.

— Тази, която ти е разяснила недвусмислено, че няма да наследиш и цент от парите й?

— Да. Очевидно не е останал и цент за наследяване. Оказва се, че тя е вложила буквално всичките пари на Стрикланд във финансовата пирамида на Доусън.

Сам подсвирна тихо и поклати глава, но не каза нищо.

— Сега очаквам да ми се обади майката на Доусън.

— Твоята мащеха.

— Да. — Аби забарабани по масата. — Макар че е възможно да убедят татко да ми се обади. Не че той ще наследи нещо, защото е подписал предбрачното споразумение, но поне докато бракът му трае, той се наслаждава на лукса, който му осигуряват парите на Стрикланд. Ако научи, че кранчето е затворено и че наследството на близначките е под въпрос, сигурно ще се намеси.

— Мислиш ли, че ще се разтревожи заради попечителските фондове на сестрите ти?

— Джесика и Лора са любимките на баща ми — обясни тя. — Те са част от имиджа на съвременното комбинирано семейство. Двете учат в много скъп частен колеж. Той не би искал парите за образованието им да секнат.

— Ситуацията все повече се усложнява — вметна Сам.

— Така е, несъмнено. — Аби стана. — Отивам да се поразходя. Нуждая се от свеж въздух, за да си проясня главата.

Нютън скочи на крака, като чу за разходка.

— Ще дойда с теб — каза Сам.

Аби се обърна на прага.

— Мислех, че каза, че на острова ще бъда в безопасност.

— В безопасност си. — Сам остави празната си чаша на плота. — Просто искам да дойда с теб. Може ли?

— Щом искаш.

— Много великодушно — измърмори той. — След всичко, което съм направил за теб.

За пръв път в живота си Аби разбра какво означава да кипнеш от яд.

— Не смей да опитваш да ме накараш да се чувствам виновна — сряза го ядосано тя. — Току-що говорих по телефона с експерт от световна величина по тези въпроси.

Сам се ухили.

— Не можах да устоя.

Тя опита да продължи да му се сърди, но просто нямаше сили да го направи. Вместо това избухна в смях.

— Има какво да се желае от чувството ти за хумор — каза му тя.

* * *

Ситният дъжд беше спрял. Започваше бавно да се стопля, но въздухът все още беше хладен и влажен. Аби се сгуши в якето си. Навън Нютън хукна лудешки, криеше се между дърветата, показваше се, радваше се на свободата да тича без каишка.

— Мисля, че чува зова на дивото — отбеляза Аби.

— За куче, което живее в апартамент, той със сигурност се адаптира много бързо към селския живот.

Аби погледна трите къщи, които едва се виждаха през дърветата.

— Значи това е имението на рода Копърсмит.

— Едното. Другото е в Седона.

Аби махна към къщите.

— Кой живее там?

— Нашите построиха едната къща за себе си. — Сам посочи модерната постройка с изглед към водата. — Майка ми никога не е харесвала старата къща. Джъдсън и Ема използват другите, когато са на острова. Ние сме сплотено семейство, но обичаме всеки да си има свое кътче за уединение. Освен това моите родители все си представят как семейството се увеличава с куп внуци.

— Но никой от вас не се е оженил.

— Още не. Мама започва да ни натяква. Мисля, че затова двамата с татко се зарадваха толкова на връзката ми с Касиди. Те бяха сигурни, че тя е жената за мен. Бяха убедени, че съм се изолирал на острова, за да лекувам разбитото си сърце.

— Знам, че не си с разбито сърце, но мислиш ли, че е възможно, като не си успял да разрешиш загадката с убийството, да си се вманиачил в идеята, че си се провалил? — попита Аби внимателно.

— Разбира се. — Сам се усмихна с овладяна студена усмивка. — Но сега всичко се промени. Сега вече се движа по гореща следа благодарение на теб.

Те прекосиха една полянка и спряха на върха на канара точно над морето.

— Защо майка ти е нарекла този залив Копър Бийч? — попита Аби.

Сам се подсмихна леко.

— Някой ден ще видиш с очите си.

Недалече от брега няколко кита пореха вълните. Масивните черно-бели същества се издигаха над водата с грациозни, акробатични скокове и после отново се губеха в дълбините.

— Това е едно от местата, където живеят китовете — каза Сам. — Морските биолози са ги преброили, описали, наименували. Никои два кита не са напълно еднакви на външен вид. И всеки си говори на свой диалект на китския език.

— Изглеждат удивително, когато ги видиш толкова отблизо — каза Аби. — Сякаш танцуват.

— Всъщност ловуват. Трябва им доста храна, за да поддържат осемтонните си тела в движение. Изглежда са открили пасаж от сьомга. Ще го атакуват заедно, избутвайки рибите към подводните скали край острова. Щом сьомгите се озоват в капан там, китовете ще извадят ножовете и вилиците си, известни още като много големи зъби.

— Природата е жестока. Буквално. Аз предпочитам сьомгата сготвена.

— Имам добра новина за теб. Местните рибари често използват същата техника, за да уловят сьомгата, която ядеш. Ловните тактики не са чак толкова различни при различните животински видове. — Телефонът на Сам иззвъня. Той го извади от якето си и провери номера на екрана. После прие обаждането. — Извинявай, татко. Няма никакви новини. Казах ти, че ще се обадя, когато имам какво да ти съобщя. — Последва кратка пауза. — Това не е необходимо, татко — заяви Сам спокойно. — Двамата с мама вече планирате да дойдете тук следващата седмица за техническата конференция. Няма нужда да пристигате по-рано. — Нова пауза. — Ясно. — Сам прозвуча примирено. Затвори телефона и погледна Аби. — Беше баща ми.

— Лоши новини ли? — попита тя загрижена.

— Зависи от гледната точка. Двамата с мама пътуват към острова. Ще пристигнат днес следобед.

25.

Закусвалнята на Копър Бийч беше почти празна, когато Аби пристигна. Когато младата сервитьорка й донесе кафето, мястото вече беше наполовина пълно и с всяка изминала минута прииждаха още и още местни.

— Отразяваш се добре на бизнеса — каза сервитьорката тихо. — Между нас казано, шефът ми е много щастлив. Единственият проблем е, че хората поръчват само кафе и понички.

Сервитьорката изглеждаше към деветнайсетгодишна. Беше весела, дружелюбна и искрено любопитна. Русата й коса беше вързана на конска опашка. Униформата й се състоеше от дънки и тениска. Нямаше табелка с името си. В градче с размерите на Копър Бийч сигурно нямаше нужда от това, помисли си Аби. Беше чула някои от клиентите да я наричат Бренда.

— Не пренебрегвай кафето и поничките — каза Аби също толкова дружелюбно. — При тях печалбата е много висока.

— Да, за шефа ми. Но хората, които си поръчват само кафе и понички, почти не оставят бакшиши.

— Да, знам. И аз съм работила като сервитьорка. Съжалявам. Може би трябва да сложа табелка, че всеки, който иска да види непознатата, трябва да си поръча поне един хамбургер. И че има допълнителна такса, ако искат да видят и кучето, което е вързано отвън.

Бренда се изкикоти. Аби погледна претъпканото заведение. Няколко души бързо отместиха поглед. Престорено оживените разговори станаха още по-шумни. Повечето се въртяха около риболов и прогнозата за времето.

— Знам, че тук на острова не идват много туристи — каза Аби на Бренда, — но чак толкова рядък вид ли са, щом всички от града хукват да видят новопристигналия екземпляр?

Бренда се разсмя и се наведе към масата, преструвайки се, че прибира менюто.

— Вярно е, че тук почти не идват туристи. Със сигурност не сме като Фрайдей Харбър. Повечето хора дори не са чували за острова ни и тукашните предпочитат това да си остане така. Най-голямото събитие за годината предстои следващата седмица — годишната техническа конференция на „Копърсмит“. Служителите от лабораториите на корпорацията пристигат тук заедно със семействата си и пълнят всички пансиони и малкия хотел. Последната вечер винаги има голямо барбекю. Целият град е поканен.

— А защо аз съм им толкова интересна?

— Защото си отседнала в къщата на Сам Копърсмит, разбира се.

— Явно не се случва често той да има гости.

— Шегуваш ли се? — Бренда се изправи и забели очи. — Не е водил приятелка тук, откакто убиха годеницата му.

— Доколкото знам, не са били сгодени.

— Така е, не бяха. Убиха я, преди да обявят официално годежа си. Но всички на острова знаеха, че Сам ще се ожени за нея. Загубата й, и то по този начин, направо разби сърцето му.

— Аха.

— Когато той откри тялото й, имаше много гадни приказки по негов адрес. В интернет го наричаха Черната брада. Казваха, че всяка жена с ума си би трябвало да е уплашена до смърт от него.

— Синята брада — каза Аби.

— А?

— Синята брада е името на един благородник от седемнайсети век, който имал навика да убива жените си. Не Черната брада.

— А, ясно. Може. Както и да е, фактът, че те е довел тук, е голямо събитие. Това означава, че е започнал да лекува разбитото си сърце.

Аби видя, че Сам върви по улицата към закусвалнята. Тъкмо беше излязъл от пощата, но не носеше пликове. Кимаше на хората, с които се разминаваше. Те го поздравяваха непринудено.

Нютън, който беше вързан за един стълб, забеляза приближаването на Сам и скочи на крака да го поздрави.

— Никой от местните не повярва нито за минута, че Сам има нещо общо с убийството на бедната жена — прошепна Бренда със сериозно изражение.

Аби видя как Сам спря да почеше Нютън зад ушите.

— Разбрах. Вярвали са, че е невинен, защото са познавали и него, и семейството му. Не биха могли да си представят той да извърши убийство.

— Със сигурност всички познават семейство Копърсмит. Те притежават по-голямата част от острова. Но не заради това всички прецениха, че Сам не е убил годеницата си.

— А защо? — попита учтиво Аби, предусещайки какъв ще бъде отговорът.

— Много просто — заяви Бренда с триумфално изражение. — Както казва баща ми, ако някой от мъжете Копърсмит реши да убие някого, със сигурност няма да има нищо, което да го свързва с местопрестъплението. Или ще изглежда като нещастен случай, или тялото просто ще изчезне. — Бренда кимна леко към залива. — Там водите са достатъчно дълбоки.

— Чух тази теория — каза Аби.

— Да. Е, очевидно ти не мислиш, че той е убил онази жена. Иначе нямаше да си тук, нали? Леле, трябва да вървя! — Бренда направи гримаса. — Шефът ми отправи смъмрящ поглед.

Тя се понесе към кафе-машината.

Сам отвори вратата и влезе в закусвалнята. Главите на всички се завъртяха към него. Последваха няколко весели поздрава. Сам им отговаряше непринудено, като човек, който познава всички присъстващи.

Той си проправи път до сепарето, където Аби седеше сама с кафето си, и се настани на виниловата седалка срещу нея.

Бренда веднага се появи до масата с чаша и пълна кана с кафе.

— Добро утро, Сам — каза тя, изчервена от вълнение. — Кафе?

— Да, благодаря, Бренда. Как е баба ти? Чух, че имала проблеми.

— Отиде на преглед при някакъв специалист в Сиатъл, както мама настояваше. Направили й изследвания и лекарят й изписал нови лекарства. Изглежда, вършат работа. Кръвното й се нормализира.

— Браво, радвам се да го чуя.

Бренда наля кафето и отправи на Сам ослепителна усмивка.

— Искаш ли нещо друго?

— Не, засега кафето ми стига. Очакваме нашите. Диксън ще ги докара от Анакортес. Би трябвало да пристигнат скоро.

— Ще се радвам да ги видя отново — кимна Бренда.

Тя се върна зад бара и започна да долива кафе на седналите там.

Шумът от разговорите, който беше притихнал, сега се завърна с пълна сила. Сам вдигна чашата си да отпие от кафето. Спря, когато забеляза, че Аби го гледа втренчено.

— Нещо не е наред ли? — попита той.

— Не.

— Добре. — Сам сви рамене и пийна кафе.

Аби се намръщи.

— Не се прави, че не разбираш. Не осъзнаваш ли, че всички в тази закусвалня, а вероятно и всички в града, смятат, че ние двамата имаме връзка?

Сам обмисли въпроса в продължение на няколко секунди.

— Ние наистина имаме връзка.

— Може би, но нещата са много сложни. — Тя наклони леко глава, за да посочи претъпкания ресторант. — Съседите ти не разбират нюансите. Мислят, че имаме любовна връзка.

— Да. — Сам отпи още от кафето си и остави чашата. После се усмихна. — И такава също.

Тя се наведе към него и понижи глас:

— Тревожа се, че това ще предизвика някакво широко разпространено недоразумение, Копърсмит. Тук е твоят дом, не моят. Не те ли тревожат клюките?

— Защо? Това е малко градче на малък остров. Клюките са живецът за местната общност.

— Не говориш сериозно, нали?

— Какво искаш да направя? Да се изправя и да обявя, че двамата спим заедно, но нямаме любовна връзка?

Тя се облегна назад и забарабани с пръсти по масата.

— Не казвай, че не съм те предупредила.

— Успокой се. Не ме интересува какво си мисли, който и да е от хората тук. Щом тази история приключи, няма да видиш никого от тях, нали?

Тя отново забарабани с пръсти и присви очи.

— Да.

— Добре. Радвам се, че го изяснихме.

Аби му отправи ледена усмивка.

— Както казва баща ми в книгата си за съвременния брак, комуникацията е ключът към добрата връзка.

— Точно така. Ето го водното такси на Диксън. — Сам остави чашата си, стана и извади пари от портфейла си. Пусна банкнотите на масата. — Време е да се запознаеш с родителите ми.

Аби се измъкна от сепарето и взе чантата си. Тръгна редом със Сам, покрай любопитните погледи и любезните поздрави за довиждане.

Бренда им махна разсеяно и Аби й отвърна. На тротоара навън Нютън я поздрави с обичайния си прекомерен ентусиазъм. Тя го отвърза от стълба и уви края на каишката му около китката си.

Тръгнаха по крайбрежната улица, наблюдавайки как водното такси се намества до кея. На борда му имаше само двама пътници. Приликата между Сам и широкоплещестия, среброкос мъж бе очевидна. Същите остро изсечени черти, същият решителен поглед, помисли си Аби. Не беше трудно да си представи как Илайъс Копърсмит оцелява при опита за убийство и бяга от подземната експлозия, грабнал купчина опасни паранормални кристали. Не беше особено трудно да си представи как мъж като него е основал империята „Копърсмит“.

Слаба, привлекателна жена с красива руса коса стоеше до Илайъс Копърсмит. Ръцете й бяха пъхнати дълбоко в джобовете на сакото й.

Аби погледна Сам.

— И двамата ти родители ли са силни таланти?

— Татко определено притежава силна чувствителност по отношение на скритата сила на кристалите. Но талантът му не е толкова силен като на Джъдсън, Ема или моя. Той не може да насочи психична енергия през кристалите, както го правим ние например.

— А майка ти?

— Бих казал, че тя има средно развита интуиция, но коя майка няма. Тя ръководи фондация „Копърсмит“ като контролиращ счетоводител. Но не мисля, че способността й може да се опише като паранормална. Просто е много, много добра в проследяването на пари.

— Тогава откъде вие с брат ти и сестра ти сте наследили таланта за кристалите?

— Татко казва, че сигурно е дошъл отнякъде по-назад в родословното дърво. Семейство Копърсмит се занимават с мини по един или друг начин от няколко поколения.

— Струва ми се, че ти не вярваш на това обяснение.

— Да кажем само, че ние тримата с Джъдсън и Ема си имаме своя теория по въпроса. Обсъдихме я преди няколко години, но не сме я споделяли с мама или татко, защото не искахме да ги разстроим.

— Мили боже, не вярвам да мислиш, че не си син на баща си. Ти имаш неговите очи, скули…

Сам се усмихна.

— Не такава теория. Но преди четирийсет години, когато е станала онази експлозия в мината „Феникс“, се е освободила адски много паранормална радиация. Знаем, че татко и Нокс са били изложени на нея в голяма степен.

— О, боже! — Аби буквално зяпна от изненада и после с усилие затвори устата си. — Да не ми казваш, че според вас радиацията от експлозията е предизвикала някаква генна мутация, която се е проявила у теб, брат ти и сестра ти?

— Генетиката е изключително сложна, дори и когато става въпрос за обичайни неща. А не знаем почти нищо за паранормалните аспекти на въпроса.

— Вярно е.

— Обещай ми, че няма да кажеш нищо на мама и татко за тази теория. Ема смята, че няма да я приемат добре.

— Обещавам.

Сам се спусна по кея и грабна въжето, което Диксън му хвърли. После хвана и второто въже. Завърза водното такси с няколко уверени и опитни движения, изправи се и подаде ръка на майка си, за да й помогне да слезе. Уилоу Копърсмит стъпи на кея. Тя залепи една майчинска целувка на бузата на Сам и после се обърна към Аби с топла усмивка.

— Ти трябва да си Аби.

Аби се усмихна.

— Да.

Тя понечи да протегне ръката си, но Илайъс скочи от поклащащата се лодка и прекъсна любезните поздрави. Той я огледа от главата до петите. После се усмихна и в очите му грейна хладно задоволство.

— Намерил си я. — Той стисна рамото на Сам. — Браво, синко. Ако тя е наполовина толкова добра, колкото Уебър си мислеше, най-после ще се сдобием с проклетата книга.

Аби му отправи най-любезната си професионална усмивка — тази, която пазеше за най-ексцентричните си клиенти.

— И на мен ми е приятно да се запознаем, господин Копърсмит.

26.

— Трябва да извиниш съпруга ми — каза Уилоу Копърсмит. — Всъщност не си длъжна да го извиниш, че се държеше така, сякаш ти си просто ценен служител, когото той може да използва за собствените си цели. Но има обяснение за грубостта му.

— Разбирам — отвърна Аби.

Те седяха в дневната на къщата, която родителите на Сам бяха построили за себе си. Тя беше не само много по-нова, но и много по-уютна и топла от старата къща. Модерните двуетажни прозорци осигуряваха впечатляваща гледка към морето и много повече естествена светлина, отколкото в старата каменна къща.

— Честно казано, си мислех, че Илайъс е изоставил търсенето на онзи лабораторен дневник — продължи Уилоу. — Или поне се надявах да го е изоставил. Но след като старият му партньор Куин Нокс му се обади по телефона, откриването на тетрадката отново се превърна в идея фикс.

— Да, и аз останах с такова впечатление.

— А след като я открие, знам, че няма да се успокои, докато не намери и кристалите, изчезнали заедно с дневника. Той изобщо не вярва, че те са били затрупани при експлозията, не и след като дневникът се появи.

— Не се тревожете, госпожо Копърсмит — успокои я Аби, като се придържаше към овладяния си професионален тон.

— Да си говорим на „ти“, наричай ме Уилоу, моля те.

— Уилоу. Всъщност съм свикнала да работя с вманиачени, трудни и ексцентрични клиенти. За мен всичко това е част от работния процес.

— Ох! — Уилоу направи гримаса. — Тук не говорим само за Илайъс, нали? Мислиш, че в някои отношения Сам много прилича на баща си.

— Ами…

Уилоу въздъхна.

— Предпочитам да използвам думите упорит и решителен вместо вманиачен и труден, ако трябва да описваме Илайъс или Сам, но си права. Те са добри хора, но кълна се, когато си поставят някоя цел, е почти невъзможно човек да ги накара да преосмислят нещата.

— Не се тревожете, госпожо Копърсмит. Работила съм с много по-странни клиенти, повярвайте ми. Колекционерите на паранормални книги винаги са особени посвоему.

Уилоу присви очи.

— Както и тези, които се занимават с паранормалното.

Аби продължи да се усмихва.

— Човек трябва да притежава паранормален талант, за да го разпознае у другите.

Уилоу я погледна изпитателно.

— Опитваш се да ме убедиш, че отношенията ти със сина ми са стриктно делови, нали?

— Деловата договорка е в основата, да. Двамата със Сам сключихме сделка. Той ме пази, за да не бъда отвлечена от някой друг колекционер, който издирва дневника. В замяна аз се опитвам да му намеря въпросния дневник. Засега той изпълнява своята част от сделката. Аз все още работя усилено, за да изпълня моята.

— Ако отношенията ти със сина ми са строго делови, съм изненадана, че си отседнала в старата къща. Това е личното му убежище.

— Той трябваше да ме скрие някъде — изтъкна Аби. — Нямаше много възможности. Не знам дали знаете, но някой наистина се опита да ме отвлече.

— Да, чух какво се е случило, след като сте открили трупа на Уебър. Трябва да е било ужасяващо преживяване.

Аби нацупи устни.

— Не бих казала, че се класира толкова високо в личната ми класация за страховити преживявания. Върхът на класацията е запазен за общуването с доведената ми баба. Но инцидентът с опита за отвличане определено изпълни критериите за обезпокоително събитие. Сам обаче се справи страхотно. Както казах, той изпълнява своята част от сделката.

Уилоу се вгледа замислено в нея.

— Ти си много необикновена жена, Аби.

— Просто опитвам да си върша работата.

— Сам каза ли ти, че има известен опит в разследването на паранормални престъпления?

— Мисля, че спомена някаква работа за Пощенската служба.

Уилоу се ококори.

— Пощенската служба?

— Няма значение. — Аби се усмихна. — Това си е една наша шега. Да, спомена, че е работил като консултант.

— Но разказа ли ти подробности?

— Не много — призна Аби. — Между нас казано, мисля, че той се опитва да ме увери, че знае какво прави. Все едно ми дава препоръки.

Уилоу й отправи продължителен преценяващ поглед.

— Нито Сам, нито Джъдсън имат навика да разказват на хората точно какво представлява консултантската им работа. Всъщност бих се обзаложила, че Сам никога не го е споменавал пред някоя от жените, с които е имал връзка в миналото.

— Нека да изясним нещо, двамата със Сам нямаме точно връзка, поне не сериозна такава. Не и в смисъла, който влагате.

Уилоу не повярва на това.

— Предполагам, че си чула какво стана с последната жена, с която той имаше връзка?

— Трудно беше да не чуя при тези обстоятелства. Първо Диксън ми изнесе лекция по въпроса. После една приятелка провери Сам в интернет. Чух историята от Сам. А накрая днес чух още една лекция по въпроса от сервитьорката в закусвалнята.

Уилоу стисна устни.

— Много съм разстроена да науча, че хората още говорят за това.

— Разбирам.

— Не изглеждаш смутена от тези слухове.

— Ни най-малко. Тадеус Уебър никога не би ме изпратил при Сам, ако смяташе, че има някаква опасност за мен. А и приятелката ми Гуен одобри Сам.

— Коя е Гуен?

— Тя е паранормален психолог. Чете аурите на хората.

— Мили боже, решила си да се довериш на сина ми, защото приятелката ти твърди, че е успяла да види аурата му?

— Гуен има истински талант и е много, много добра — заяви Аби с хладен тон. — Но виждам, че макар да сте омъжена за човек, който също има доста силен талант, и да имате двама синове и една дъщеря с изключителни способности, вие не вярвате, че паранормалното съществува, освен в рамките на абсолютно необходимото.

Уилоу се намръщи.

— Винаги съм знаела, че съпругът ми, Сам, Джъдсън и Ема имат необикновена чувствителност. Но предпочитам да възприемам дарбите им като много силна интуиция.

Аби се усмихна.

— Значи възприемате идеята за интуицията?

— Разбира се. — Уилоу махна леко с ръка. — Сигурна съм, че в даден момент от живота си повечето хора са имали случка, в която интуицията им е подсказала нещо важно. За нещастие хората невинаги се вслушват във вътрешния си глас.

Аби се усмихна.

— Това е вярно.

Уилоу смръщи вежди.

— Но това не означава, че има нужда да се прибягва до идеята за паранормални сили, за да се обяснят способностите на съпруга и децата ми.

— Добре — съгласи се Аби.

— Не искам да обсъждам съществуването на паранормалното с теб — каза Уилоу тихо. — Просто искам да съм сигурна, че разбираш сина ми. Убийството на Касиди му повлия много силно. Той осъзна прекалено късно, че тя го е мамила и е опитвала да го използва. След като откри мъртвото й тяло, той беше направо съсипан.

— Всъщност…

— Опасявам се, че той вече няма доверие на собствената си преценка или на това, което му подсказва сърцето му. През изминалите няколко месеца се тревожех за него. Той все повече се затваряше в себе си и в тази стара къща. Напускаше острова само когато беше абсолютно необходимо да посети лабораторията „Блек Бокс“ или когато поемаше някоя от онези ужасни поръчки на въпросния частен клиент. Мисля, че той използва работата, за да се разсейва. Но вече не живее истински, ако ме разбираш.

— Хмм.

— Какво? — попита Уилоу рязко.

— Съгласна съм, че Сам се е изолирал в къщата тук. Но не защото сърцето му е било разбито, или защото се страхува да обикне отново.

— Така ли? — Уилоу я погледна изпитателно. — А защо тогава?

— Трябва да видите ситуацията от неговата гледна точка. Според Сам Касиди също е била жертва.

— Тя е била крадла. — Уилоу стисна облегалката на стола си. — Тя е съблазнила Сам, за да открадне кристалите от мината.

— Той не възприема случилото се по този начин. Той е човекът, който е започнал връзката им и след това я е продължил, нарушавайки някакви неписани правила, че не трябва да се обвързва с жена, която е служител в семейната фирма. Той се обвинява, че не е сложил край на тази ситуация по-рано. Сърцето му не е разбито. Но той е човек на честта и има прекалено силно чувство за отговорност. А освен това е полудял.

— Не е полудял — сряза я Уилоу. — Не смей да го казваш.

— Нямах предвид, че е луд, а че е полудял от яд, бесен е. Просто не се изразих добре. Работата е там, че за него е непоносимо това престъпление да е било извършено в собствения му дом и той да не може да открие убиеца и да го накаже за стореното. Ето затова убийството на Касиди не му дава мира.

— Мили боже! — Уилоу помълча известно време, докато обмисли тази информация. — Може и да си права. Никой от нас не е погледнал на ситуацията от тази гледна точка. Всички бяхме толкова сигурни, че Касиди е разбила сърцето му с предателството си.

— Не се тревожете. Сигурна съм, че сърцето на Сам не се разбива толкова лесно. Честно казано, не съм убедена, че това изобщо е възможно.

— А тъкмо започвах да си мисля, че познаваш Сам по-добре от собственото му семейство — каза Уилоу. — И ти имаш какво да научиш, Аби.

27.

Илайъс се появи на вратата.

— Е? Някакви следи, водещи към онзи Милтън?

Нютън, който дремеше до стола на Аби, вдигна глава и погледна Илайъс съсредоточено.

— Може би. — Аби се дръпна назад от компютърния екран и стана. — Но ако продължите да ме прекъсвате на всеки пет минути, може да не успея да проверя нито една от тях.

Илайъс сбърчи вежди.

— Мисля, че бях пределно ясен. Нямаме много време. Трябва да открием този Милтън, преди търгът да се проведе. Не искам да рискувам да загубя проклетия дневник.

— Правя всичко възможно, господин Копърсмит. Но междувременно уверих Милтън, че ние ще дадем по-висока цена от всяка друга в наддаването, и той се съгласи да ни осигури тази възможност.

— Ако Ландър Нокс се добере до него пръв, няма да има никакъв търг. Той ще убие дилъра, както е направил с Уебър, и ще отмъкне дневника.

— Знам, че нямаме никакво време. Затова предпочитам да работя, без някой да ми наднича през рамото. Но след като вече ме прекъснахте, ще отида до кухнята да си сипя кафе.

Тя тръгна към Илайъс. Нютън скочи на крака и заприпка след нея. Изправен пред жената и кучето, Илайъс с неохота се дръпна настрани в коридора. Аби мина край него, следвана от Нютън, и се отправи към кухнята. Илайъс закрачи след тях.

— Какво имаше предвид под „може би“? — попита той.

— Че може би съм попаднала на някакви следи. — Аби влезе в кухнята. — Трябва да разберете, че обикновено не работя с дилъри като Милтън. Знам как да се свържа с него благодарение на Тадеус и приятеля ми Ник, но не знам нищо повече за него.

— Тадеус го няма, но какъв е този Ник? Той работил ли е с Милтън?

— Да, но не мога да го помоля за повече информация.

— Защо не?

— Защото в момента ми е конкурент. Той също търси лабораторния дневник. Познавайки Ник, съм сигурна, че и той си има клиент.

— Нокс.

— Възможно е, но според мен е малко вероятно — каза Аби.

— Защо?

— Клиентите в тази част на пазара са по-опасни от онези, с които обикновено работя аз. Но Ник не е глупав. Той също взима предпазни мерки. Ландър Нокс е неизвестен на черния пазар. Той не е от колекционерите, които редовно купуват книги. Ник не би го приел за клиент, особено ако има други, за които би могъл да работи.

— Ха! Други клиенти като Ханк Барет или сина му.

— Собствениците на „Хеликън Стоун“? — Аби взе каната с кафе. — Това е много по-вероятно. Да ви налея ли кафе?

— Да, ако обичаш.

— Удоволствието е мое — измърмори тя подчертано любезно.

Илайъс не усети сарказма й. Той започна да крачи напред-назад из кухнята.

— Може би съм се фокусирал прекалено много върху Ландър Нокс. Няма съмнение, че той издирва дневника. Но ако Ханк Барет е чул слуховете, той или синът му също ще опитат да открият дневника. Те може да се окажат по-голям проблем от Нокс, защото разполагат с много повече пари.

Аби му подаде пълната чаша, когато той мина покрай нея.

— Има и други проблеми при такива търгове. Мисля, че на Милтън може да се разчита, но трябва да предвидим и възможността книгата, която той предлага, да не е истинският дневник.

На лицето на Илайъс се изписа възмущение.

— Казваш ми, че може някой да опита да ни пробута фалшификат?

— Шокираща идея, нали? — Аби се усмихна мрачно. — Съжалявам, че трябва да ви го кажа, но фалшификатите са доста често явление на пазара за редки книги.

— Ако някой мисли, че може да ме измами, лошо му се пише.

— Ммм.

— Какво? — изгледа я навъсено Илайъс. — Смяташ, че не знам как да се справя с някой измамник?

— Сигурна съм, че може да бъдете много опасен човек, ако някой опита да ви измами, господин Копърсмит — каза тя учтиво.

— Присмиваш ли ми се? — изръмжа той.

— Не бих си и помислила. Както казах на жена ви, да се справям с трудни, ексцентрични и вманиачени клиенти е неразривна част от работата ми. Но трябва да ви предупредя, че си имам някои ограничения.

Няколко секунди Илайъс я гледа с недоумение. После проумя какво му казваше тя и очите му блеснаха яростно.

— Да не ме наричаш труден, ексцентричен и вманиачен?

Сам се появи на вратата.

— Спокойно, татко. Ще свикнеш с нея след известно време. — Той погледна Аби. — Бил, адвокатът, е открил името и адреса на психиатричната клиника, в която е настанен за наблюдение Грейди Хейстингс. Тази вечер така или иначе трябва да отидем в Сиатъл заради премиерата на книгата на баща ти. Ще останем да спим в апартамента ти и ще се срещнем с Хейстингс утре сутрин.

— Добър план — каза Аби.

— Остана ли кафе?

— Аха. — Аби вдигна каната.

Илайъс се обърна към Сам.

— Тя смята, че и двамата сме откачени.

— Не съм казала нищо подобно — намръщи се Аби. — Ако ви мислех за откачени, нямаше да ви приема за клиенти. И определено нямаше да наема Сам да ме охранява.

— Каква е разликата между Сам и мен и двама откачени? — настоя да знае Илайъс.

— Интересен въпрос — каза тя и се обърна да налее кафето на Сам. — Да кажем, че познавам някой откачен, когато го видя.

— Сигурен ли си, че това е правилната Абигейл Радуел? — попита Илайъс сина си.

— О, да — отвърна Сам убедено. — Няма начин да има друга като нея, повярвай ми.

Интимният подтекст в думите му подпали сетивата на Аби. Каната в ръката й потрепери, докато наливаше кафето в чашата.

— Не разбирам — изръмжа Илайъс. — Ако мислиш, че двамата със Сам сме толкова трудни клиенти, защо си се съгласила да работиш за нас?

— Двамата със сина ви със сигурност сте сред най-взискателните ми клиенти — отвърна Аби. Тя остави каната на мястото и се обърна с лице към двамата мъже. — Освен това съм убедена, че всеки от вас няма да се поколебае да извърши убийство, ако обстоятелствата го налагат.

— Какви обстоятелства? — избоботи Илайъс.

— Ако смятате, че се налага да защитите някого от семейството например.

— Така е, по дяволите — потвърди Илайъс.

— Разбира се — каза Сам. — И какво?

— Харесвам това у мъжете — обясни Аби.

28.

— В обобщение, модерното смесено семейство, семейството по избор, не е нещо ново. — Брандън С. Радуел огледа публиката си от подиума. — Винаги е имало семейства, състоящи се от деца и родители, между които няма кръвно родство, а сложна паяжина от социални връзки. Основната разлика днес е, че докато старомодните смесени семейства са се появявали поради необходимост, днешните смесени семейства се формират от съзнателния избор на индивидите в тях.

— Възрастните индивиди в тях — прошепна Аби на Сам. — Децата рядко имат думата по този въпрос. Мама и татко решават да се разведат и да започнат отново с друг съпруг и съпруга.

— Спокойно — каза Сам и я потупа по коляното.

Няколко глави се обърнаха да изгледат строго Аби. Някой дори изшътка.

Аби погледна часовника си. Няма да трае още много, помисли си тя с облекчение.

Малката зала беше пълна. Двамата със Сам седяха на последния ред. От мястото си Аби виждаше доведената си майка Даяна, близначките, Джесика и Лора, и Доусън, които седяха на първия ред. Помещението беше препълнено с почитатели на баща й, които го обожаваха. Всички стискаха по един екземпляр от книгата му „Семейства по избор“. Видео екип записваше събитието.

Баща й може и да беше серийно моногамен, помисли си Аби, но той умееше да въздейства на публиката. Нищо чудно, че издателят му беше организирал рекламно турне. Баща й можеше да продава книгите си. С приятната си външност, харизматичността си и умението да говори стегнато, когато се налага, той беше идеалният гост в телевизионни предавания.

Публиката избухна в аплодисменти. Аби заръкопляска примерно и се наведе към Сам.

— Казах ти, че е много добър.

— Права беше — съгласи се Сам. — Той е роден за телевизия.

Отпред Брандън озаряваше публиката с красивата си усмивка.

— Преди да започна с автографите, искам да ви представя своето семейство по избор. Моята прекрасна съпруга Даяна, синът ми Доусън, най-голямата ми дъщеря Аби и моите две близначки Джесика и Лора. Искам всички те да излязат тук отпред, за да им кажа колко се гордея с всеки един от тях и колко съм благодарен, че имам подкрепата на това топло и любящо семейство.

— Това е най-неприятната част — довери Аби на Сам. Тя се изправи. — Но няма да трае дълго. След малко се връщам.

— Ще те чакам — успокои я Сам.

Това беше съвсем небрежна реплика, но поради някаква причина изведнъж Аби се почувства по-добре. Тя залепи най-добрата си професионална усмивка на лицето си и мина по пътеката под прикритието на поредния изблик на аплодисменти. Когато стигна до подиума, останалите вече бяха на сцената при баща й. Тя се качи по трите стъпала и застана до Джесика и Лора. Доусън демонстративно се престори, че не я забелязва.

Джесика се наведе към Аби:

— Мама каза, че сигурно няма да се появиш. Но аз бях сигурна, че ще дойдеш.

— Не можех да си представя по-приятно прекарване на вечерта — прошепна Аби.

Лора и Джесика се изкикотиха. Аби се усмихна. Тя не беше прекарала много време с близначките. Бяха я изпратили в „Самърлайт“ малко след раждането им. Разликата във възрастта и дългата раздяла ги бяха отдалечили. Въпреки това Аби ги обичаше. От своя страна Лора и Джесика се отнасяха с нея като с леля, а не като със сестра, това положение устройваше и трите им. Аби подозираше, че близначките тайно й се възхищават, защото тя поддържаше имиджа си на черната овца на семейството.

Отпред Брандън стисна ръката на Даяна и я вдигна нагоре, така че венчалните им халки да блеснат под светлините. Той отново се усмихна — истинско олицетворение на съвършения съпруг и баща. Аби и останалите се усмихнаха покорно и направиха всичко по силите си да изглеждат като щастливо семейство.

— Така изглежда модерното семейство по избор, скъпи приятели — каза Брандън. — То функционира така, както се очаква от едно семейство. Разбира се, понякога има конфликти или спорове. Изграждането на семейство по избор може да изисква усилия и труд. Но всичко ценно в живота изисква усилия и труд. Ние от семейство Радуел успяхме, значи вие също можете.

Нови аплодисменти изригнаха в залата. Аби и останалите продължаваха да се усмихват.

Под прикритието на шума от аплодисментите Лора се приближи до Аби.

— Мама, баба и Доусън са ти ужасно ядосани — предупреди я Лора.

— Знам — каза Аби почти без да мърда устните си. — Но татко настоя да присъствам.

Джесика сбърчи нос.

— Не сме сигурни какво става, но мислим, че Доусън е направил някаква много голяма издънка. Чух баба да обяснява на мама, че той се опитва да сключи някаква изключително важна сделка. Каза й, че ти можеш да му помогнеш, но отказваш, защото си озлобена, че няма да получиш никакви пари от наследството й. Вярно ли е?

— Не — каза Аби. — Не е вярно.

— Ха! — Джесика изглеждаше доволна. — Знаех си, че това не е цялата истина. — Тя веднага смени темата: — Кой е готиният ти нов приятел?

— Приятел? — повтори Аби неразбиращо.

— Мъжът, с когото дойде тази вечер — каза тихо Джесика. — Онзи в дъното на залата, с коженото яке. Изглежда много по-интересен от Кейн Търстън.

Аби проследи погледа й и видя Сам. Той стоеше със скръстени ръце, подпрян с едното си рамо на стената, и я наблюдаваше.

— А… той ли. — Аби се овладя. — Казва се Сам Копърсмит и определено е много по-интересен от Кейн.

— Охо!

Аби я погледна.

— Какво охо?

— Чухме Доусън да обяснява на мама за някакъв Копърсмит. Каза й, че семейство Копърсмит имат купища пари. Дори имали частен остров в архипелага Сан Хуан.

Аби се спаси от необходимостта да отговаря, защото водещият излезе на подиума и съобщи, че сега авторът на книгата ще раздава автографи и че има почерпка за гостите.

Аби слезе от сцената, следвана от Лора, Джесика, Доусън, Даяна и Брандън. Всички се озоваха скупчени заедно.

Брандън изглеждаше доволен. Той погледна Даяна.

— Мисля, че мина много добре, нали?

Даяна се усмихна, но не можа да скрие напрегнатото си изражение.

— Всички много те харесаха, скъпи.

Координаторът на събитието, дребна жена на средна възраст с очила и яркочервена коса, се материализира до лакътя на Брандън. Тя изглеждаше съсредоточена като авиодиспечер.

— Ще ви придружа до масата, доктор Радуел.

— След малко, Люси — отвърна Брандън. — Семейството е с предимство. Искам да поговоря за кратко с най-голямата си дъщеря, преди да започна с подписването на книгите. — Той й намигна. — Бащински задължения.

С ъгълчето на окото си Аби забеляза гримасата на Доусън. Джесика и Лора вдигнаха очи към тавана. Люси не изглеждаше доволна от това, но отстъпи.

— В такъв случай ще насоча гостите към масата с почерпки, докато сте готов да започнете.

— Добра идея. — Брандън отправи на Аби патентованата си бащинска усмивка.

— Защо не ме представиш на новия мъж в живота си, сладурче?

Вълна от смущение заля Аби. В редките случаи, когато Брандън решаваше да се държи като загрижен баща, нещата обикновено не се развиваха добре.

— Сам ми е клиент — каза тя бързо. — Няма нищо лично помежду ни.

Брандън се засмя достатъчно шумно, така че хората наоколо да го чуят.

— Не можеш да заблудиш татко си. Бащата винаги разбира, когато друг мъж се интересува от неговото малко момиченце. От начина, по който влязохте заедно в залата, ми стана ясно, че със сигурност отношенията ви не са само професионални. — Той се огледа намръщен. — Къде изчезна той?

Сам се появи от тълпата точно зад Брандън.

— Тук съм, сър — обади се той. — Сам Копърсмит.

Брандън се обърна бързо, усмихнат широко, и протегна ръката си.

— Брандън Радуел. Приятно ми е. Имам няколко минути, преди да започна с подписването на книгите. Защо не си намерим някое по-тихо местенце, където да поговорим набързо?

— Разбира се — кимна Сам и погледна към Аби. — Ти не се отдалечавай.

— Нямаме много време — каза Аби през зъби. — Татко трябва да започне с подписването на книгите.

— Няма да се бавим — каза Брандън.

Двамата мъже минаха през тълпата и се уединиха в един от далечните ъгли на стаята. Аби ги наблюдаваше неспокойна. Когато се обърна към останалите от семейството, установи, че Доусън е изчезнал.

— Готово — каза Лора с осезаемо облекчение. — Двете с Джесика можем да тръгваме, нали, мамо? Каза, че трябва да присъстваме само на сцената с перфектното семейство.

— Да, можете да тръгвате — потвърди Даяна и погледна Аби. — Трябва да говоря с теб.

— Опасявам се, че тази вечер съм доста заета. Имам други планове.

— След всичко, което съм направила за теб — каза Даяна с тих, но суров глас, — и след всичко, което съм понесла през годините, най-малкото, което ми дължиш, са няколко минути от скъпоценното си време.

Аби въздъхна.

— Знаех си, че не трябва да идвам тук тази вечер.

29.

Брандън скри предразполагащата си усмивка и с лекота превключи на ролята на загрижения баща. Сериозното изражение беше съвсем подходящо, помисли си Сам. То се състоеше от леко смръщени вежди, поприсвити очи и загатнато родителско притеснение.

— Дъщеря ми каза, че сте неин клиент.

— Отношенията ни са доста сложни — отвърна Сам.

Брандън повдигна едната си вежда.

— Нима има несложни отношения?

— Точно казано.

Сам видя, че Аби и Даяна излязоха от залата. От мястото, където той стоеше, виждаше, че от двете страни на коридора има врати на офиси. Една от вратите беше леко открехната. Аби и Даяна влязоха точно в тази стая. Лампите вътре светнаха. Вратата се затвори. Това не е добре, помисли си Сам. Но Аби се беше оправяла сама с доведената си майка дълги години. Можеше да се справи с нея и с това, което се случваше в онази стая.

— Как се запознахте? — попита Брандън.

— Чрез един от бизнес партньорите на Аби — отвърна Сам.

— Тя се занимава с доста необичаен бизнес.

— Антикварни книги, свързани с паранормалното. Да, знам.

Брандън се прокашля.

— И вие ли събирате такива книги?

— Имам известен брой.

— Ясно. Тя каза ли ви, че не просто урежда продажбите на такива книги, а и действително вярва в окултното?

Подразнен, Сам отмести поглед от затворената врата, зад която беше изчезнала Аби.

— Аби не вярва в окултното. Откъде ви хрумна подобна идея?

— Не знам какво ви е казала дъщеря ми, но трябва да знаете, че тя поддържа някои много странни теории.

— Тя вярва в съществуването на паранормална енергия, не в окултното.

— Има ли разлика? — попита Брандън сухо.

— Окултното се занимава с вещици, демони и магии — отвърна Сам, загубил търпение. — Паранормалната енергия, от друга страна, е просто енергия. Няма замесени никакви магии, черни или бели. Въпреки че има доста фалшиви медиуми, спиритуалисти и врачки, които изкарват добри пари от доверчивите и наивни хора.

Брандън се намръщи още повече.

— Не ми казвайте, че и вие вярвате на тези глупости за паранормалното.

— Изненадвам се, че вие, доктор Радуел, казвате това. Вие сте в бизнеса с измислените психотеории. Не може да не знаете, че споделените интереси са най-добрата основа за трайна връзка.

Брандън го погледна строго.

— Чели сте моята книга за брака?

— Не. Просто направих сляпо предположение.

— Стига с тези глупости, Копърсмит. И двамата знаем защо се интересувате от дъщеря ми.

— Така ли?

— Научили сте, че тя е свързана със семейство Стрикланд, нали? Не сте първият, който иска да се ожени за нея заради наследството й. Но наследство няма. Старата кучка, известна още като Оринда Стрикланд, контролира семейните пари. Повярвайте ми, тя се е погрижила, с помощта на юристите си, Аби да не получи нито цент от парите й. Всичко ще отиде при моята съпруга, Доусън и близначките.

— Чух, че и вас е отрязала.

Брандън изсумтя възмутено.

— Предбрачно споразумение. А аз бях достатъчно глупав да го подпиша. Мислех, че след като старата кучка умре, Даяна ще размисли и ще скъса споразумението.

— Но?

— Както вървят нещата, Оринда може да ме надживее, а на мен ми писна да чакам. Време е за действие. — Той погледна към другия край на залата. — Люси ми прави знаци. Трябва да вървя да подписвам книги. Просто не забравяйте това, което ви казах. Аби няма кръвно родство със старата кучка. Всъщност Оринда направо се срамува, че Аби се води член на семейството. А това означава, че Аби няма да получи нищо от наследството.

— Мислите, че преследвам парите на Стрикланд?

— Е, това със сигурност беше тайният план на онзи негодник Кейн Търстън.

— Кой е Кейн Търстън?

— Последният сериозен приятел на Аби.

— Дяволите да ме вземат. Вие сте измамник и лицемер, Радуел, да не говорим, че не струвате като баща, но по вашия си заобиколен и усукан начин се опитвате да предпазите Аби от мен, така ли? Явно трябва да отдам дължимото на бащиния ви инстинкт.

Челюстта на Брандън увисна. За секунди на лицето му се изписа шокирано изражение, но той бързо се овладя.

— Аби е достатъчно голяма — процеди той през зъби. — Не мога да й казвам какво да прави, но ще я предупредя да внимава с вас. Не мисля, че ще има полза.

Той бързо се отдалечи през тълпата. Когато седна да подписва книгите, топлата бащинска усмивка отново грееше на лицето му.

30.

— Това е свързано с Доусън и сделката, която той се опитва да сключи, нали? — попита Аби. — Вече му обясних, че не мога да му помогна.

— Говори тихо. — Даяна погледна към затворената врата на офиса. — Това събитие е много важно за баща ти. Няма да ти позволя да го провалиш.

Аби измери разстоянието до вратата.

— Не мисля, че това е добра идея.

Офисът беше претъпкан, но изглеждаше практичен. Метални шкафове за папки заемаха едната стена. Прозорецът гледаше към улицата.

Даяна скръсти ръце.

— Ще говоря по същество. Майка ми казва, че ще промени документите на попечителския фонд на Стрикланд и ще включи и теб, ако се съгласиш да намериш книгата на Доусън.

— Леле! Трябва наистина да е изпаднала в паника.

— Меко казано. Нещо повече, тя не е единствената, изпаднала в паника.

— Толкова тежка ли е финансовата ситуация?

— Да — потвърди Даяна. — Толкова е тежка.

— Ами новата книга на татко? Тя се продава добре, би трябвало да помогне за финансовото стабилизиране на семейството. А ако се осъществи и проектът за риалити шоуто, нещата ще се развият още по-добре.

— Книгата и телевизионният проект би трябвало да пожънат феноменален успех, за да компенсират загубеното от Доусън. Дори ако случайно книгата стане бестселър и телевизионното шоу постигне висок рейтинг, това пак ще бъдат пари на Брандън, не мои. Предбрачното споразумение, което майка ми ме принуди да подпиша, защитава баща ти по същия начин, по който защитава и мен. Той няма да ми даде и цент от това, което изкара.

— О, боже! Нищо чудно, че двете с Оринда сте толкова изплашени. Татко знае ли какво става?

— Не — заяви Даяна с каменно изражение. — И не искам той да научава. Разбираш ли? Той се ожени за мен заради парите и връзките ми. От години го знам. Ако той открие, че съм на ръба да загубя всичко, ще ме изостави на минутата.

— Това е типично за него — съгласи се Аби. — Първата му съпруга напуснала колежа, за да го издържа, докато той учи за докторантурата си. Зарязал я в деня, в който се дипломирал. Втората му съпруга била една от асистентките му в университета. Това беше майка ми. Той използвал много от нейните разработки и ги публикувал като свои. Разведе се с нея, за да се ожени за една от богатите си пациентки. Тоест за теб.

Даяна почервеня от ярост.

— Млъкни. Знам историята му по-добре от всеки друг, включително и от теб. Затова не се съмнявам, че той ще ме напусне веднага щом се увери, че телевизионният му проект ще се осъществи. Всъщност съм почти сигурна, че той има връзка с жената, която е продуцент на пилотната серия от шоуто.

Аби не каза нищо. Тя погледна ръцете си.

Даяна издаде тих звук, изразяващ отвращението й.

— Знаеше ли го?

— Не, но не съм изненадана. — Аби вдигна поглед. — Ако си знаела, че му е трудно да бъде моногамен, защо си останала негова съпруга през всичките тези години?

В очите на Даяна блесна потисната ярост и отчаяние.

— Нямаш никаква представа, нали? Разведох се с първия си съпруг, защото той ме тормозеше. Майка ми ме предупреди да не се омъжвам за него, но аз не я послушах. Но след като Доусън се роди, осъзнах, че трябва да се махна от него, за да спася Доусън и себе си. Омъжих се за баща ти, защото мислех, че той ме обича истински и защото вярвах, че ще бъде добър пример за сина ми.

После се родиха и близначките. Нещата вървяха няколко години, но накрая осъзнах, че Брандън има извънбрачни връзки. Принудих се да се примиря с това, че ми изневерява.

— Заради Доусън и близначките ли? — попита Аби изненадана. — Не си искала те да преживеят развода? Това е била голяма саможертва за теб, Даяна. Признавам, че никога не бих си помислила, че…

— Глупости. Не останах с баща ти заради Доусън и близначките. Те можеха да преживеят един развод. Половината им съученици в училище бяха деца на разведени родители.

— Ясно. — Аби отново погледна часовника си. — Добре, разбрах. Най-после си готова да се разведеш с татко, но изведнъж се оказваш в капан. Не можеш да го изоставиш, защото вече не можеш да разчиташ на парите на Стрикланд. И мислиш, че той се кани да те напусне, преди да е забогатял.

— Сега разбираш ли колко е важно Доусън да възстанови финансовите си загуби? Кълна се, че ако му помогнеш да осигури онази книга на инвеститора си, ще се погрижа да получиш справедлив дял от парите на майка ми.

— Убедена ли си, че той ще успее да ги възстанови?

— Ще успее — настоя Даяна.

— Работата е там, че аз не желая парите на майка ти — каза Аби тихо.

— Защото мислиш, че си уловила златната кокошка в лицето на Сам Копърсмит? Не се заблуждавай, Аби, това няма да продължи дълго. — Даяна отиде до вратата и я отвори. Спря за момент и погледна през рамо. — Това, че парите се наследяват от кръвните роднини, е едно на ръка. Когато стане време за брак, обикновено надделява правилото, че пари при пари отиват. Има редки изключения, но обикновено те не завършват добре. Виж какво стана с баща ти и мен.

Аби я погледна.

— Има само едно нещо, което не разбирам. Ако си искала да изоставиш татко и не си била принудена да запазиш брака си заради Доусън и близначките, защо не си подала молба за развод още преди години?

Даяна направи горчива гримаса.

— Ще ти отговоря кратко. Заради майка ми.

— Защо? Тя така или иначе никога не е одобрявала баща ми. Според мен тя би била на върха на щастието, ако с татко се бяхте разделили.

— О, да — кимна Даяна. — Би била много доволна. Искаш ли да знаеш истината? Не изоставих Брандън преди години, когато трябваше да го направя, защото не исках да й дам възможността да злорадства, че е била права. За пореден път.

Даяна излезе от стаята. Аби се заслуша в затихващото ехо от токчетата й по плочките в коридора. Сам се появи на вратата.

— Всичко наред ли е тук?

— Разбира се. Просто си побъбрихме по семейно. Но научих нещо тази вечер.

— Какво?

— Дори и за хората от семейство Стрикланд нещата невинаги опират до пари.

— Странно, че го споменаваш. Току-що говорих с баща ти и стигнах до извода, че и за него нещата невинаги опират до пари.

— В какъв смисъл?

— Искаше да се увери, че знам, че ти няма да наследиш нищо от богатството на Стрикланд. Опитваше да те предпази от това да се оженя за теб заради несъществуващите ти пари.

— О! — Аби се изненада и й трябваха няколко секунди, за да го осмисли. — Хм.

— Сега можем ли да тръгваме?

— Да. Можем да тръгваме. Всъщност нямам търпение да се махна оттук.

31.

Сам седна зад кормилото, но не запали двигателя веднага. Той се загледа в осветените прозорци на залата от другата страна на улицата. Вътре все още имаше тълпа от хора.

— Разкажи ми за Кейн Търстън — каза той.

Изненадана, Аби го погледна въпросително.

— Няма кой знае какво за разказване. — Тя закопча предпазния си колан. — Той не беше първият мъж, с когото съм излизала, който смяташе, че ще наследя част от парите на Стрикланд. Хората правят тази грешка постоянно.

— Защото всички се преструват, че сте едно голямо, щастливо и любящо семейство?

— Такъв ни е имиджът.

— А кой каза на Кейн, че няма да наследиш нищо?

— Аз. Веднага щом осъзнах, че той преследва парите ми. Почувствах се като идиотка, защото обикновено надушвам измамниците веднага. Но за да отдам на Кейн дължимото, той все пак беше много, много добър измамник. Все пак не успя да заблуди Гуен и Ник. Те разбраха какво представлява още при първата си среща с него и ме предупредиха.

— И ти не се ли усъмни в преценката им?

— Не, макар че известно време отказвах да я приема. Накрая осъзнах, че трябва да се доверя на Ник и Гуен. И когато погледнах Кейн с трезв поглед, осъзнах, че приятелите ми са прави. Съжалявам, че се е наложило да изслушаш лекцията на баща ми. Опитах да обясня на всички от семейството, че си ми просто клиент, но те винаги почват да мислят за най-лошия възможен сценарий.

— Най-лошият възможен сценарий е наистина да поискам да се оженя за теб?

Тя примигна.

— Нямах предвид това. Извинявай, тази вечер не ми беше лесно.

— Предполагам, че мащехата ти искаше да говорите за финансовите проблеми на Доусън?

— За какво друго? Тя отчаяно иска семейството да си върне парите, отчасти защото иска да приключи брака си с баща ми. Според нея той вече е стъпил с единия крак навън, което е логично предположение. Ако книгата и телевизионната поредица пожънат успех, той вероятно ще я напусне.

— Той спомена нещо такова. Мисля, че се е отказал от план А.

— Който е бил?

— Надявал се е Оринда Стрикланд отдавна да е опънала петалата. Изглежда, е смятал, че без Оринда той би могъл да убеди Даяна да унищожи предбрачното споразумение.

— Може би преди би могъл да успее. От време на време татко прилага познанията си по психология, за да манипулира хората. Направо е ненадминат в това отношение. Но сега вече е прекалено късно. Даяна категорично иска да се разведе с него. Единствената причина да се колебае, е, понеже не желае да се окаже без пукната пара.

— А защо е останала с него толкова дълго? — попита Сам.

— За да не даде повод на майка си да злорадства, че е била права, когато е била против брака й с баща ми. — Аби поклати глава. — Можеш ли да си представиш? Да прекара близо две десетилетия с един мъж, защото не е искала да признае правотата на майка си.

Сам запали двигателя.

— Семейства.

— Вечен източник на забавление.

— Правят живота интересен. Наистина ли мислиш, че баща ти се е задържал в този брак толкова дълго заради парите на Стрикланд?

— Разбира се. Въпреки че не е сред наследниците, тези пари със сигурност са му осигурявали комфорт и ценни връзки в обществото. — Аби замълча. — И като се замисля, че той още не подозира, че парите ги няма. Чудя се кога ще му съобщят лошата новина.

— Добър въпрос.

Сам изкара джипа от мястото, където беше паркиран, и пое по улицата към центъра на града. Светлините на офис сградите, хотелите и небостъргачите с апартаменти блестяха като мокри бижута през обливаното от дъжда предно стъкло.

— Само още един въпрос за Кейн Търстън — каза той.

— Какъв?

— Някога закусвали ли сте заедно?

— Не. Освен че няколко пъти обядвахме леко в един ресторант. Това брои ли се?

— Не. Лек обяд в ресторант определено не се брои.

Телефонът на Аби иззвъня. Тя бръкна в чантата си, извади го и погледна номера на дисплея.

— Ник е. — Изведнъж гласът й прозвуча малко по-весело. — Здрасти, Ник.

Сам долови непринудената близост и привързаност в гласа й и усети бодването на простичка, съвсем първична ревност. Макар да знаеше, че Ник е гей, това не променяше реакцията му. Аби имаше близка връзка с приятелите си. Тази връзка беше изграждана в продължение на години. Той, от друга страна, беше нов човек в живота й и поне според нея отношенията им бяха трудни за дефиниране. Страстта беше силна, но Сам усещаше, че Аби не се доверява напълно на интимността помежду им. Всичко се развиваше прекалено бързо за нея.

Тя се нуждае от време, за да осмисли и приеме връзката помежду ни, помисли си той. Но междувременно той не беше длъжен да харесва факта, че свири втора цигулка в живота й, след един крадец и една специалистка по разчитане на аури, без да се споменава кучето.

— Сигурен ли си? — Тонът на Аби се промени рязко. В гласа й се долови тревога. Тя се наведе напред на седалката, притиснала телефона до ухото си. — Ник, чакай, не затваряй. Какво значи това? Кажи ми какво става. Добре, добре, разбрах. Код червено. Да, той е с мен. Да. Десет минути. Обещавам.

Тя прекъсна връзката и остана неподвижна, стиснала телефона в ръката си. Беше осезаемо напрегната през цялата вечер, но сега излъчваше много по-силно напрежение.

— Какво е станало? — попита Сам.

— Има един бар на половин пресечка от Бродуей. Не е далече оттук. Трябва веднага да отидем там. Ник ни чака.

— Какво значи този код червено?

— Това е старият сигнал, който тримата използвахме в „Самърлайт“. Означава, че се е случило нещо много лошо.

32.

Ландър Нокс изучаваше снимката на гърба на книгата, докато чакаше на опашката за автографи. Усмихнатите лица на семейство Радуел предизвикаха в него дълбок изблик на изгаряща киселина. Едва се сдържаше да не запрати книгата по главата на автора й. Едно голямо щастливо семейство.

Извади малко шишенце с хапчета против киселини и лапна едно. Тази картина е измамна — напомни си той. Нещата вече не бяха съвършени за клана Радуел благодарение на неговите собствени финансови игри. Мисълта, че им беше нанесъл сериозни щети в няколко посоки, го успокои.

Придобиването на лабораторния дневник и откриването на човек с паранормален талант, който да отключи кода, който охраняваше неговото собствено наследство, си оставаше основната му цел. Но загубата на парите на Стрикланд започваше да предизвиква шокови вълни в семейството. Беше очевидно, че не всички от клана знаеха какво се е случило. По време на последния им обяд заедно той беше усетил паниката и безпомощния гняв, които измъчваха Оринда Стрикланд. Старицата беше ужасена. А тази вечер беше забелязал напрежението в погледа на Даяна Радуел. Още малко, помисли си той. Скоро всички те щяха да бъдат принудени да се изправят пред колосалния размер на надвисналия финансов крах.

Щеше да бъде интересно да види какво ще се случи, когато финансовата секира на банкрута се стовареше отгоре им. Като начало старицата сигурно щеше да получи сърдечен удар. И беше всеизвестен факт, че сериозните финансови проблеми често водеха до разводи. Бракът на Радуел несъмнено щеше да бъде следващата жертва. Доусън вече беше погълнат от чувството за вина и се възприемаше като пълен провал. Нямаше как да се предвиди до какво ще го доведе това. Не беше нещо нечувано, когато човек загуби всичко, да прибегне до самоубийство. Красивите руси близначки вече нямаше да могат да си позволят да учат в скъпия частен колеж. В крайна сметка идеалното семейство Радуел щеше да бъде напълно опустошено.

Изгарящата киселина изчезна. Внезапно Ландър се почувства много по-добре. Човекът пред него на опашката благодари на Радуел за автографа и се отдръпна. Доктор Брандън С. Радуел се усмихна.

— Имате ли предпочитания какво да напиша в книгата ви? — попита Брандън.

— Ще може ли: „На Ландър, който някой ден ще избере семейството си“?

— Разбира се. — Брандън бързо написа посвещението и подписа книгата. — Успех, Ландър. Помнете, семейството е всичко. Избирайте мъдро.

— Непременно, доктор Радуел.

33.

Отвън клубът изглеждаше като евтина дупка. Приличаше на много от другите клубове в този квартал. Вратата и прозорците към улицата бяха боядисани в черно. Но когато Сам и Аби влязоха, се озоваха в уютно и елегантно пространство, стоплено от голяма каменна камина. Барът в дъното блестеше от полираното дърво и стъклените чаши.

Единият ъгъл на помещението беше зает от роял. Жена на средна възраст, облечена в рокля, обшита с мъниста, и със стегната на висок кок руса коса, свиреше някаква класическа мелодия. Беше с тежък грим, а ушите, вратът и китките й бяха украсени с бижута от изкуствени кристали.

Клиентелата на бара представляваше изненадваща смесица от мъже и жени, но от жестовете и езика на телата им беше ясно, че мъжете и жените на масите бяха приятели, а не гаджета. Дрескодът беше разнообразен, с лек превес на скъпите дизайнерски дънки, ризи и сака за мъжете. Питиетата бяха предимно вариации на мартини и космополитън.

Няколко глави се обърнаха, когато Сам и Аби влязоха в бара, но след кратко дискретно оглеждане всички се върнаха към разговорите и питиетата си.

Ник седеше сам в едно сепаре в дъното. На масата пред него имаше синьо мартини, което изглеждаше недокоснато. Аби се плъзна на мястото срещу него, а Сам седна до нея. Ник го изгледа отегчено.

— Виждам, че още не си се разкарал — отбеляза Ник.

— Аха — потвърди Сам. — Живея с надеждата някой ден двамата с теб да станем приятели.

— Не разчитай много.

— Това разбива сърцето ми. Но съм сигурен, че ще го преживея.

Аби се наведе напред.

— Какво става, Ник?

— От пет и трийсет днес следобед вече не съм ти конкурент — заяви Ник. — Отказах на клиента си да работя за него и престанах да търся криптираната книга. Ако имаш здрав разум, ще направиш същото.

— Какво се е случило? — попита Аби.

— Бени Спароу е получил сърдечен удар и е умрял в магазина си снощи.

— Не и Бени! — прошепна шокирана Аби.

— Да. — Ник отпи съвсем малко от питието си и остави чашата. Бях склонен да повярвам, че Уебър е получил сърдечен удар. Той беше на години и с разклатено здраве. Стават такива неща. Но сега, след като с Бени се случи абсолютно същото, съвпаденията стават прекалено много.

— Кой е Бени Спароу? — попита Сам.

— Един от тримата или четиримата дилъри, за които беше най-вероятно да се крият под псевдонима Милтън — обясни Ник.

— Убиецът трябва да е научил името на Бени от Тадеус — каза Аби.

— Така изглежда — съгласи се Ник.

— Мислиш ли, че дневникът е бил у Бени? — попита Сам.

— Ако е бил, вече е у убиеца. Няма да разберем, докато не стане ясно дали планът за търга си остава в сила. Засега не съм получил никакви новини. — Той се обърна към Аби. — Тази история надмина и най-дълбокото на този пазар. Това стана направо като Марианската падина. Време е да се спасяваме, приятелко.

— Не мога, Ник — каза Аби.

— Чуй ме, Аби, трябва да изоставиш Копърсмит още сега и да изчезнеш от града. Веднага. Аз заминавам тази вечер. Можеш да дойдеш с мен.

— Ако книгата е заключена с паранормален код, и да напусна града, няма да има полза — изтъкна Аби. — Ако убиецът е открил книгата и е решил, че му трябвам, ще тръгне да ме търси. Не мога да бягам вечно.

— Мога да ти осигуря фалшиви документи за самоличност. Преди известно време направих по един комплект за теб, Гуен и за мен, просто за всеки случай.

— Благодаря, но ще бъде трудно да изчезна за постоянно — настоя Аби. — Семейството ми може и да не е много сплотено, но повярвай ми, близките ми ще забележат, ако просто изчезна.

— Без да споменаваме мен — каза Сам. — И аз бих забелязал.

Ник го изгледа ядосано.

— Все още ли мислиш, че можеш да се погрижиш за нея?

— Със сигурност по-добре от теб — заяви Сам.

Аби изгледа Ник разтревожено.

— Къде ще отидеш?

— На Хаваите, при Гуен. Направих си резервация преди час. Ще си взема продължителен отпуск, докато не мине търгът.

— Кой беше клиентът ти? — попита Аби.

— Господин Анонимен. Работил съм и преди за него. Виж, сигурна ли си, че не искаш да дойдеш с мен, Аби?

— Не мога — повтори тя.

— Тук може да си реално застрашена.

Аби се облегна назад.

— Ще се оправя.

Ник погледна Сам недоверчиво и отново се обърна към нея.

— Сигурна ли си?

— Да — усмихна се Аби. — Сигурна съм.

— Ще ми се обадиш, ако размислиш, нали?

— Ще ти се обадя.

— В такъв случай аз тръгвам. — Ник допи мартинито си наведнъж и се измъкна от сепарето. Погледна Сам. — Помни какво ти казах, Копърсмит. Ако с Аби се случи нещо, ще отговаряш пред мен.

— Ще се грижа за нея, не се безпокой — увери го Сам.

Ник се завъртя на пети и изчезна през вратата, на която пишеше „Тоалетна“.

Сам погледна Аби.

— Май не отиде в тоалетната.

— От онзи коридор има изход към задната уличка — обясни Аби. — Ник трябва да е уплашен до смърт, щом се страхува да излезе през предната врата.

34.

Ледените иглички се забиха в тила на Сам, когато двамата слязоха от асансьора пред апартамента на Аби малко по-късно.

— Дай ми ключа си — каза той тихо.

— Нещо не е наред, нали? — прошепна тя.

— Да.

Аби погледна затворената врата на апартамента си, сякаш очакваше вътре да се е спотаила кобра.

— Не съм сигурна, че това е добра идея.

Той взе ключа от ръката й.

— Стой тук.

— Сам?

— Не мисля, че вътре има някой сега. Който е влизал, си е тръгнал отдавна.

Той извади пистолета изпод сакото си, просто за всеки случай, и отвори вратата.

Сенки и тревожна енергия се изсипаха пред Сам, но той не долови вибрациите, които подсказваха присъствието на човек, криещ се в апартамента.

— Този, който е бил тук, си е тръгнал — повтори Сам.

— Ралф, портиерът, може би.

— Не мисля.

Той влезе в малкото коридорче и зави зад ъгъла. Светлините на града осветяваха хаотичната сцена в дневната.

Нямаше нищо професионално в претърсването, малкият апартамент беше разпердушинен от човек, изпаднал в ярост.

Книгите бяха съборени от рафтовете на пода. Възглавниците на канапето и креслото бяха разрязани с нож. Чекмеджетата на бюрото бяха изсипани на купчини.

Сам набързо провери банята и спалнята. И двете стаи изглеждаха като поразени от торнадо.

Той се отправи към дневната, чудейки се как да съобщи лошата новина на Аби. Приглушеният плач откъм коридора му подсказа, че тя вече е видяла опустошението.

Той зави зад ъгъла и я видя. Аби стоеше в антрето и се взираше шокирана и невярваща в разбитата си дневна. Сам изправи една лампа и я включи.

— Защо някой би направил подобно нещо? — Тя стискаше ръцете си в юмруци. — Това беше моят дом.

На Сам не му убягна използването на минало време, но реши да не го коментира.

— Въпросът е какво е търсил? — каза той внимателно.

— Очевидно е търсил проклетия лабораторен дневник или нещо, което да му подскаже къде може да го намери. — Аби мина бавно през разхвърляните вещи и надникна в спалнята. — Мили боже, ровил е дори в чекмеджето с бельото ми. Как е посмял?

— Можем да се обадим на полицията — каза Сам. — Но се съмнявам, че ще има полза. За тях това ще бъде просто влизане с взлом, което ще разследват без особен ентусиазъм. А може дори да откажат разследване, защото се съмнявам нещо да липсва.

— Защото това, което е търсил, не е било тук. Прав си. Ченгетата ще го определят като вандализъм. Ще ме попитат дали познавам някого, който има причина да ми е ядосан. Как ще им обясня, че някакъв луд с паранормални способности да убива търси един четирийсетгодишен лабораторен дневник, който е криптиран с паранормален код? Ще ме помислят за луда. После ще разберат, че съм учила в „Самърлайт“, и ще се убедят, че не съм с всичкия си.

Сам отиде до плъзгащата се врата и я огледа.

— Все още е заключена отвътре. Значи е влязъл през входната врата. Това означава, че тази сграда определено се нуждае от по-добра охранителна система.

— Не мога да го понеса — каза Аби с разтреперен глас.

Сам бързо се обърна и отиде при нея.

— Кое не можеш да понесеш?

— Фактът, че е бил тук, в дома ми. — Аби стисна ръцете си в юмруци. — Никога вече няма да мога да заспя тук. Ще обявя апартамента за продажба още утре. — Тя се огледа. — Не, чакай, първо ще извикам фирма за професионално почистване. Ще им кажа да съберат всичко и да го дадат за благотворителност.

— Хей, хей, спокойно. — Сам я придърпа в прегръдката си и опита да измисли как да я успокои. — Всичко ще се оправи. Негодникът е разпорил няколко възглавници и е обърнал всичко наопаки, но не е нанесъл сериозни поражения.

— Той е пипал нещата ми. — Аби беше адски напрегната. Сякаш не усещаше ръцете му, които я прегръщаха. — Бил е в спалнята ми. В банята ми. В кухнята ми.

— Знам. Той ще си плати за това, обещавам ти.

— Не ми пука за парите.

Сам примигна.

— Нямах предвид парите. Имах предвид, че ще го накажа за това, което ти е причинил.

Аби си пое дълбоко дъх и изпъна рамене.

— Добре тогава. Благодаря ти. — Тя се освободи от ръцете му и се отправи към вратата. — Да се махаме оттук.

— Не искаш ли да си вземеш малко чисти дрехи?

— Не. — Тя не погледна назад. — Няма да мога да нося нищо, което е било тук. Няма да мога да използвам съдовете и приборите, нито чаршафите и хавлиите. Той е омърсил всичко.

Аби вече беше навън и натискаше бутона на асансьора. Сам изгаси лампата. Остана неподвижен за момент, оглеждайки хаоса.

— Който и да си ти, току-що си купи еднопосочен билет към нищото — каза той на сенките. — Не е трябвало да докосваш нещата й.

35.

Аби излезе от асансьора в сумрачно осветения подземен гараж. Чувстваше се объркана. Единственото, което си мислеше, беше, че трябва да се качи в колата и да се отдалечи възможно най-много от осквернения си дом. Вече не беше нейният дом. Гневът се разгаряше толкова силно в нея, че тя не забеляза призрачните иглички от напрежение по тила си, докато не стана прекалено късно.

Когато Аби осъзна, че в атмосферата в гаража нещо не е наред, Сам беше стиснал силно ръката й над лакътя. Тя се обърна и го погледна.

— Какво?

— Тихо — каза Сам почти в ухото й.

Той я дръпна бързо зад масивния джип, който беше паркиран в ъгъла. Сивите стени на гаража образуваха барикада от две страни. Голямата кола осигуряваше допълнително прикритие.

Злокобна енергия се носеше в сенките. Изведнъж Аби усети студ, който я прониза до костите. Подземните гаражи винаги я плашеха нощем и въпреки охранителната система на сградата, това място не беше изключение. Стъпките отекваха странно. Имаше прекалено много тъмни места между паркираните коли. Аби винаги прекосяваше сивия бетонен гараж възможно най-бързо, стиснала ключовете си в ръка и отворила сетивата си. Но тази вечер беше разсеяна.

Гаражът беше прекалено тих. Нямаше стъпки или гласове, но интуицията я предупреди, че двамата със Сам не са сами. Още някой се спотайваше в сенките. Сам пусна ръката й. Тя го видя как извади пистолета и малко парче сребрист кварц, който изглеждаше като кристално огледало, изпод сакото си. Аби се зачуди за какво служи кристалът, но реши, че сега не е подходящ момент да задава въпроси. Сам стоеше неподвижно, като ловец, който дебне жертвата си. Беше съсредоточен и напрегнат. Много опасен.

Аби не знаеше какво да очаква — заплаха или заповед от въоръжен стрелец може би. Но имаше само странна, неестествена тишина, която сякаш се задълбочаваше с всяка изминала секунда. Нещо не беше наред. Бледото сияние на флуоресцентните лампи на тавана постепенно отслабваше. Гаражът придобиваше странно излъчване, като в сън.

— Отвори сетивата си — каза Сам тихо. — Докрай.

Тя вече ги беше задействала; и нормалните, и паранормалните й сетива бяха леко отворени заради тревогата, но Аби не беше опитала да ги фокусира. Проблемът с концентрирането на парапсихична енергия прекалено дълго беше, че това усилие имаше своите негативни последствия. Неприятните тръпки и изтощението, което следваше от изгарянето на огромно количество енергия, бяха най-малкият й проблем. Можеше да се справи с тях. Това, което я плашеше до смърт в момента, беше, че гаражът започваше да прилича на мястото, което виждаше в кошмара си с Грейди Хейстингс. Достатъчно лошо беше, когато се събуждаше и откриваше, че е станала от леглото. Ами ако прекомерното напрягане на таланта й я изпратеше завинаги в онзи ужасен сън?

Като усети колебанието й, Сам я погледна нетърпеливо.

— Направи го — нареди той.

Гаражът преминаваше през странна трансформация. Мястото около тях ставаше все по-нереално като излъчване, сякаш се плъзгаше в друго измерение. Редиците от коли се издължиха и се проточиха до безкрайността. Бетонните колони се сливаха в ленти на Мобиус.

— Само на мен ли ми се струва, или тук започва да прилича на сцена от кошмар? — прошепна тя.

— И на мен ми изглежда така.

Аби изпита облекчение от тази новина. Не само нейното възприятие беше деформирано. Искаше да обясни на Сам причината за неохотата си да изпълни това, което той искаше от нея, но сега не бе подходящото време, нито място за дълги разговори. Тя го беше наела като консултант точно за ситуации като тази. Няма смисъл да се обръщаш към човек с паранормален талант, ако не се вслушваш в препоръките му. Тя предпазливо отвори сетивата си в червената зона.

Неестествената деформация избледня значително, когато паранормалните й сетива надделяха. Но гаражът не се върна към нормалното си състояние. Сега Аби успяваше да види светлина, идваща извън видимия обхват на спектъра. Сцената беше осветена от ултра светлина.

В тази злокобно осветена обстановка човешките аури се виждаха по-лесно. Горещата енергия, която пламтеше в сенките между две паркирани коли, потвърди това, което Аби вече беше доловила. Някой се криеше в мрака.

Като от нищото изригна енергия, която ослепи сетивата й. Сякаш някой хвърли паранормална граната точно пред джипа, който ги прикриваше. Аби инстинктивно затвори очи, но това почти не намали ужасно яркото лъчение. Експлозията от пронизваща ултра светлина повлия на паранормалните й сетива много по-силно, отколкото на нормалното й зрение.

— Не си губи времето и енергията в опити да ми се противопоставиш, Копърсмит. — Гласът дойде от сенките. Беше мъжки, но странно деформиран. — Малката ми светкавица черпи мощта си от кристал. Той генерира повече енергия, отколкото би могъл да произведе, който и да е човек. Скоро ще замае сетивата ти. Съветвам те да изключиш таланта си, преди да изгориш.

— Закъснял си с тази светкавица — заяви Сам. — Вече мога да я елиминирам.

— Няма да успееш. Но, хайде, опитай да я елиминираш, ако искаш. Когато се убедиш, че тя е по-силна, можем да говорим делово. Ако още си буден. Сигурен съм, че знаеш какви са последиците от изгарянето на значително количество паранормална енергия.

— Тази вечер не планирам да заспивам рано — заяви Сам.

Аби долови някакъв прилив на гореща енергия в аурата му и разбра, че той е направил нещо с огледалния кварц. Тя осъзна, че той насочва огромно количество енергия през камъка.

Чу се оглушително изтракване, когато някакъв предмет падна на бетонния под. Ултрабялата гореща светлина, която изпълваше пространството, внезапно изгасна. Когато замаяните й сетива се проясниха, Аби осъзна, че гаражът отново изглежда нормален.

— По дяволите! — Възклицанието беше придружено от рязко ахване от болка. Гласът на непознатия вече не беше деформиран. Но беше осезаемо раздразнен. — Ти си истински кучи син, Копърсмит. Как, по дяволите, успя да направиш това?

— Настроеният кристал може да генерира по-стабилна енергия, отколкото човек, но трябва човешки ум, за да я активира. Не съм насочвал противодействието си към светкавицата ти. Насочих го срещу теб. — Последва кратка пауза, а после Сам добави учтиво: — Разбрах го, докато се хвалеше с върховната мощ на приспособлението си.

— За щастие имам резервно оръжие.

— Истинско оръжие? — попита Сам. — Логично.

— Предполагам, че ти също имаш.

— Как мислиш?

— Че имаш. — В гласа на непознатия се долавяше раздразнено примирение. — Унищожи специалната ми светкавица. Тя беше прототип, първата и засега единствена версия, която работеше. Имаш ли представа колко време ще ми трябва, за да произведа нова? Трябват месеци, докато един кристал събере достатъчно енергия, за да задейства проклетото нещо, и то ако нищо не се прецака по време на процеса. Знаеш колко са деликатни паранормалните кристали.

— Какъв изходен кристал използваш? — попита Сам.

— Може и да ти дам тази информация, ако ти ми обясниш с какво задействаш твоето оръжие, с което ме порази току-що.

На Аби й хрумна, че разговорът се отплесва в погрешна посока.

— За бога — прошепна тя. — Сега не е време за технически дискусии.

— Тя е права — съгласи се Сам.

— Така е. Не искам да го призная, но те подцених, Копърсмит. Сам съм си виновен. Предупредиха ме, че ти може да създадеш проблеми.

— Старая се — каза Сам. — Понякога успявам.

— Виждам. Работата е там, че на мен ми трябва госпожица Радуел. Давам ти думата си, че тя няма да пострада по никакъв начин.

— Тогава защо се опитваш да я отвлечеш със сила? — попита Сам.

— Защото, за нещастие, тя е при теб в момента и се съмнявам, че ти ще я пуснеш без бой.

— Правилно предположение.

— Добре тогава, да опитаме да преговаряме делово. Кажи ми каква цена даваш за нея. Аз ще дам по-висока.

— Тя не се продава — изтъкна Сам.

Аби искаше да удуши и двама им.

— Спрете да говорите за мен, сякаш съм някаква рядка книга, обявена на търг, чувате ли?

— В моя защита ще изтъкна, че опитах да ви наема по съвсем цивилизован начин, госпожице Радуел — каза непознатият. — Чух слуховете за необикновения ви талант, но ми беше обяснено, че приемате само клиенти, които са ви препоръчани от някого. Нямаше как да се обърна към вас по обичайния начин, защото не познавам никого от клиентите ви, а Тадеус Уебър отказа да ме препоръча. Така че опитах индиректен подход.

— Книгата за парфюмите. Вие сте я изпратили.

— Беше подарък, с който да ви вдъхна сигурност, че съм подходящ за ваш клиент. Но вие не ми отговорихте.

— Бях доста заета напоследък.

— Разбирам. Опитах да наема собствения ми дилър да намери книгата. Той се справя добре с такива сделки, но не би могъл да отключи кода. Реших, че след като се сдобия с книгата, ще опитам да ви ангажирам да премахнете криптирането й. Но този следобед научих от дилъра си, че той се оттегля от тази задача. Мога да предположа, че е бил притеснен от убийствата в последните дни. Заключих, че нямам избор, освен да прибягна до драстични мерки.

— Е, както виждате, драстичните ви мерки няма да свършат работа — каза му Аби.

— Само от любопитство, Копърсмит беше ли ви препоръчан по надлежния начин?

— Да, беше — каза Аби хладно. — И между другото той не ми е само клиент. Аз също го наех, за да ме охранява, докато търся въпросната книга.

— Четирийсетгодишният лабораторен дневник, който ще бъде продаден на търг. Да, знам. Странен избор на бодигард, меко казано. Все едно да наемете вълка да пази стадото, не мислите ли?

— Двамата със Сам имаме договорка.

— Ще ви дам двойно повече от това, което той ви плаща.

— Съжалявам, трябва да мисля за репутацията си в този бизнес — отряза го Аби.

— Но аз ви гарантирам, че не ви застрашавам по никакъв начин.

— Аха — намеси се Сам. — Затова стоим в този гараж посред нощ и водим разговор, в който бяха намесени две паранормални оръжия.

— Изглежда, тази вечер няма да излъчим победител — каза другият мъж.

— Кой сте вие? — попита Аби.

— Мисля, че ще изчакам с официалното представяне. Може би някой друг път ще можем да правим бизнес.

Аби избухна гневно:

— Вие сте този, който е нахлул в апартамента ми и го е омърсил, нали? За ваше сведение никога, никога няма да ви го простя. И определено няма да работя за негодника, който би направил това с личното пространство на друг човек. Ще се погрижа да ви арестуват.

— Успокойте се, госпожице Радуел. Признавам, че направих едно бързо кръгче в апартамента ви по-рано тази вечер, но беше очевидно, че някой друг ме беше изпреварил. Или това, или имате много нескопосана чистачка.

— Защо да ви вярвам?

— Ако аз бях претърсил апартамента ви, госпожице Радуел, щях да го направя много по-дискретно. Нямаше да оставя видими следи от присъствието си.

Сам се раздвижи леко в сенките.

— Имаш ли представа кой го е направил?

— Не, но изглеждаше така, сякаш извършителят е бил обзет от бурна ярост, може би е умствено неуравновесен. Заради сигурността на госпожица Радуел бих ви предложил да приемете, че става въпрос за същия човек, който е убил Уебър и Спароу. Знаете, че и двамата са мъртви, нали?

— Да — потвърди Аби. — Значи твърдите, че не вие сте отговорен за тези убийства?

— Да, точно това твърдя.

— И в двата случая смъртта е причинена с паранормални средства — каза Аби. — Изглежда, вие имате талант да проектирате паранормални устройства, които могат да бъдат и смъртоносни.

— Същото важи и за бодигарда ви. Докато сме на тази тема, Копърсмит, няма ли все пак да ми кажеш с какво успя да унищожиш светкавицата ми?

— Става. Веднага след като ти ми кажеш какво използва, за да превърнеш гаража в сцена от сън.

— Съжалявам, това е търговска тайна. Знаеш как стоят нещата в бизнеса. Всеки е готов да ти пререже гърлото. Не можеш да се довериш на никого. Да се върнем на Спароу и Уебър, имате ли представа кой ги е убил?

— Човек на име Ландър Нокс е намесен в цялата тази история — каза Сам. — Опитваме се да го открием, преди той да е намерил дневника.

— Уебър и Спароу бяха много добри в това, с което се занимаваха. Ще ми липсват професионалните им услуги. Но основната ми тревога в момента е за госпожица Радуел. Не искам да загубим и нея. Нейният талант е уникален. Но ти вече знаеш това, нали? Грижи се добре за нея, Копърсмит.

— Непременно.

— Радвам се, че толкова много хора се тревожат за мен — измърмори Аби.

— Има много малко хора, които могат да правят това, което вършите вие, госпожице Радуел — каза непознатият. — Ако поради някаква причина се озовете в ситуация да ви е необходим нов бодигард или нов клиент, не се колебайте да се свържете с мен.

— Не разчитайте да го направя — отвърна Аби.

— Човек никога не знае. Нещата се променят. Но тъй като явно тази вечер нищо няма да се промени, ще ви кажа довиждане засега. Очаквам с нетърпение бъдещите ни срещи.

— Предполагам, че искате да ви върна книгата за парфюмите? — попита Аби смутено.

— Задръжте я за спомен. Не си падам по парфюми. Но би било интересно да се разбере дали рецептата на Клеопатра наистина върши работа.

Стъпките на непознатия отекнаха в гаража. Аби усети, че Сам опитва да впрегне почти изтощения си талант. Знаеше, че той иска да зърне поне за миг аурата на мъжа.

Вратата към улицата се затвори с тежко метално издрънчаване, което отекна в сенките. В гаража настана тишина.

Сам се изправи.

— Попита го дали иска да му върнеш книгата? Какво, по дяволите, беше това? Аби, проклетата книга беше подкуп. Не е нужно да връщаш подкупи.

Тя бързо се изправи.

— Казах ти, трябва да мисля за репутацията си.

— А ти ми се разсърди, че си поговорих малко по технически въпроси с него.

— Добре ли си? Ти пое удара на онази светкавица. Сигурно си изгорил адски много енергия.

— Ще оцелея.

— Все пак ти се е отразила тежко. Не мога дори да си представя колко енергия се наложи да използваш, за да направиш онова нещо с кварца. Сигурен ли си, че си добре?

— Не се суети около мен. Нямаме време. Скоро ще рухна.

— Да. Добре. Извинявай. Предполагам, че това беше клиентът на Ник — господин Анонимен.

— Вероятно, но за корпорация „Копърсмит“ той изобщо не е господин Анонимен. Ние го познаваме.

— Кой е?

— Конкурентът ни.

— Това беше някой от „Хеликън Стоун“?

— Останах с впечатлението, че току-що се сблъскахме с Гидиън Барет, сина на Ханк Барет. Казах ти, че татко и Ханк се конкурират от години.

— Е, поне нашата страна спечели тази вечер.

— Нашата страна? — Сам прозвуча развеселено.

— Образно казано — смотолеви Аби бързо. — А сега какво?

— Сега трябва да намерим място, където да поспя няколко часа. Забрави, че ще шофирам до Анакортес. Когато рухна по този начин, оставам напълно без сили.

— Мога аз да шофирам.

— Знам, но ще бъдеш прекалено уязвима, ако аз съм в безсъзнание на задната седалка. Не искам да рискувам да попаднем на нов опит за отвличане.

Аби преглътна трудно и се овладя. Не показвай слабост. Сам беше изразходвал много енергия тази вечер. Той трябваше да легне да поспи, и то скоро. Тя трябваше да се държи като възрастен в тази ситуация.

— Можем да се върнем в апартамента ми — каза тя. — Там е най-близкото легло.

— Не — каза той с изненадващо мек глас. — Не и в апартамента.

36.

Сам избра голям хотел на няколко пресечки от центъра на града и взе стая без свързваща врата. В тясното пространство на асансьора Сам осъзна съвсем ясно, че той не е единственият, страдащ от последствията от тежкото изгаряне на енергия. В аурата на Аби се долавяше силно нервно напрежение. Тя не беше поела удара от светкавицата в пълната му сила, защото той беше насочен към него, но беше поразена отчасти от рикоширалата енергия. Тя също изпитваше негативните ефекти от преживяното.

— Добре ли си? — попита я той.

— Ще се оправя. Малко съм замаяна. Знаеш как е. Май е по-добре, че не прие предложението ми аз да шофирам до Анакортес тази вечер. — Аби погледна сака му. — Но ако нещата продължат по този начин, може да започна и аз да пътувам с комплект чисти дрехи като теб. Поне в хотела осигуряват тоалетни принадлежности.

Той погледна малкия пакет, който Аби стискаше. Служителят на рецепцията й го беше дал. Вътре имаше четка за зъби, тубичка паста за зъби и още някои принадлежности. Аби беше отказала да си вземе чисти дрехи от опустошения си апартамент. Единственото, с което разполагаше, беше това, което обичайно носеше в голямата си дамска чанта.

Вратата на асансьора се отвори. Сам последва Аби в коридора. Трябваше да остане концентриран, докато се увереше, че Аби се намира на сигурно място за нощта, за да заспи, без да се тревожи за нея.

— Каква беше светкавицата, която онзи използва върху теб? — попита Аби.

— Нямам представа. Семейство Барет си имат своите тайни, също като нас. Но много ми се иска да науча какъв кристал е използвал, за да осигури енергията за проклетото нещо.

Аби се усмихна.

— Какво? — попита той.

— Сега като се замисля, има нещо смешно в случката в гаража.

— Така ли, не забелязах някой да се смее, поне аз със сигурност не се смях.

— Нещо в начина, по който вие двамата се отплеснахте да обсъждате свойствата на кристалите, докато държахте пистолети, насочени един към друг — обясни Аби.

— Това ти се струва смешно?

— Предполагам, че трябва да си бил там, за да го разбереш.

— Аз бях там.

Той се концентрира върху това да заключи стаята, но не можеше да пренебрегне факта, че вече преминаваше през обичайната първа фаза от синдрома на тежката загуба на паранормална енергия. Случвало ти се е и преди — помисли си той. — Можеш да се справиш.

Биохимичната страна на тежкото изгаряне на енергия беше сложна и не добре изучена. При мъжете се намесваха адреналин и тестостерон, така че сексуалната възбуда беше съвсем предсказуема. Но силното, настойчиво безпокойство никога не го беше връхлитало толкова тежко в миналото. Не се нуждаеше от паранормални способности, за да разбере защо това усещане беше толкова помитащо тази вечер. То си имаше причина и тя се наричаше Аби.

Сам се насили да премине през обичайната процедура. Той провери къде са аварийните изходи и набеляза два възможни маршрута за бягство. Ръката му трепереше леко, когато пъхна картата, за да отключи вратата. Дори и да забеляза това, Аби не коментира.

Вътре в стаята Сам заключи и бързо огледа пространството. Нямаше свързваща врата към съседната стая, както му бяха обещали. Неотварящите се прозорци гледаха към Шесто Авеню, което се намираше дванайсет етажа по-долу.

Доволен, той отвори ципа на кожения си сак и извади два малки кристала.

— Какво е това? — попита Аби.

— Представи си, че са нещо като паранормална бодлива тел. Ако някой опита да влезе през вратата или прозореца, аз ще разбера.

— Още технологии с кристали, а?

— Да.

— Винаги ли си носиш такива приспособления и оръжие в пътния сак?

— Да. — Когато се успокои, че е взел всички предохранителни мерки, Сам се обърна към Аби. Тя оглеждаше леглото, скръстила ръце. Нещо във вида й го подразни. — Какво има? — попита той.

Тя се прокашля.

— Нищо. Аз просто, ъъъ, мислех, че ще има две легла, това е.

Поради някаква причина фактът, че тя не искаше да спи в едно легло с него, го засегна по-тежко от удара на светкавицата. И после той адски се ядоса. Не на Аби, на себе си. Имаше и още един проблем с последиците от тежкото изгаряне на енергия. То засягаше всичко, дори нормалните логични мисловни процеси. Все едно се беше качил на скоростно влакче.

— Съжалявам. — Сам усети, че звучи рязко, но бе за предпочитане пред това да я моли да спи с него. — Нямаха друга свободна стая без свързваща врата. Няма проблем. Мога да спя на креслото или на пода.

— Не, в никакъв случай. — Тя сбърчи вежди. — Ти трябва да се наспиш добре. Това няма как да стане, ако си в креслото или на пода.

— Повярвай ми, ще спя толкова дълбоко, че няма да ми направи впечатление къде съм легнал.

— Забрави. Извинявай, че изобщо го споменах. Малко съм напрегната. А ти си много изтощен. Мислех, че за теб ще е по-добре, ако спиш на самостоятелно легло.

— Няма да изпадна в кома. — Той извади несесера си, една тениска и чифт боксерки от пътната си чанта. — Просто трябва да поспя. — Сам се отправи към банята.

— Между другото за каква технология си говорихте с онзи човек? — попита Аби.

— Моля? — Трудно се съсредоточи върху въпроса й. Желанието да я придърпа в обятията си и да се загуби в нейното топло и меко тяло, докато пламъците, които го изгаряха, отшумят, ставаше все по-силно. Какво му ставаше, по дяволите? Никога не се беше озовавал толкова близо до загубата на самоконтрол. Може би светкавицата на Барет имаше някакви допълнителни странични ефекти?

— Онази технология, която обсъждахте с Гидиън Барет — поясни тя.

Той застана на вратата, вперил поглед в белите плочки на банята.

— Кристали, излъчващи паранормална енергия. Нещо като еквиваленти на светодиодите и течните кристали, но с паранормални свойства.

— Като светодиодите и течните кристали?

— Да, но генерираната енергия идва от извън нормалния обхват на спектъра и има различни свойства. По тази технология се работи в лабораторията „Блек Бокс“. — Той влезе в банята и остави несесера си на плота. — Може ли да оставим тези научни обяснения за утре? Скапан съм. Не съм в състояние да ти обясня физиката на паранормалните кристали. Трябва да си взема душ.

— Просто ми стана любопитно.

Това беше. Той се почувства като грубиян. Затвори вратата на банята.

Малко по-късно Сам се появи от банята, облякъл чистото си бельо и панталона, който беше носил през деня. Аби го чакаше, все още напълно облечена. Тя държеше пакета с тоалетни принадлежности от хотела.

Сам се досети, че тя няма нощница.

— Имам една резервна тениска — каза той.

— Благодаря — усмихна се с облекчение. — Ще я взема.

Той извади една чиста черна тениска от сака си и я подаде на Аби, без да каже и дума. Тя мина покрай него и изчезна в банята. Вратата се затвори плътно. Сам чу водата да тече в мивката. Това продължи дълго. Сам осъзна, че вероятно Аби пере бельото си на ръка. Сигурно сутринта щеше да го види окачено на лирата. От тази мисъл кръвта му кипна допълнително.

Сам прецени възможностите и се настани на тапицираното кресло в ъгъла до прозореца. Видът на табуретката го ободри по някакъв ужасен начин.

— Просто перфектно — измърмори той. — Няма как да стане по-добре от това, нали, Копърсмит? Преживя тежко изгаряне на енергия. Аби е на няколко крачки от теб и се приготвя за сън, а ти можеш да се опънеш на кресло с табуретка. Даже ще успееш да си вдигнеш и краката. Леле!

Вратата на банята се открехна леко.

— Сам, каза ли нещо?

— Говорех си сам.

— Ясно. И аз понякога го правя. Е, аз всъщност говоря на Нютън. Може би трябва да си вземеш куче.

Той усети, че скърца със зъби.

— Да, непременно ще го обмисля.

Вратата се затвори.

Сам отвори минибара, избра две малки бутилчици, уиски и бренди. Взе една възглавница, изгаси всички лампи, освен нощната до леглото, и се настани на фотьойла. Вдигна краката си на табуретката, разви капачката на едното шишенце и отпи от уискито. Загледа се във вратата на банята, докато допиваше алкохола, който в момента приемаше като лекарство. Ако имаше късмет, щеше да е заспал дълбоко, когато Аби излезеше от банята.

След няколко минути вратата се отвори тихо. Аби се появи облечена в тениската му. Беше й прекалено голяма. Стигаше до средата на бедрата й. В сумрака изглеждаше адски секси. Изпита силно желание да я притежава. Отпи отново от уискито.

— Спиш ли? — попита тихо тя.

— Почти.

— Казах ти да легнеш на леглото.

— Не обичам да изпълнявам заповеди.

— Няма нужда да се мусиш. Просто исках да ти осигуря така нужната почивка.

— Ще спя тук. Евентуално.

— Пиеш ли нещо?

— Да. — Той отвори втората бутилчица. — Така се освобождавам от напрежението.

— От минибара ли ги взе?

— Аха. — Той гаврътна малко от брендито.

— Аз бих пийнала малко вино.

— Вземи си. Видях две-три малки бутилки вино.

Аби прекоси стаята, отвори минибара и огледа асортимента. После провери разпечатания ценоразпис на нещата вътре.

— Боже, какви цени! — възкликна тя.

— Не им обръщай внимание. — Той я поздрави с миниатюрната бутилчица. — Не се стискай. Аз плащам стаята, забрави ли?

— Добре, благодаря.

Тя си избра малка бутилка с бяло вино, разви капачката и седна на ръба на леглото.

Двамата пиха мълчаливо известно време. Сам не виждаше причина да опитва да завърже разговор. Така само щеше да усложни нещата.

— Как се чувстваш? — попита Аби.

— Започвам да се отпускам. Най-после. — Това беше истината, осъзна той. Алкохолът си вършеше работата. Скоро щеше да го приспи.

— Преди да заспиш, искам да ти благодаря още веднъж. За втори път ме спасяваш от някой, който се опитва да ме отвлече.

Сам затвори очи.

— Казах ти и преди, просто си върша работата. Но често казано, не мисля, че Гидиън Барет би те отвел някъде против волята ти. Той просто искаше да ме отстрани от пътя си за известно време, за да опита да те убеди да приемеш предложението му. А той щеше да ти отправи страхотно предложение, повярвай ми.

— На мен ми се стори, че иска да ме отвлече. Доста е плашещо да знаеш, че разни хора искат да те отвлекат.

— Знам — каза той по-меко. Тя имаше основание да се чувства изплашена. — Справяш се добре. Много хора на твое място биха се побъркали.

— Аз се справям добре, защото знам, че ти ме пазиш. Така че пак ти благодаря.

Сам отвори очи.

— Въпреки че го правя и заради своите собствени цели?

Аби се усмихна.

— Всеки си има своите цели. Нямам нищо против това, стига човек да подходи честно. А ти заяви съвсем открито какво искаш още от самото начало. Е, почти от началото.

Последното нещо, което искаше от нея, беше благодарност.

— Допий си виното, изгаси лампата и заспивай, Аби.

— Добре.

Тя остави празното шише на нощното шкафче, изгаси лампата и легна в леглото.

Сам се зачуди дали да допие брендито, но се отказа. Прекалено много алкохол щеше да удължи етапа на възстановяването. Той остави шишенцето на масичката до креслото, отпусна се назад и се загледа в сенките на тавана. Замисли се за поредицата от хора, които преследваха Аби и дневника.

— Нещо ми се губи — каза той след малко.

— Какво? — попита Аби в тъмното.

— Не знам. Тази вечер не мога да мисля ясно. Но утре сутрин искам да се върнем до началото на тази история и да погледна всичко от различен ъгъл.

— Имаш предвид да се върнем до първия имейл на изнудвача?

— Не, да се върнем до случилото се в библиотеката на Вон.

— Мислиш, че е започнало още там?

— Отговорът е някъде там.

— Може би разговорът ни с Грейди Хейстингс утре ще ни подскаже нещо.

— Никога не съм разпитвал луд с паранормални способности — каза Сам. — Сигурно ще бъде интересно.

Дълбокият сън го обори.

37.

Той сънуваше…

Жената вървеше по безкрайния коридор в мазето. Той знаеше, че тя ще отвори вратата на лабораторията, знаеше, че убиецът я чака вътре.

Опита да тръгне след нея, но попадна в капана на сенките. Опита да я извика, отчаяно искаше да я предупреди, но не можа да изрече името й.

Тя спря пред вратата, поставила ръка върху дръжката. За пръв път видя лицето й. Това не беше Касиди.

— Аби.

— Сам, сънуваш. Събуди се. Всичко е наред. Аз съм тук.

Енергията потрепери в атмосферата, извличайки го от кошмара. Той се събуди с прилив на адреналин и психична енергия, усещайки топлата длан на Аби върху отвитата си ръка.

Той отвори леко очи и видя, че тя стои надвесена над него. Тревогата й беше физически осезаема. Страхотно. Сигурно я беше изплашил до смърт. Бодигардовете не би трябвало да спят, когато охраняват някого, камо ли да сънуват кошмари. Имаше си правила по този въпрос.

Той свали крака от табуретката и се наведе напред, като разтърка лице с дланите си. Насили се да се събуди напълно.

— Аби.

— Тук съм.

Тя беше в безопасност. Не беше попаднала в безкрайно повтарящия се цикъл на проклетия кошмар.

Сам бързо отвори леко сетивата си и с облекчение установи, че те реагираха моментално. Не знаеше колко време е минало, но беше ясно, че се е възстановил от тежкото изтощение. Погледна часовника си. Кристалните цифри грееха. Беше спал почти три часа.

— Извинявай — каза той. Гласът му прозвуча дрезгаво, сякаш го извличаше от мъглата на кошмара си. — Сигурно съм бълнувал насън.

— Да. Извика името ми.

Той опита да мисли.

— Беше онзи повтарящ се сън, за който ти разказах. Но този път беше различен. Извинявай. Не исках да те събудя.

— Бях вече будна.

Той се изправи на крака.

— Не можа да заспиш ли?

— Не. — Тя се дръпна настрани, за да му направи път. — Всъщност не съм и опитвала. Малко се тревожех за теб, след като заспа. Изглеждаше така, сякаш имаш треска, затова реших да остана будна, докато не ми се стори, че си по-добре и че вече спиш нормално.

Първо трябваше да се справя с благодарността й. А сега тя го третираше като инвалид. Тази връзка не отиваше на добре.

— Просто нормална треска след тежко изгаряне на енергия — каза той, като се опита да звучи невъзмутимо и спокойно, като човек, който може да се справи с работата си. — Не съм болен. И на теб ти се е случвало да изразходваш твърде много паранормална енергия. Знаеш как е.

— Знам какво е усещането, но никога не съм била толкова близо до човек, който преминава през фазата на възстановяване, за да знам как изглежда отстрани. Не си давах сметка, че състоянието е подобно на симптомите на треска.

— От горещината на аурата.

— Да, но ти излъчваше много енергия — каза тя. — Трябва да ти кажа, че е малко плашещо. Страхувах се, че светкавицата може да е причинила някакъв допълнителен парапсихичен стрес.

— Казах ти, добре съм. — Страхотно. Сега той отново й се сопваше. — Не е нужно да се правиш на медицинска сестра.

— Просто те наблюдавах, докато спеше. — Аби започваше да звучи раздразнено. — Не съм искала да засегна имиджа ти на мачо. Винаги ли се събуждаш в такова лошо настроение?

— Не. Но с теб всичко е различно.

— Не забравяй, че и аз имах тежък ден и за разлика от теб, още не съм успяла да поспя. Не съм в настроение за сарказъм.

Сам обмисли това за няколко мига.

— Не ти ли прави впечатление, че пак спорим за глупости.

— Да, прави ми. — Аби скръсти ръце. — Имаш ли идея защо се получава така?

— Разбира се. Аз искам да правя секс с теб, но ти или ми благодариш, или се опитваш да се грижиш за мен. Затова предизвиквам спор, за да те ядосам. Разбираш ли, предпочитам да те ядосам, отколкото да приема факта, че за теб съм просто един немощен бодигард.

Последваха няколко секунди мълчание. Сам най-после беше успял да накара Аби да замълчи.

— Мили боже — каза тя. — Това е… много проницателно.

— Имаш предвид като за мъж?

— За когото и да е. Впечатлена съм.

Тя започна да се кикоти. Прикри устата си с ръце и се обърна към прозореца. Кикотът се превърна в приглушен смях.

— Сега пък ми се смееш — каза той примирено. — Знаеш ли, действаш много зле на егото на един мъж.

Аби стана сериозна, отпусна ръце и се обърна с лице към него. Очите й блестяха, насълзени от смеха.

— Добре че твоето его не е прекалено крехко.

— Всеки мъж си има предел.

— Също и всяка жена. Беше само наполовина прав в интерес на истината.

— Така ли?

Тя се усмихна тъжно.

— Може би не само ти си виновен за споровете ни. Може би и аз ги предизвиквам отчасти.

— Защо?

— Поради същата причина.

Той застина неподвижен.

— Така ли?

— Исках да спя с теб, но част от мен смяташе, че това е много лоша идея.

— Защо?

— Защото се случва нещо много странно, когато ти и аз правим… — Тя млъкна и се изкашля. — Когато правим секс.

— Какво наричаш странно?

Аби разпери ръце.

— Не знам как да го обясня, но ми се струва, че е нещо, свързано с аурите ни. Сякаш дължините на вълните на моята аура резонират с вълните на твоята. Това е много интимно усещане. Сигурно е плод на въображението ми. Но се чудех…

— Какво се чудеше?

Тя въздъхна.

— Чудех се дали е някакъв аспект на психичния стрес, който преживях, когато разбих кода на книгата в библиотеката на госпожа Вон. Може би някаква енергия от онова състояние влияе на нормалните ми сетива или нещо подобно.

— Ааа… — Той се усмихна.

Тя се намръщи.

— Какво означава това?

— Чудела си се дали като правиш секс с мен, не се побъркваш — каза той, ухилен до уши. — Това е любопитен въпрос. Откриването на отговора му ще изисква много повече експерименти и проучвания.

— Подиграваш ли ми се?

— Да. А онзи резонанс в аурите ни? Аз също го чувствам.

Аби грейна.

— Наистина ли?

— Ако ти полудяваш, значи и аз полудявам. Но за разлика от теб, аз не се тревожа от това.

— Изпитвал ли си такова нещо преди по време на секс? — попита тя, изпълнена с надежда.

— Не. — Сам се усмихна и пристъпи към нея. — Може би затова ми харесва толкова. Трябва да ти кажа, че аз лично не съм никак разтревожен от това.

— Но какво мислиш, че става? — попита тя, видимо притеснена. — Имам предвид по какъв начин се намесва паранормалната физика? Със сигурност не е нещо нормално.

— Да ти кажа ли истината? Не ми пука изобщо за паранормалната физика.

— Така ли?

— Точно така.

Той обгърна раменете й с длани. Под плата на черната тениска кожата й беше гладка и топла, мека и толкова женствена. Уханието й, опияняващо и завладяващо, замъгли сетивата му. Той стисна раменете й още по-силно и я придърпа към себе си. Тя не се възпротиви.

Устните й бяха леко разтворени. Той задейства таланта си и видя, че в очите й горят пламъчета на паранормална енергия. Усещаше загряването в аурата й. Сексуалната енергия беше толкова гореща, че грееше във всички части на спектъра от нормалния до паранормалния обхват. Това беше суровата енергия на живота. Сам никога не се беше чувствал по-жив, отколкото в момента.

— Аби — прошепна той.

— Ти си ученият от двама ни. Приемам, че щом ти не се тревожиш, и аз трябва да спра да се тревожа.

— Харесва ми логиката ти.

Той зарови пръсти в косата й и залепи устни върху нейните.

Тя обви ръце около врата му и отвърна на целувката му толкова горещо, че запали буен огън в тялото му. Сам вече едва успяваше да запази самоконтрола си.

Той откъсна устата си от нейната и целуна шията й. Ръцете й се плъзнаха под тениската му. Дланите й бяха толкова меки и топли върху гърдите му.

— Пак имаш треска — каза тя.

— Без майтап. И ти имаш треска.

— Но е приятно.

— Така е.

Тя избута тениската му нагоре, а той я издърпа през главата си и я захвърли настрани. Аби целуна рамото му, топлите й и влажни устни докоснаха татуировката с феникса. Сам се отдръпна за момент, за да се освободи от останалите си дрехи. Когато се обърна отново към Аби, тя му се усмихваше. Сам вече долавяше зараждането на резонанса в аурите им.

— Да — каза той. — Адски приятно е.

Сам издърпа тениската, с която Аби беше облечена, вдигна я на ръце и я положи върху леглото.

* * *

Много по-късно Аби усети тежестта на бедрото на Сам върху нейното. Ръката му беше преметната през гърдите й. Тя обърна глава на възглавницата и видя, че очите му са затворени. Той изглеждаше дълбоко заспал. Тя опита да се измъкне предпазливо изпод разпереното му тяло. Той я притисна с ръката си като в капан, но не отвори очи.

— Буден си.

— Вече да. — Той неохотно се претърколи по гръб. — Знаеш ли, трябва да правим това по-често.

— Кое? Да срещаме някакви странни типове, които се опитват да ме отвлекат, след като са те зашеметили с уникално паранормално оръжие?

— Винаги ли трябва да мислиш за лошото? Говорех за разгорещения секс.

Аби се усмихна.

— О, за него ли.

Сам сви ръце под главата й.

— Да, за него.

Тя се претърколи по корем и се подпря на лакти.

— По какво се различаваше от снощи?

— Сексът ли? — Той погледна към тавана. — Чакай да преброя по колко начина…

— Не сексът. Сънят.

— Онзи, който ти прекъсна?

— Той, да. — Тя замълча. — Ти извика името ми.

— Сигурно защото не очаквах ти да се появиш в него.

— Какво правех в съня ти?

— Изплаши ме до смърт.

— Обясни ми.

— Сънят е същият, който ти разказах преди.

— Този, в който бедната Касиди върви по коридора към вратата на лабораторията?

— Да. Обикновено е като повторение на някоя видеокасета. Върти се едно и също, отново и отново. Абсолютно еднакво. До снощи.

— Какво беше различното снощи?

Сам я погледна. Очите му горяха в сенките.

— Снощи ти беше жената, която вървеше по коридора и се канеше да отвори вратата на лабораторията. Аз те извиках. Опитах да те спра. Но ти не ме чуваше.

— Ти се тревожиш, че трябва да ме опазиш, и тази тревога се е проявила в новата версия на съня ти. — Тя се наведе и целуна леко устните му. После се дръпна назад. — Но всичко е наред. Аз не съм Касиди. Ако ме извикаш и опиташ да ме предупредиш, дори и насън, аз ще те чуя.

— Наистина ли?

— Да — потвърди тя. — Снощи те чух, нали?

Сам погали бузата й с опакото на пръста си. Тя завъртя глава и целуна дланта му. Той обви ръка около кръста й и я издърпа върху себе си.

38.

— Какво имаше предвид снощи, когато ми каза, че трябва да се върнем до самото начало на историята? — попита Аби. — Каза, че нещо ти убягва около инцидента в библиотеката на Вон.

Ядяха омлети и пиеха кафе в ресторанта на хотела. Аби се чувстваше изненадващо отпочинала. Което само показваше, че ако има чисто бельо, четка за зъби и сексапилен бодигард, една жена може да се справи с всичко, реши тя.

От своя страна Сам също не показваше признаци на изтощение. Той изглеждаше спокоен и задоволен. Живата му мъжествена енергия пропиваше атмосферата и въздействаше на сетивата на Аби.

— Каза ми, че в деня на нападението в библиотеката Грейди Хейстингс уточнил, че търси някаква конкретна криптирана книга — обясни Сам.

— Да. „Ключ към спящата сила на камъните“ от Морган.

— Според малкото, което открих за него в интернет, Хейстингс не е известен на пазара за паранормални книги. Най-малкото не разполага с достатъчно пари.

— Той ми каза, че „Ключът“ му трябва за някакво негово проучване. Очевидно се е задълбочил в изучаването на кристалите.

— Като мен — изтъкна Сам.

Аби се усмихна.

— Като теб, но без парите на Копърсмит, които да финансират заниманията му.

— И без връзките на Копърсмит на пазара за редки книги. И все пак той е открил по някакъв начин, че някаква неизвестна, кодирана книга за кристали се намира в библиотеката на определен частен колекционер. Как е успял да го направи, щом не се подвизава на черния пазар за такива книги?

Аби остави вилицата си и обмисли въпроса.

— Каза, че от някакъв кристал се чул глас, който му казал как да открие книгата и че тя е криптирана.

— Гласът казал ли му е за теб?

— Да.

— Мисля, че можем да приемем, че той страда от самозаблуда или халюцинации. Може да си е въобразил, че чува глас от кристала, но информацията за теб и за кристала е точна. Получил я е от някакъв източник. Имаш ли представа кой може да е този източник?

— Не знам. Със сигурност не си пускам реклами, нито пък госпожа Вон е публикувала някъде в интернет съдържанието на библиотеката си. Тя не е от опасните колекционери, но е достатъчно потайна, като всички колекционери, с които съм работила.

— Но сериозните колекционери и дилъри биха имали представа поне за някои от по-ценните книги, които тя притежава в колекцията си, нали?

— О, да. Такъв тип клюки се разпространяват постоянно. Всички, които работим на този пазар, следим търговете, продажбите, слуховете за нови придобивки. Какво си мислиш?

— Това, което интуицията ти е подсказвала чрез съня, е било вярно от самото начало. Мисля, че е крайно време да говорим с Грейди Хейстингс.

39.

— Гласът от кристала ми каза, че „Ключът“ е в библиотеката на госпожа Вон — каза Грейди Хейстингс. — Отначало не повярвах, но го чух отново и отново и разбрах, че трябва да е истина. Не исках да наранявам никого. Поне не мисля, че смятах да нараня някого. Честно казано, не помня съвсем точно. Лекарят ми казва, че трябва да си спомня, но не мога.

— А защо „Ключът“ ти трябваше толкова много? — попита Аби. — Това спомняш ли си?

Тримата седяха в една оскъдно обзаведена стая на психиатричната болница, предназначена за свиждания между пациенти и посетители. На известно разстояние стоеше човек от персонала и крадешком си проверяваше имейла на телефона. Или играе някаква игра — помисли си Аби. Какъвто и да беше случаят, той очевидно не се интересуваше от разговора им. Жената, която беше довела Аби и Сам в стаята за посетители, им беше обяснила, че те са единствените, дошли да видят Грейди, откакто е постъпил при тях.

Аби и Сам седяха от едната страна на широка маса. Грейди седеше срещу тях. Той вече не излъчваше дивата хаотична енергия, която се вихреше около него в деня на нападението в дома на Вон. Все още притежаваше вибрациите на човек, който живее в някакъв свой си свят, но днес не беше плашещ. Аби установи, че го съжалява. Той изглеждаше силно разтревожен, много млад и самотен. Беше облечен с болнични дрехи, широка риза, панталон и чехли.

— „Ключът“ ми трябваше, за да завърша експеримента си — обясни Грейди. Изражението му стана по-оживено за пръв път. Седна по-изправен на стола си. — Бях толкова близо до последната стъпка, а гласът ми каза, че отговорът е в „Ключът“. — Ентусиазмът му избледня толкова бързо, колкото се беше появил. Той отново се отпусна с покруса. — Не мога да повярвам, че съм чувал глас от един от кристалите си. Трябва да съм полудял, както казват всички. Прецаках всичко и сега никога няма да науча дали съм бил на прав път или не.

Сам го погледна.

— Какво точно представляваше експериментът ти?

— Опитвах се да отгледам кристали, които да се използват като слухови апаратчета. Майка ми беше глуха. Научих езика на глухонемите още от съвсем малък. Когато бях дете, казах на мама, че някой ден ще намеря начин да й помогна да чува. Тя вярваше в мен. Умря, когато бях на четиринайсет, но тя ме накара да обещая, че никога няма да се откажа от целта си да изобретя нова технология за чуване. Но тук не ми позволяват да имам лаборатория. Когато ги помолих да си донеса някои от кристалите, с които работех вкъщи, лекарят каза, че фактът, че вярвам, че кристалите имат някакви специални свойства и сили, е още един признак, че се нуждая от лечение.

— Лекарят ти не вярва в силата на кристалите? — попита Сам.

— Не. — Грейди се намръщи. — Той смята, че това е измама.

— Ти напомни ли му, че точно технологиите, използващи кристали, правят възможно съществуването на компютрите и мобилните телефони с интернет връзка? — попита Сам. — Спомена ли му лазерите? Дисплеите с течни кристали?

— Разбира се — кимна Грейди. — Но аз работех с кристали, които имат паранормални свойства, и лекарят не можа да възприеме тази идея.

— Той не е единственият — обади се Аби.

Сам подпря лакти на масата и погледна Грейди със силно заинтригувано изражение.

— Работил си с кристали, за да изобретиш устройство, подпомагащо слуха?

— Да. — Грейди отново се оживи. — Според моята теория почти всеки би могъл да го използва. Няма да е необходим кой знае какъв талант. Ако съм прав, ще трябва съвсем малко паранормална енергия, за да се задейства устройството. А всеки човек произвежда някаква енергия. Но ми липсва някакъв елемент, който е от критично значение. Знаех, че има проблем, но не можех да го реша. Познато ли ви е това чувство?

— Да — кимна Сам. — Доста добре ми е познато.

— Един ден започнах да чувам гласа, който ми казваше, че ми трябва „Ключът“. — Грейди разтри челото си. — Знам, че звучи откачено. Но просто ми се стори, че ако намеря книгата и жената, която да отключи кода, ще мога да направя пробива, от който се нуждаех.

— Каза, че гласът се носел от кристала? — попита Сам. — Този кристал от твоята колекция ли е?

— Да. — Грейди се намръщи, озадачен. — Така мисля. Но не мога да си спомня точно кой беше. И не мога да разбера защо не си спомням.

— Какъв беше цветът на кристала? — попита Сам.

— Не… — Грейди спря. — Чакайте. Беше зелен. Почти съм сигурен, че беше един от зелените ми кристали.

— Гласът от зеления кристал ти е казал, че „Ключът“ е в библиотеката на Вон? — попита Аби.

Грейди я погледна замислен.

— Мисля, че да. Казах ви, не мога да си спомня точно. Но откъде иначе бих могъл да науча това?

— Не си познавал госпожа Вон, преди да отидеш в дома й да търсиш „Ключът“, нали? — попита Сам.

— Никога. — Грейди изсумтя. — Как би могъл някой като мен да познава жена като нея? Не познавам хора с толкова много пари.

— А откъде взе пистолета? — опита Сам.

— А? — Грейди отново се намръщи озадачено. — Не съм сигурен.

— Купи ли го? — попита Аби.

— Не. — Грейди разтри челото си. — Мисля, че го намерих някъде. Може би на предната седалка на колата ми. Не си спомням.

— Гласът каза ли ти къде да намериш пистолета и че трябва да го използваш, когато отидеш за „Ключът“? — попита Сам.

— Може би. — Грейди Хейстингс примигна. — Звуча все по-откачено, нали?

— Не — отвърна Сам. — Звучиш все повече като човек, на когото са погодили номер.

Аби го погледна.

— Мислиш, че Грейди по някакъв начин е бил хипнотизиран, за да отиде в библиотеката на Вон в онзи ден?

— Така ми се струва — кимна Сам.

— Но защо? „Ключът“ е интересна книга, но единственото нещо, което я прави ценна, е паранормалният код, с който е криптирана.

— Съдържанието на книгата не е било важно — обясни Сам. — Идеята е била да се тества дали ти можеш да отключиш такъв код.

— Мили боже! Така случката придобива някакъв смисъл.

— Двамата с Грейди сте били неволни участници в нечий експеримент. Експериментът се е оказал успешен. И сега този, който го е провел, те преследва.

— Изнудвачът — каза Аби.

— Чакайте — обади се Грейди. — Нищо не разбирам.

— Нито пък аз — успокои го Сам. — Поне не всичко. Но мисля, че най-после се доближаваме до отговора.

Аби погледна Грейди.

— Сам е експерт по паранормални кристали.

Грейди кимна.

— И сам започнах да се досещам. — Той погледна Сам. — Ти си от онези Копърсмит, нали? Свързан си със семейството, което притежава корпорация „Копърсмит“.

— Точно така.

— Лабораториите ви сигурно са страхотни — каза Грейди замечтано. — Със супермодерно оборудване и така нататък.

— Определено — потвърди Сам. — Правим доста изследвания и експерименти с паранормални кристали.

— Страхотно. Бих дал всичко, за да попадна в такава лаборатория. — Грейди огледа аскетичната болнична стая и видимо помръкна още повече. — Но ще имам късмет, ако изобщо ме пуснат оттук някой ден, а дори и да ме пуснат, от лабораторията ми няма да е останало нищо и ще трябва да започвам отначало.

— Защо? — попита Аби.

— Оборудването ми и кристалите са в бараката зад къщата, в която живея под наем — обясни Грейди. — Договорът ми изтича следващия месец. Не ме е грижа за мебелите и дрехите, но когато не си платя наема, хазяинът ми веднага ще опразни мястото. Сигурно ще продаде всичките ми неща, включително и оборудването и кристалите, на някоя гаражна разпродажба. Ще загубя всичко.

— Знам какво е някой чужд човек да ти пипа нещата — каза Аби. Тя се наведе напред. — Ако искаш, ние със Сам може да опаковаме кристалите и оборудването ти и да ти ги пазим, докато излезеш оттук.

Грейди я погледна изненадан.

— Бихте направили това за мен, след като ви заплашвах с оръжие?

— Да, защото не мисля, че изобщо си искал да ме заплашваш с оръжие. Между другото Сам е експерт не само по кристалите, а и по сигурността.

— Така ли? — попита Грейди заинтригувано.

— Той разследва какво се е случило с теб и мен в къщата на Вон — обясни Аби. — От няколко дни работи за мен и сега вече може да се каже, че работи и за теб. Нали, Сам?

Сам я погледна с повдигнати вежди.

— Ами…

Аби отново се обърна към Грейди.

— Приеми, че си един от клиентите на Сам.

Грейди осмисли новата информация. Няколко секунди изглеждаше изпълнен с надежда. После погледът му помръкна.

— Не мога да си позволя да платя на частен детектив.

— За твой късмет аз не вземам скъпо — успокои го Сам. — Както каза Аби, приеми, че си ми клиент.

— Нима? — Грейди отново се обнадежди. — Просто така?

— Просто така — потвърди Сам.

— И ще опаковате нещата от лабораторията ми, преди хазяинът да ги продаде? — попита Грейди нетърпеливо.

— Не се тревожи — успокои го Аби. — Ще се погрижим за тях.

— Всичко е част от обслужването — каза Сам и се изправи. — Случайно ключът за къщата ти да е у теб?

— Не е. Прибраха ми всичко. Но ключалката на вратата на верандата не е нищо особено. Няма да се затрудните да влезете в къщата. Трудното ще бъде да влезете в бараката отзад. Инсталирал съм нова врата и охранителна система най-вече за да не може хазяинът ми да влиза там.

— Кажи ми кода — предложи Сам.

— Там е работата, че не е с код — обясни Грейди. — Не е някаква система, която съм купил от магазин. Направил съм я на основата на технологията на кристалите с паранормални излъчвания.

— Така ли? — възкликна Сам, видимо заинтригуван.

Грейди се огледа и снижи глас:

— Ще ти трябва кристал, за да я отключиш.

— Какъв кристал?

— Няма значение. Просто трябва да можеш да насочиш малко енергия през кристала. Като намериш резониращата честота, ключалката ще се отключи.

Сам вдигна ръката си и му показа кристала в пръстена.

— Този ще свърши ли работа?

Грейди се вгледа в камъка. Аби усети раздвижването на енергия в атмосферата.

— Разбира се. Ще свърши. Хубав камък. Не съм виждал такъв.

— Синтетичен е — отвърна Сам небрежно. — Отгледан е в една от лабораториите на „Копърсмит“.

— Страхотно.

Аби се изправи, преди Грейди да успее да зададе още въпроси.

— Ще се свържем с теб веднага щом открием някаква информация.

— Супер! — Грейди се усмихна. — При мен не идват много посетители. Всъщност, освен вас, никой не е идвал.

Аби се намръщи.

— Нямаш ли роднини?

— Поне не такива, които познавам. Мисля, че имам роднини на майка ми някъде, но не съм ги чувал, откакто тя умря.

— Ами баща ти?

— Той ни е изоставил, преди да се родя.

Аби се досети нещо, от което я побиха тръпки.

— След смъртта на майка ти пратиха ли те в приемно семейство?

— За кратко — отвърна Грейди. — Но всички решиха, че съм ненормален, така че се озовах в специално училище за откачалки.

Няколко секунди Аби не можеше да си поеме дъх. Талантът й се задейства. Тя усети, че Сам стои неподвижно. В очите му грееха пламъчета.

— Училището ти случайно да се е казвало „Самърлайт Академи“? — попита Аби.

— Да. — Грейди я погледна с широко отворени очи. — Откъде знаеш?

— И аз съм учила там.

— Без майтап? — Грейди въздъхна. — Е, и двамата сме оцелели.

— Да — съгласи се Аби. — Така е. Когато тази история приключи, ще те запозная с още бивши ученици на „Самърлайт“. Можеш да се присъединиш към клуба ни.

Грейди се усмихна широко.

— Клуб на шантавите бивши ученици на „Самърлайт“? Това ще е чудно!

* * *

На паркинга Аби се качи на джипа и закопча колана си. Изчака Сам да се настани до нея.

— Предвид това, което знаем за законите на парафизиката, каква е вероятността двамата с Грейди Хейстингс да сме учили в „Самърлайт Академи“?

— Реалистично погледнато, вероятността не е толкова малка, след като и двамата имате паранормални способности и при положение че и на двама ви тази диагноза е поставена, когато сте били тийнейджъри — каза Сам.

— Съмнявам се в района на Сиатъл да има голям брой училища с пансиони, които приемат ученици с необикновени проблеми.

— Добре, но каква е вероятността и двамата да се озовем в библиотеката на Вон в онзи ден по чисто съвпадение?

Сам включи джипа на скорост.

— Нулева.

— И аз си мислех същото. И къде ни отвежда това?

— Че трябва да търсим човек с паранормален талант, който знае как да открива хората с такива способности в района на Сиатъл. Някой, който е имал достъп до досиетата на „Самърлайт Академи“.

— Ако е имал достъп до досиетата, значи разполага с подробна информация за психичните профили на учениците, както и личната им история. Обзалагам се, че негодникът е избрал бедния Грейди, защото е знаел, че той не само има талант, а е и сам на този свят. Че няма семейство, което да се тревожи или грижи за него.

— Кучият син също така е разбрал, че ти имаш сложни отношения със семейството си. Предполагам, че той би предпочел да използва някой самотник като Хейстингс, за да му отключи кода, но не е имал избор. В тази част на страната няма много хора с талант като твоя. Мнозина биха могли да открият дневника, но би било почти невъзможно да се намери друг талант, който да отключи кода.

— С други думи, не е имал избор.

— Нещо такова, да.

— Винаги е хубаво, когато оценяват таланта ти.

40.

Къщата, в която живееше Грейди Хейстингс, беше порутено бунгало в Западен Сиатъл. Изглеждаше тъжна и депресирана като самия Хейстингс в заключеното отделение на психиатричната болница, помисли си Сам. Мястото отчаяно се нуждаеше от боядисване. Пожълтелите щори бяха спуснати, за да скрият мръсните прозорци.

Сам се изкачи по бетонните стъпала и остави купчината с кашони, които беше взел от един магазин за опаковъчни материали. Той провери ключалката. Грейди беше прав. Беше стандартна и вероятно на възрастта на къщата. Отне му по-малко от трийсет секунди да я отвори.

— Явно хазяинът на Грейди не харчи много за поддръжка — отбеляза Сам. Той завъртя старомодната дръжка и отвори вратата.

— Определено. — Аби го последва по стъпалата. Тя носеше голямо руло с фолио за опаковане на чупливи предмети. — Защо да си прави труда? Съмнявам се Грейди да е капризен наемател. Той се интересува единствено от проекта си с кристалите.

— Вярно е. На него му стига, че си има лабораторията.

Аби се усмихна тайно.

Той я погледна подозрително.

— Какво?

— Нищо. Хрумна ми, че Грейди не е единственият наоколо, на когото му стига, че си има лаборатория.

— Да, бе, да. Мен не са ме настанили в психиатрична болница.

— Може да се каже нещо по този въпрос. — Аби го последва в къщата, остави рулото на земята и затвори вратата. Когато се обърна и видя почти празната къща, направо замръзна. Възмущението й беше осезаемо.

— Не са останали почти никакви мебели — ахна тя. — Някой е откраднал нещата на Грейди.

— Възможно е — кимна Сам. — Празните къщи са като магнит за крадците. Но си мисля, че е по-вероятно хазяинът да е подранил и да е започнал да разчиства вещите на Грейди.

— Негодник. Надявам се да не е успял да влезе в бараката. Грейди ще бъде съкрушен, ако лабораторията му е опразнена.

Сам прекоси кухнята и отвори задната врата. Бараката в двора изглеждаше като порутена дървена крепост. Единственият й прозорец беше закован с дъски. Блестящата метална врата беше затворена.

Сам бързо прекоси обраслия с бурени двор и огледа ключалката на вратата. Аби го последва.

— Няма следи някой да е влизал — каза Сам. — Но добре че дойдохме. Имам чувството, че хазяинът ще разбие вратата веднага щом открие, че обикновен ключар не може да се справи с нея.

Той вдигна пръстена си до мътния сив кристал, вграден в метална плочка на стената до вратата. Предпазливо насочи малко енергия през камъка. Усети познатия жужащ поток от енергия. Кристалът на ключалката започна да се загрява с виолетова ултра светлина.

Чу се рязко щракване и вратата се отключи. Сам я отвори.

— Момъка си го бива — каза той. — Много е добър.

— И със сигурност не е толкова луд, колкото го мислеха всички, включително и аз — обади се Аби.

— Може би не е.

Сам намери ключа на осветлението на стената. Лампите светнаха и разкриха очукан метален работен плот и голям брой метални шкафчета. Голият бетонен под не беше покрит с нищо.

Сам огледа лабораторията с професионален интерес. Малкото пространство не блестеше от стомана и лъскави инструменти като лабораториите на „Копърсмит“. Нямаше мощни компютри. Химическите прибори на плота изглеждаха като събрани от различни комплекти тип „направи си сам“ и след това сериозно модифицирани. В единия ъгъл имаше стара горелка, предназначена за нагряване на съдържанието на епруветки.

— Знаеш ли — каза Аби, като огледа претрупаното помещение, — ако някой репортер или психиатър види това място, първите думи, които биха му хрумнали, щяха да са „лудият учен“.

— Тъкмо си мислех, че тази лаборатория много прилича на моята — каза Сам.

Аби се прокашля.

— Аха.

Той я погледна и забеляза, че очите й греят развеселено. Сам въздъхна.

— Дай кутиите и фолиото. Искам да огледам, преди да опаковам оборудването.

— Добре. — Аби се обърна и се запъти към кухнята.

Докато я нямаше, Сам провери бавно и методично цялата барака, като отваряше шкафчетата и чекмеджетата. Той откри доста камъни и кристали, повечето от които не биха направили впечатление на типичния търсач на кристали. Но с леко отворени сетива, Сам установи, че няколко от камъните имаха паранормална енергия.

Тъкмо държеше една половина от разцепен геод и изучаваше блестящите кристали в него, когато Аби се появи отново.

— Намери ли нещо интересно? — попита тя.

— Все още нищо, което да обясни гласовете, които Грейди е чувал. — Сам остави геода и отново се огледа. — Той каза, че гласът идвал от един кристал.

— Зелен кристал.

— Открих няколко разновидности на зелен кварц, малко парче зелен турмалин и един зелен андрадит, но никой от тях не излъчва енергия, която да обясни гласовете.

— Да започна ли да увивам оборудването, докато ти се оглеждаш?

— Добре. Но нека първо разглобя лазера.

Аби се усмихна.

— Изглежда като намерен в някой склад за стари метали.

— Сигурно е купил отделните части по интернет и го е сглобил сам.

Сам тръгна към работния плот. Слабо съскане на енергия го накара да се закове на място. За леко отворените му сетива звукът наподобяваше жужене на някакво насекомо наблизо. Той се завъртя на пети и потърси източника, при което зърна зелен отблясък с ъгълчето на окото си. Когато опита да погледне отблизо, откри, че не може да фокусира погледа си върху предмета, който излъчваше енергията.

— Какво е това? — попита Аби.

— Още не съм сигурен. — Спря с опитите да види предмета с нормалното си зрение и задейства таланта си на максимална степен. Сивият цвят на бетонния под и избледнялата боя на стените рязко се трансформираха. Помещението беше осветено от ултра светлина. Камъните и кристалите в колекцията на Грейди светеха и обливаха мястото с паранормална дъга от цветове.

Звукът от бръмчащото насекомо стана по-силен, но не и по-отчетлив.

— Ето го — каза Сам.

— Какво? Къде? Не виждам нищо, освен камъните и оборудването, които вече провери.

— Отвори сетивата си и ще го чуеш.

Енергията затопли атмосферата, когато Аби изпълни указанията му.

— Мили боже! — възкликна тя. — Прав си. Звучи като някакъв пращящ стар аудиозапис или нещо подобно.

— Точно такова е. — Сам отиде до едно шкафче и огледа различните прецизно изрязани предмети най-отгоре. — Запис. Излъчва се от една от тези.

— Това не са кристали или камъни. Приличат на някакви модернистични стъклени фигури.

— Това са призми — обясни Сам. — Много специални призми. Грейди сигурно ги е използвал, за да фокусира енергия, както и светлина.

— И в една от тези призми има запис?

— Това е единственото възможно обяснение. Трябва да е вграден чрез паранормална енергия и вероятно е настроен на честотата на вълните на аурата на Грейди. Затова ние чуваме само леко жужене, но не отчетливи думи. — Той вдигна една тежка зелена стъклена призма. Трептящата енергия стана малко по-шумна, но не много. — За нашите сетива е слабо, но за Грейди сигурно е било много по-силно, отчетливо и разбираемо.

Аби се приближи.

— Никога не съм виждала такава призма.

— Нарича се ретрофлектор, тристенна призма. Проектирана е така, че да отразява енергията или лъча светлина обратно към източника им, независимо от посоката. Стандартно оборудване в повечето лаборатории. Но тази конкретна призма фокусира паранормалната енергия, а не обикновената. Настроена е спрямо аурата на Грейди и фокусира енергията към него винаги когато той е наблизо.

— И с неговата поява се активира записът?

— Мисля, че да. Призмата установи присъствието ни и задейства психичното послание, когато влязохме в стаята, но тъй като тя не е настроена спрямо нас, ние почти не чуваме записа. Грейди не е можел да определи откъде идва гласът, защото всеки път, когато е опитвал да погледне призмата, тя е отразявала неговите собствени психични вълни и го е заслепявала, като в същото време е излъчвала съобщението.

— Леле! С течение на времето това би побъркало всеки човек.

— Мисля, че е по-точно да се каже, че е имала хипнотичен ефект върху Грейди. Дай ми от опаковъчното фолио с балончетата.

Аби взе ножиците, които беше донесла, и отряза парче от фолиото.

— Не бях чувала за паранормални записи. Дори не подозирах, че подобно нещо е възможно.

— Технологията е на експериментален етап. Призмата е дошла от някоя високотехнологична изследователска лаборатория.

Тя му подаде фолиото и се огледа.

— Ами пистолета? Откъде се е сдобил с него?

— Човекът, записал хипнотичното съобщение, сигурно се е погрижил Грейди да има подръка пистолет в деня, когато е тръгнал към дома на Вон.

— Бедният Грейди. Това нещо изглежда ценно.

— За някои хора струва цяло състояние.

Аби се намръщи.

— Мислиш, че е дошло от лабораториите на вашите конкуренти?

— Не. — Сам откъсна парче тиксо и стегна фолиото около призмата. — Това не е дошло от лабораториите на „Деликън Стоун“.

— Сигурен ли си?

— Повярвай ми.

— Кой друг има лаборатория, която би могла да осигури нещо като тази призма?

Сам я погледна.

— Направи предположение.

— Аха. Корпорация „Копърсмит“.

— Да.

— Боже! Това не е хубаво.

— Никак — съгласи се Сам.

— Ти каза, че призмата е много ценна. Защо този, който я е дал на Грейди, не се е върнал, за да си я вземе?

Сам вдигна увитата призма.

— Може би не е успял да отвори ключалката с кристала.

* * *

Сам натовари последния кашон в багажника на джипа.

— Къде ще приберем всичките му неща? — попита Аби.

— Ще ги закараме в къщата в Копър Бийч, за да са на сигурно място, докато измислим как да освободим Грейди от болницата.

Аби го погледна.

— Ще го освободим, нали?

— Да, но в момента за него е по-безопасно вътре.

— В какъв смисъл?

Сам затвори вратата на багажника.

— Докато всички го мислят за луд, той не е заплаха за човека, който го е натопил.

— А, ясно.

Сам се отправи към бараката.

— Ей сега се връщам.

— Къде отиваш?

— Искам да видя дали ще мога да извадя кристала от ключалката на вратата. Той е много добре изработен. Предпочитам да не го оставяме тук.

— Разумно.

Аби го последва и провери имейла си, докато Сам изучаваше ключалката. Той прецени, че трябва да се разглоби целият механизъм, което изискваше отвертка и някои други инструменти.

Тъкмо откачаше ключалката, когато чу възклицанието на Аби.

— Сам, открихме го!

Той отдели ключалката от вратата.

— Кое?

— Дневника.

— Но търгът е след два дни.

— Вече не. Приели са предварителната ни оферта.

Той стисна ключалката с една ръка и огледа ръба на вратата.

— Сигурна ли си?

— Не, докато не го видя с очите си. — Аби беше грейнала от вълнение и възторг. — Но току-що получих имейл от Милтън, който твърди, че иска да се отърве от дневника възможно най-бързо и дава шанс на моя клиент да го купи пръв. Всъщност няма да имаме друга възможност. Той пита дали все още се интересуваме.

— Как така извадихме този късмет?

— Заради мен. Казах ти, че репутацията ми е безупречна. Същественото тук е, че Милтън се е изплашил до смърт и иска да се отърве от дневника възможно най-бързо и безболезнено.

— Той е предположил, че аз не съм опасен, защото ти не би се съгласила да работиш за клиент, на когото не се доверяваш.

— Общо взето да. Той е решил да ти се довери, защото ми има доверие. Но иска да действаме бързо. Останах с впечатлението, че е много нервен. А трябва да ми повярваш, когато ти казвам, че трябва да е станало нещо много голямо, за да започне Милтън да нервничи.

Сам издърпа заключващия механизъм от стената.

— Уточни детайлите. Кажи му, че парите ще бъдат преведени, на която сметка посочи веднага щом докаже автентичността на дневника.

Аби изпрати съобщението. След няколко секунди вдигна поглед от телефона си.

— Готово. Милтън току-що ми изпрати кода на мястото, откъдето можем да вземем дневника, както и номера на банковата си сметка.

Сам се отправи към вратата.

— Къде е това място?

— Някъде, откъдето можеш да си вземеш пакет, без да направиш впечатление.

41.

— Оставих една торба тук преди два-три часа — каза Аби. Тя подаде билетчето с номера, което беше намерила в една саксия пред музея.

Жената на гардероба се усмихна.

— Сега се връщам. — Тя взе билетчето и изчезна в задното помещение.

Сам огледа пълния с хора първи етаж на музея.

— Това не е ли рискован начин за осъществяване на сделка?

— По-добре, отколкото да се използват багажните клетки на автогарата.

Сам изучаваше просторното фоайе.

— Тук определено е по-изискано.

Жената се появи. Тя подаде торбата с логото на известен магазин.

— Заповядайте.

— Благодаря — кимна Аби.

Тя пое торбата и отвори леко сетивата си. Потоци от енергия се завихриха в атмосферата. Предметът вътре определено беше горещ. Погледна Сам и разбра, че и той бе усетил излъчването. Без да каже и дума, Сам взе торбата от нея. Двамата се отправиха към изхода, излязоха на Първо Авеню и завиха надясно към пазара Парк Плейс.

— Дано това да е лабораторният дневник — каза Сам.

— Сигурна съм, че е.

— Чудя се къде е Милтън. Дали ни наблюдава?

— Не. Мисля, че той вече е в някой самолет и напуска града. Казах ти, много е изплашен.

— Като всички, замесени в тази история.

— Освен нас, разбира се — изтъкна Аби с гордост.

— Говори от свое име.

— Ха! Теб нищо не може да те изплаши, Сам Копърсмит.

— Грешиш. Направо съм на ръба да изпадна в паника от деня, в който ти дойде да ме посетиш на острова.

— Не вярвам на това и за секунда.

— Повярвай го.

— Защо?

— Защото от самото начало знаех, че си в опасност.

Аби го погледна.

— И това те плаши?

— Повече от всичко друго, което се е случвало в живота ми.

— О! — Аби не знаеше как да реагира на това признание. — Познавам хора, които се страхуват от мен, но не за мен. Освен майка ми, разбира се. Но нея я няма от много отдавна.

— Повярвай ми, аз се страхувам за теб. Затова сега веднага заминаваме за острова.

— Добре — съгласи се Аби. — Засега. Оценявам загрижеността ти. Но не мога да остана там вечно. След като отключа кода на дневника, работата ми ще бъде приключена. Имам разни ангажименти. Трябва да си намеря ново жилище в някоя сграда, където приемат кучета. Трябва да обявя апартамента си за продажба. После трябва да се върна към работата си.

— Ще решаваме проблемите в крачка.

Режещ вятър разроши косата на Аби. Тя видя черните облаци, които се скупчваха по посока на Елиът Бей.

— Скоро ще завали — каза тя.

— Доколкото знам, е често срещано явление тук.

Беше ясно, че мислите на Сам не са насочени към времето.

— Как ще разберем?

— Какво?

— Как ще разберем, че всичко е свършило? Лесно ще се разчуе, че лабораторният дневник е придобит от нов собственик и че кодът е отключен. Като се замисля, сигурно този слух вече се носи на черния пазар. Но не можем да бъдем сигурни, че това ще бъде краят на историята. Какво ще стане, ако този, който опита да ме отвлече, реши да опита да открадне дневника от теб?

— Не мисля, че убиецът ще рискува с опити да краде дневника от моя сейф. Той знае, че не може да го отключи.

— Все още си убеден, че човекът, който издирва дневника, е същият, който е убил Касиди, нали?

— Сигурен съм.

— А сега какво?

— Сега отиваме вкъщи. Не можем да пропуснем годишната техническа конференция и голямото барбекю.

— Не подозирах, че го очакваш с такова нетърпение.

— Този уикенд ще бъде много по-интересен от миналогодишния.

— Защо?

— Защото убиецът ще бъде там.

42.

Дворът на семейство Копърсмит беше пълен с горящи скари. Годишната техническа конференция беше приключила и сега беше ред на голямото барбекю. Времето също помагаше, осигурявайки приятна температура и много слънце. Дългият летен ден отиваше към края си, но вечерното небе все още беше светло.

Аби стоеше в периферията на тълпата с чаша газирана вода в ръка и опитваше да прогони ледените тръпки от тила си. Всичко изглеждаше нормално. Барът, разположен под една голяма шатра, работеше на пълни обороти. Илайъс и Уилоу Копърсмит общуваха с гостите си. Смях и разговори изпълваха въздуха. Всичко изглеждаше както трябва, с едно изключение. Преди няколко минути Сам беше изчезнал.

По-рано следобеда той беше направил няколко тура на лабораторията си, където отговаряше на безкрайна поредица от въпроси. Аби се възхити на търпението, с което той общуваше с децата и юношите. След това изпълни дълга си да пообщува със служителите и техните семейства. Но сега го нямаше никакъв.

Аби отпи от газираната вода. Не беше пила нищо по-силно цялата вечер, макар че малко алкохол щеше да окаже благоприятно въздействие на опънатите й нерви. Странен мрак се събираше в периферията на сетивата й. Всеки път, когато опиташе да се фокусира върху него, необичайните сенки изчезваха от погледа й. Но усещането, че нещо не е наред, се засилваше. Единственото, което Аби знаеше със сигурност, беше, че бе свързано със Сам. Той беше заложил капана си и сега чакаше убиецът да се хване в него.

Аби беше предположила, че планът е убиецът да бъде заснет в лабораторията. Но сега изпитваше съмнения.

Джени О’Конъл се появи сред тълпата. Тя държеше чаша вино в ръката си.

— Търсех ви, Аби — каза тя. — Исках да се извиня за поведението си онзи ден, когато двамата със Сам дойдохте в библиотеката на лабораторията. Честно казано, тогава малко се изненадах или просто се засегнах, че Сам е наел външен човек да издири книгата за личната колекция на семейството.

— Разбирам — каза Аби. — Няма проблем. Знам какво си мислят библиотекарите и хората в академичните среди за нас, които работим на черния пазар.

— Достатъчно трудно е да имаш сериозна академична степен и таланта да знаеш, че паранормалното съществува. На повечето от нас ни се налага да се преструваме, че не вярваме в съществуването на екстрасензитивно възприятие, психична енергия и всичко останало. Казваме на околните, че изучаваме бедните заблудени хора, които вярват в подобни неща, за да сме запознати с ефектите от тези странни вярвания върху културата и обществото.

— Разбирам — каза отново Аби. Тя не можеше да се сети какво друго да каже.

— За разлика от моите колеги, аз имах късмета да си намеря работа в корпорация „Копърсмит“, където на паранормалното се гледа съвсем сериозно. И какво направих? Отнесох се с вас така, както старите ми колеги биха се държали с мен, ако знаеха, че вярвам в паранормалното.

— Представям си. — Аби се усмихна. — Баща ми е прекарал дълго време в академичните среди. Имам представа как стоят нещата там. Моля ви, не се тревожете. Приемам извинението ви.

— Благодаря — каза Джени с искрено облекчение. — Наистина искам да науча повече за вашата работа. Трябва да призная, че винаги ми е било много любопитно какво представлява пазарът на частните колекционери. Толкова е мистериозен и интригуващ. Може ли да го обсъдим с подробности някой ден?

— Разбира се.

— Чудесно. Ще го очаквам с нетърпение.

Джени се отправи по посока на бара. Аби я изпрати с поглед и после се обърна отново да претърси тълпата. От Сам все още нямаше и следа.

Притесни я още нещо. Джени О’Конъл беше прекарала цялата вечер в компанията на Джералд Фрай. А сега беше сама.

43.

Сам седеше на стола, вдигнал краката си върху ъгъла на бюрото, и се ослушваше за шум от стъпки в коридора. Оръжието му беше върху бюрото. Зелената призма също.

Бе въпрос на време. Той беше видял убиеца да се измъква от тълпата преди минути. Рано или късно щеше да се появи в лабораторията.

Лампата на бюрото беше изгасена, но Сам беше отворил сетивата си. Кристалите и камъните в стъклените витрини грееха в мрака, хвърляйки причудливи сенки, които можеше да се получат само от ултра светлина.

Стъпките, които очакваше, най-после отекнаха в коридора, отначало слаби, а после все по-силни с приближаването към вратата. Последва кратка пауза.

Вратата се отвори бавно. Силуетът на една фигура се очерта в рамката й. Токсична смесица от страх, паника и отчаяние натовариха атмосферата.

Неканеният гост се поколеба, после влезе бързо в стаята и затвори вратата. Чу се рязко щракване. Тънък лъч на фенерче прониза мрака. Лъчът се спря върху кашоните в ъгъла.

— Няма нужда да претърсваш кашоните, доктор Фрай — каза Сам. — Това, което търсиш, е на бюрото ми.

Джералд Фрай замръзна на място.

— Сам.

— Имах предчувствие, че ти ще бъдеш човекът, който ще дойде тук тази вечер, но трябваше да бъда сигурен.

— Търсех те, Сам. Майка ти забеляза, че си изчезнал от партито. Разтревожи се, защото напоследък си толкова депресиран. Тя ме помоли да видя дали си се оттеглил в лабораторията. Казах й, че сигурно си искал да се махнеш от тълпата за малко, но й обещах да се уверя, че си добре.

— Спести си измислиците — каза му Сам. — Тук си, за да вземеш призмата, която си използвал, за да манипулираш Грейди Хейстингс. Трябва да е било голям шок за теб днес, когато споменах по време на обиколката на лабораторията, че съм прибрал оборудването от лабораторията на един неизвестен изследовател, на име Хейстингс.

— Не знам за какво говориш.

— Призмата е единственият предмет, който те свързва с Грейди Хейстингс. Осъзнал си, че ако я огледам внимателно, ще разбера, че е дошла от лабораторията „Блек Бокс“. Бил си прав.

— Нищо не разбирам — каза Фрай.

— Веднага познах инженерния почерк. Знаех, че призмата може да е дошла единствено от нашата лаборатория. Но в нея работят голям брой хора. Отне ми известно време да отсея заподозрените. Все пак имах предчувствие, че ти си този, който е създал хипнотичния запис и си го настроил спрямо аурата на Грейди Хейстингс. Ти си един от малцината в лабораторията, които притежават техническата подготвеност и паранормалния талант, необходими за създаването на призмата. Но това не означаваше, че ти си бил убиецът. Винаги съществува възможността някой друг да е използвал създаденото от теб устройство. Повярвай ми, знам какво е да са те натопили. Не исках да допусна грешка, затова направих този малък експеримент тази вечер.

— Наистина не знам за какво говориш. — Фрай пристъпи леко към вратата.

— Няма смисъл да се опитваш да бягаш. Всичко свърши. Просто искам да изясня няколко неща. Чия идея беше да опитате да откраднете кристалите? Твоя или на Касиди?

— Няма да отговарям на въпросите ти. Ако дори ме пипнеш с пръст, ще започна да викам. Отвън има неколкостотин души.

— Намираме се в бетонно мазе. Никой няма да чуе виковете ти. — Сам свали краката си от бюрото, наведе се леко напред и постави едната си длан върху греещата зелена призма. — Но аз няма да те докосна. Просто ще си поговорим.

— Защо мислиш, че ще го направя?

— Защото искаш да разбера колко гениален и талантлив си.

Последва мълчание. Фрай усети, че го обзема спокойствие. Той се придвижи до най-близката витрина и огледа разрязания геод вътре. Синята ултра светлина от блестящите кристали в скалата хвърли причудливи сенки върху лицето му.

Фрай измърмори:

— Всички говореха, че си с разбито сърце, но аз знаех, че си просто ядосан, защото си допуснал Касиди толкова близо до семейните тайни.

— Отчасти беше така. — Сам стана и заобиколи бюрото си. Облегна се на плота му и скръсти ръце. — Е, чия идея беше да опитате да откраднете кристалите?

— Моя. Разбрах какво представлява Касиди Лорънс още първия път, когато я срещнах. Двамата си приличахме страшно много. Аз й подхвърлих за кристалите от мината „Феникс“. Представи си изненадата ми, когато открих, че тя вече знаеше за тях. Затова всъщност се е постарала да те съблазни на изложението за минерали и скъпоценни камъни.

— Явно това обяснява доста неща.

— Касиди, разбира се, смяташе, че ме използва. Беше свикнала да манипулира всеки мъж, попаднал на пътя й. Теб със сигурност те беше заслепила.

— А как е научила за кристалите?

— За четирийсет години слуховете за мината „Феникс“ са се превърнали в легенда. Касиди идваше от род, в който е имало много поколения таланти, свързани с кристалите. Тя е обръщала внимание на това, което се е говорело край нея. Дочула какво се шепне за „Феникс“ преди година и започнала да прави сериозно проучване. Нагласила нещата така, че да се запознае с теб на изложението. А в следващия момент ти вече я развеждаше из лабораторията и тя попълваше молбата си за постъпване на работа.

— Ти започна да работиш за нас преди Касиди. Ти как научи за мината и кристалите?

— Рей Уилис е имал повече от един лабораторен дневник. Водел си е записки за експериментите — отвърна Фрай с триумфиращ тон.

— Дяволите да го вземат! Уилис е имал втори дневник?

— Да, единия е показвал на баща ти и Нокс, а втория е водел за собствения си архив. Малко преди експлозията в мината той е изпратил втория дневник на майка ми да го пази.

— Защо го е изпратил на майка ти?

— Двамата са били любовници по времето, когато баща ти и останалите са открили кристалите — обясни Фрай. — Той веднага е осъзнал истинската стойност на камъните и е искал да скрие някои резултати от експериментите от баща ти и Нокс.

— Майка ти имала ли е представа колко опасни са камъните?

— Не, разбира се. Първият лабораторен дневник не е бил криптиран, но за нея все едно е бил. Бележките са написани във формата на парафизични уравнения и на технически жаргон. Аз го открих, когато сортирах нещата й след нейната смърт преди няколко години. Но в дневника нямаше нищо, свързано с точното местоположение на мината „Феникс“.

— Но след като си открил лабораторния дневник, си разбрал кой има точната информация, нали? Партньорите на баща ти, Илайъс Копърсмит и Куин Нокс.

— Успях да открия Нокс — каза Фрай. — Той вече беше затънал дълбоко в алкохола и дрогата. Опитах да го разпитам, но не измъкнах почти нищо от него. Мозъкът му беше като пихтия. Той ми разказа някакви небивалици за мината „Феникс“, че отдавна бил забравил координатите, или се престори, че ги е забравил. От него научих само, че е някъде в Невада.

— В Невада има доста пустини.

— Нокс издаде още малко интересна информация. Той ми разказа как двамата с баща ти избягали от мината, след като Уилис опитал да ги убие. Каза, че двамата едва не умрели заради баща ти, който настоявал да изнесе една торба с кристали.

— И ти си осъзнал, че вероятно семейството ми още притежава кристалите.

— Реших, че ще бъде най-сигурно да постъпя на работа в корпорация „Копърсмит“ — каза Фрай. — С моя талант не беше трудно да се озова в лабораторията „Блек Бокс“.

— И стана доверен служител, но не си открил онова, което си търсел — местоположението на „Феникс“. Нито си научил нещо за кристалите, които баща ми е изнесъл от мината в деня на експлозията.

— Тъй като камъните не се намираха в хранилището на лабораторията, разбрах, че най-вероятно са тук, на острова, или в Седона — каза Фрай. — Не можех да си представя семейство Копърсмит да остави кристалите някъде, където няма да може да ги държи под око. След няколко посещения тук осъзнах, че частната ти лаборатория е най-вероятното местонахождение на кристалите.

— Но охранителната ми система е добра, а освен това ти дори не знаеше къде се намира сейфът. Трябвало е да внедриш някого тук. В този момент се е появила Касиди и ти си я възприел като идеалната възможност. Тя как откри сейфа в стената?

— В този и близките щати няма много фирми, специализирани в производството на сейфове и хранилища с най-висок клас на сигурност. В крайна сметка открих фирмата, в чиито архиви имаше записана инсталация на сейф тук, на острова, преди няколко години. Нямаше много подробности, но някой от изпълнителите беше оставил написана на ръка бележка, от която ставаше ясно, че сейфът е инсталиран в една от стените на мазето.

— Касиди имаше свободата да обикаля цялата къща, когато ми гостуваше. Но въпреки това не мога да си представя как е открила сейфа. Никога не съм й го показвал.

— Не е толкова трудно да се открие — отвърна Фрай. — Знаех, че някъде трябва да има фалшива стена и че сейфът е зад нея. Дадох на Касиди един от детекторите за метал, които използваме в лабораторията. На нея не й отне дълго да открие ръчката, която отваря стената.

— След това вие двамата сте решили, че сте готови. Не сте се тревожили как ще отключите сейфа. С твоето лабораторно оборудване и таланта ти си преценил, че това ще е фасулска работа. Избрал си нощ, за която си знаел, че няма да бъда на острова заради пътуване по работа.

— Когато пътуваш по работа, ти обикновено отсъстваш по няколко дни — поясни Фрай. — Знаехме, че разполагаме с достатъчно време.

— Двамата с Касиди сте дошли на острова с частна лодка. Закотвили сте я в един от малките заливи, които не се виждат от градчето, за да не забележи никой пристигането ви. Дошли сте тук и сте успели да изключите алармената система на къщата.

— Винаги съм имал талант за ключалки, а твоята беше дошла право от лабораторията на „Копърсмит“. Това беше лесно. Двамата с Касиди слязохме в мазето. Тя ми показа механизма, с който се отваря фалшивата стена.

— Ти си отворил стената, но си открил, че сейфът е с нова ключалка, която не можеш да отключиш.

— Проклетата ключалка с кристала е проектирана от теб, нали? — Гневът пламна в очите и аурата на Фрай. — Веднага осъзнах, че няма да мога да отключа сейфа. Единственият вариант беше да го взривим. Касиди настояваше да го направим. Но аз не бях подготвен за това. Зная достатъчно за кристалите, за да съм наясно, че са избухливи. Последното нещо, което исках да използвам, беше експлозив. Тя започна да ми крещи.

— И затова ти реши да се отървеш от нея и я уби.

— Трябваше да я убия. Нямах избор. Тя беше полудяла, изпадна в ярост, че не мога да отключа сейфа. Каза, че съм я прецакал. Сигурен съм, че смяташе да ме убие. Просто аз я изпреварих.

— План Б, да откраднеш кристалите, се е провалил и ти си се върнал на план А, да откриеш мината „Феникс“. Този път си решил да подходиш към търсенето, използвайки изследователски подход. Прекарал си много време в библиотеката на корпорацията. Дори си започнал връзка с библиотекарката Джени О’Конъл.

— Джени знае много за пазара на паранормални книги — обясни Фрай. — Между нас казано, тя е силно привлечена от него. Дори виси в някои от чатовете на дилърите на черния пазар. Помолих я да ми помогне да открия един четирийсетгодишен лабораторен дневник, в който според слуховете са описани експерименти с редкоземни елементи, извлечени от някаква стара мина в Невада. Тя прие това предизвикателство с възторг.

— Тя знае ли защо искаш да намериш дневника?

— Не, разбира се, че не съм й казал нищо за мината, нито за моята връзка с тази история. Трябваше да бъда много внимателен. Джени е много лоялен служител на компанията. Ако дори подозираше, че се ровя във фамилните тайни на Копърсмит, тя веднага щеше да отиде при някого от семейството.

— Радвам се да го чуя.

— Изведнъж Джени изрови отнякъде, че се носят слухове за някаква криптирана четирийсетгодишна книга, която скоро трябвало да се появи на черния пазар. Според клюките книгата била тетрадка, в която имало записки за разни експерименти с кристали, и освен това била криптирана с паранормален код. Разбрах, че трябва да се сдобия с нея, но Джени нямаше необходимите връзки, за да посредничи при сделка на черния пазар.

— Това, че тя не е имала връзки, така или иначе не е било от значение, защото ти не си имал парите за подобна криптирана книга. Те обикновено са много скъпи. Трябвало е да намериш друг начин, за да се сдобиеш с нея.

— Да — кимна Фрай. — Трябваше ми някой на черния пазар, който не само да ми намери книгата, но и да отключи кода.

— Така че си се заел да търсиш дилър. Извадил си късмет и си научил за Аби.

Фрай се залюля леко на пети.

— Как се досети, че е станало така?

— Допуснал си една фатална грешка. Използвал си архивите на „Самърлайт Академи“, за да откриеш в района на Сиатъл човек с такъв талант.

— Знаеш за това? Признавам, изненада ме.

— Очевидно си знаел, че в „Самърлайт Академи“ са учили голям брой ученици с паранормални способности, защото проблемните тийнейджъри с такива психични профили често са се озовавали там. Откъде научи това? Да не си учил и ти в това училище?

— Не. Майка ми работи като психолог в „Самърлайт“ дълги години. Тя самата притежаваше известен паранормален талант, достатъчно, за да разбере, че някои от така наречените проблемни тийнейджъри в училището наистина имат паранормални способности. Тя искаше да проследи и наблюдава какво става с тях с течение на времето. Дори направи нещо повече. Промени леко критериите за прием в училището, така че семействата на тийнейджъри, проявяващи определен тип проблемно поведение, да бъдат насърчавани да записват децата си в „Самърлайт“.

— С времето си е създала полезна база данни за хора с паранормални способности, живеещи в Северозападния регион.

— Не че тя имаше голяма полза от нея — вметна Фрай. — Повечето истински таланти в училището или изчезваха напълно, след като се дипломираха, или отказваха да съдействат за проучването й.

— Но ти си използвал архивите, за да откриеш Аби.

— Да, информацията в архивите беше много подробна. Открих имената на членовете на семейството, адресите, колежа, в който е учила. С всичко това частният детектив, когото наех, нямаше никакъв проблем да я открие. В края на краищата тя дори не беше напуснала Сиатъл.

— Но преди да се свържеш с нея, си искал да бъдеш сигурен, че тя наистина може да отключва паранормални кодове.

— Със сигурност не исках да рискувам с още едно фиаско като това с Касиди Лорънс.

— Така че си подготвил експеримента, с който да тестваш способностите на Аби.

— Когато тя започна работа по каталогизирането на библиотеката на Вон, видях възможността да проведа теста си. Благодарение на Джени вече знаех, че Хана Вон има известен брой криптирани книги в колекцията си, включително „Ключът“.

— Но за експеримента ти е трябвал още един талант, някой, когото си можел да манипулираш чрез призмата. Избрал си Грейди Хейстингс пак от архивите на „Самърлайт“. Как успя да поставиш призмата в лабораторията му?

Фрай изсумтя.

— Много просто. Изпратих му я по пощата с обяснението, че е безплатна мостра от една интернет компания, която произвежда научно и лабораторно оборудване. След това госпожица Радуел издържа теста блестящо.

— Но ти си знаел, че не можеш да си позволиш да я наемеш, дори и да беше намерил кой да те препоръча пред нея, така че си започнал да й изпращаш заплашителните имейли. Аби обаче веднага се свързала с Уебър. А той вече знаел слуховете за лабораторния дневник. Осъзнал, че Аби е в опасност. И я изпратил при мен.

— Не можах да повярвам — изсъска ядосано Фрай. Той удари с юмрук по най-близкия плот. — Сякаш имаше някаква конспирация срещу мен.

— Това е класически пример за най-стария закон на проектирането. Ако нещо може да се обърка, то ще се обърка, и то в най-неподходящия момент.

— Не, ти беше виновен, кучи син такъв — изръмжа Фрай. — Ако има късметлия, то това винаги си бил ти. Трябваше да те арестуват за убийство, след като откри тялото на Касиди. Но ти се измъкна невредим. Когато плъзнаха слуховете за стария лабораторен дневник, при кого хукна Аби за помощ? При теб. Аз проведох внимателно планиран, контролиран експеримент, а ти го разгада, защото повярва на налудничавата история на някакъв младок, когото всички смятат за подлежащ на освидетелстване.

— За твое сведение Грейди още не е освидетелстван. Засега е подложен на наблюдение. Но, да, така е, разгадах какво се е случило. Каква беше вероятността за това?

— Не смей да ми се присмиваш, копеле! Аз имам право да притежавам онези кристали колкото и ти или всеки друг от семейство Копърсмит.

— В такъв случай трябваше да заявиш претенциите си открито, вместо да криеш истинската си самоличност, да се промъкваш в корпорацията „Копърсмит“ с тайни цели и да убиваш една невинна млада жена.

— Касиди Лорънс изобщо не беше невинна, но ако оставим това настрана, аз нямах избор. Знаех, че никога няма да ми дадете моя дял от онези кристали и че няма да ми разкриете местоположението на мината.

— Защото кристалите са опасни.

— Дяволите да ме вземат! — Фрай изглеждаше искрено развеселен. — Вие се страхувате от тях, нали? Ти и останалите Копърсмит сте готови да ги оставите да си стоят в сейфа, вместо да откриете истинските им свойства и да разберете какво могат да правят.

— Не се страхуваме от тях. Просто сме предпазливи. Необходими са ни по-напреднали технологии и апаратура, преди да рискуваме да правим експерименти с тях.

— Твоето семейство не заслужава да притежава кристалите. — Фрай бръкна в джоба си и извади един предмет. — Така че аз ще ги взема. Сега.

— С пистолет ли, Фрай? Това вече е прекалено.

— Не с пистолет. С нещо много по-интересно. Оръжие, което само аз мога да използвам, защото аз съм го конструирал. То не оставя следи. Вие, Копърсмит, не сте единствените, които могат да работят с кристали.

Ослепителна енергия изригна от предмета в ръката на Фрай. Ледена ударна вълна се стовари върху сетивата на Сам. Той опита да помръдне и откри, че не може дори да отпусне надолу скръстените си ръце. Блестящите камъни и кристали във витрините не помръкнаха, но атмосферата се промени, сякаш в стаята се спусна някаква странна мъгла.

— Защо реши, че съм направил само една призма? — попита Фрай. — Тази, която си открил в дома на Грейди, беше проста версия, предназначена да излъчва хипнотични команди. Но тази е много по-сложна. Тя изпраща обекта в транс, който наподобява сън. Осъзнаваш какво правиш, но няма да можеш да не ми се подчиниш. Сега ще отключиш сейфа, а после сам ще отнемеш живота си със собственото си оръжие. Ако те интересува, точно това използвах върху Касиди. Когато тя изпадна в този транс, й дадох една спринцовка с бързо действащо лекарство, което кара сърцето да спре и не оставя следи по тялото.

Кристалите и камъните във витрините се рееха в паранормалната мъгла. Сам се насили да фокусира паранормалните си сетива и откри, че не може да ги контролира. Чуваше всяка дума на Фрай, но не можеше да говори.

— Разликата между истинския сън и сегашното ти състояние е, че под влиянието на призмата ти осъзнаваш, че си заключен в съня. — Фрай мина бавно през лабиринта от блестящи кристали. — Осъзнаваш, че си безсилен.

Сам видя как един от нажежените камъни избухна в пламъци. Огънят не беше истински. Той знаеше това. Но в сегашното му състояние всичко му изглеждаше съвсем истинско.

— Аз си нося и пистолет — каза Фрай. — Но този път ще използваме твоя.

Той мина зад бюрото и взе пистолета. Сам го гледаше безпомощен. Не можеше да го спре.

Думите на Фрай отекнаха в съзнанието му… Осъзнаваш, че си заключен в съня.

Това беше дефиницията за полусън. Според приятелката на Аби — Гуен, силните таланти умеели много добре да манипулират състоянието на полусън, стига да се съсредоточат достатъчно.

С огромно усилие на волята той успя да отмести вниманието си от горящия камък. Паранормалните пламъци рязко изгаснаха. Но сега тъмната блестяща вътрешност на един от геодите го повлече в безкрайна черна дупка във вселената. Някъде в далечината чу затруднено туп-туп-туп. Сърцето му. Използваше изтощително количество енергия, за да преодолее влиянието на призмата.

Една огнена искра привлече погледа му. Успя да погледне надолу и видя, че камъкът на пръстена му гори ярко. Това е истинска енергия. Не е част от съня.

— Сега ще отключиш сейфа — заповяда Фрай.

Бавно и мъчително, Сам започна да изпъва ръцете си. Всяко движение, дори и най-лекото, изискваше огромно усилие. Сякаш се движеше в плаващи пясъци.

И тогава чу леки стъпки в коридора отвън. Жена.

Аби.

— Това вероятно е госпожица Радуел, която идва, за да види какво те е задържало тук — каза Фрай. — Това не съм го планирал, но и така ще се получи добре. Когато новата ти приятелка влезе през вратата, фигурата й ще се очертае на фона на светлината, което ще я превърне в лесна мишена. Ти ще я убиеш и след това ще отвориш сейфа. После ще насочиш пистолета към себе си. Предвид скорошната депресия, от която си страдал, никой няма да се изненада особено от случилото се.

Стъпките приближаваха вратата. Той чу познатия драскащ звук. Кучешки нокти по плочите на коридора. Аби водеше Нютън със себе си.

Сам опита да извика името на Аби, но не можа да изрече нищо.

Проклетият кошмар се е превърнал в реалност.

Стъпките и драскането спряха. Фрай се дръпна настрани от бюрото и насочи пистолета към вратата.

Сам опита с всички сили да накара сетивата си да работят. Този сън щеше да има различен край.

Изведнъж интуитивно осъзна как да се измъкне от транса. Фокусира цялата си останала енергия към кристала на пръстена си. Той беше последният му шанс да спаси Аби.

Откри резониращата честота, заровена дълбоко в сърцевината на камъка, спящата сила, за която винаги беше знаел, че се таи там. В този момент той можеше да я направлява.

Кристалът лумна с тъмни пламъци, които погълнаха енергията, използвана от Фрай, за да поддържа Сам в транс. Сам се отърси от парализата и яхна вълната от сурова енергия.

Паранормална светкавица се издигна от пръстена и подпали аурата на Фрай. Психичният огън лумна около него и го обви в пламъци. Той отвори уста в беззвучен вик. Тялото му се напрегна, като поразено от електричество. Пистолетът и призмата паднаха от ръцете му. Тялото му започна да се гърчи в силни конвулсии.

Той се строполи на пода, без да издаде никакъв звук. Паранормалният огън изгасна. Аурата на Фрай също.

Вратата на стаята се отвори рязко. Но не силуетът на Аби се появи в рамката. Нютън се втурна вътре — снижен, притихнал, опасен. Той сключи зъбите си около десния глезен на Джералд.

— Аби — промълви Сам. — Извикай кучето си.

Аби се появи.

— Нютън. Достатъчно.

Нютън освободи глезена и изтича обратно към нея.

— Виждаш ли? — подхвърли Сам. — Всеки път напада глезените.

Аби не обърна внимание на думите му.

— Всичко наред ли е тук?

Сам погледна пръстена си. Кристалът вече не гореше. После погледна нея.

— Вече да.

44.

— Е, разбира се, че трябваше да се досетиш, че няма да направя нещо толкова глупаво, като да отворя вратата и да се изложа на прицел — каза Аби и потупа Нютън по главата. — И аз гледам телевизия. Когато ситуацията е неясна, никога не се втурваш в стаята по този начин. А Нютън е много по-нисък от мен. Знаех, че никой няма да очаква кучето да нахлуе вътре първо.

Нютън облиза ръката й. Тя му даде още една специална бисквитка, четвърта или пета, помисли си Сам. Вече им беше загубил бройката.

Сам вдигна чашата си.

— Да пием за Нютън.

— За Нютън! — повтори Уилоу.

— За Нютън! — присъедини се и Илайъс.

Четиримата седяха в дневната на голямата къща. В каменната камина гореше огън. Служителите на корпорация „Копърсмит“ и семействата им се бяха оттеглили по местата, където бяха настанени, преди да отпътуват от острова на следващата сутрин. Окръжният шериф и един заместник бяха дошли и вече си бяха тръгнали, вземайки и мъртвото тяло на Джералд Фрай със себе си.

Всички смятаха, че Фрай е умрял от сърдечен удар. Нямаше никакви признаци причината за смъртта му да е друга, помисли си Сам. Той погледна пръстена си и се замисли за суровата енергия, която беше извлякъл от малкия кристал от мината „Феникс“. Толкова много енергия от един миниатюрен камък.

— Не омаловажавам значението на смелата постъпка на Нютън — каза Аби, — но беше очевидно, че Сам вече държеше ситуацията под контрол, преди ние с Нютън да се появим.

— Не бъди толкова сигурна. — Сам отпи от уискито си и остави чашата върху облегалката на креслото. Той се загледа в пламъците в камината. — По някакъв странен начин мисля, че това, че знаех, че идваш по коридора и ще отвориш вратата, ми даде силата, от която се нуждаех, за да изляза от транса.

— Щеше да успееш да го направиш и без мен — настоя Аби убедено.

Уилоу се усмихна.

— Ти вярваш безрезервно в сина ми.

Аби вдигна чашата си.

— Знам, че е професионалист.

Илайъс я гледаше с неприкрит интерес.

— Как всъщност разбра?

— Кое по-точно? — попита Аби.

— Че Сам е в опасност.

Аби почеса Нютън зад ушите.

— Просто го разбрах. Обзе ме някакво много тревожно чувство. Знаех, че той е заложил капан в лабораторията, защото това беше най-логичното място. — Тя погледна намръщено Сам. — Мислех, че си сложил камери, които да заснемат убиеца, когато отиде да си прибере призмата.

Уилоу се намръщи.

— Да, такъв беше планът.

— Аз промених плана — отвърна Сам. Той отмести очи от пламъците и погледна Аби. — Ти знаеше ли, че Фрай е в лабораторията с мен?

— Не бях сигурна, но имах чувството, че може да е там, защото Джени О’Конъл беше сама. Когато осъзнах, че вратата не е заключена, се притиснах към стената, както правят в полицейските сериали, и изпратих Нютън да влезе. — Тя се усмихна, без да опитва да прикрие гордостта си. — И така се получи страхотно. Освен това ти вече се беше справил с Фрай, така че не се нуждаеше от помощта ни.

— Повярвай ми, от моя гледна точка изобщо не беше така — каза Сам. Той отпи от уискито си. Все още се крепеше от прилива на адреналин от преживяното, но скоро щеше да рухне физически.

Илайъс се намръщи.

— Защо не ни каза, че подозираш, че Фрай е човекът, който ще падне в капана ти?

— Не ви е казал, защото не е искал да се окаже, че греши — обясни тихо Аби. — Сам знае какво е да си обвинен несправедливо.

Уилоу въздъхна.

— Ясно. Ние с Илайъс те разбираме. Просто не трябваше да поемаш такъв голям риск, Сам.

— Рискът беше премерен — настоя Сам. Той пак отпи от уискито. — Това, което не предвидих в уравнението, беше възможността Фрай да има още една призма, която да използва като оръжие. А не предвидих и появата на Аби.

— И на Нютън — вметна Аби.

— Да. — Сам се усмихна и отпусна глава върху облегалката на креслото си. Изтощението започваше да се просмуква в тялото му. — Не бях се сетил за Нютън.

Илайъс поклати глава с отвратено изражение.

— И аз съм пропуснал да предвидя някои неща. През всичките тези години очаквах един лабораторен дневник да изплува на повърхността. Двамата с Нокс знаехме само за една тетрадка със записки за проведените експерименти. Изобщо не ни е хрумнало, че Рей Уилис е водел тайно втора тетрадка с резултатите от експериментите.

— Въпросът сега е — каза Сам — къде е скрил Джералд Фрай втората тетрадка.

— Ако имаме късмет, ще я открием сред личните му вещи — предположи Илайъс. — Трябва да изпратим някого в къщата му възможно най-скоро, за да я претърси.

— Мога аз да свърша това, след като поспя няколко часа — каза Сам.

— Забрави — противопостави се Илайъс. — Ще се погрижа за претърсването утре рано сутринта. Според личното досие на Фрай, той няма близки роднини. Никой няма да си помисли, че е странно, ако работодателят му се погрижи за личните му вещи, докато се появи някой роднина, за да ги получи.

— Което може и никога да не се случи — вметна Сам.

Илайъс поклати глава.

— Не мога да повярвам, че прекарахме последните дни, мислейки, че заплахата идва от Ландър Нокс, докато през цялото време Джералд Фрай е бил в собствената ни лаборатория и е обмислял плана за действие срещу нас.

— Мисля, че все още имаме проблем с Ландър Нокс — каза Сам.

— Прав си — каза Аби. — Тук остават много въпроси без отговор. Джералд Фрай ли е убил Тадеус и другия дилър?

— Не. — Сам сплете пръсти и се загледа в огъня. — Той нямаше връзки на черния пазар, за да открие самоличността на двамата, камо ли да разбере къде живеят те. Убиецът е някой друг.

— Ами онези двамата, които опитаха да ме отвлекат? Мислиш ли, че са били наети от Фрай?

— Не. Убиецът на Тадеус им е наредил да останат там и да дебнат за появата ти.

— Ландър Нокс — каза Илайъс мрачно. — Той все още е в играта.

— Съгласен съм с теб — каза Сам. — Ще го открием. Но процесът със свързването на всички точки ще трябва да изчака до сутринта. Не мога да мисля достатъчно ясно, за да го направя сега.

— Имаш нужда от сън — каза Уилоу.

Аби кимна.

— Да, определено.

— Не споря с вас. — Сам се надигна от стола си. — Ако ме извините, отивам да си полегна.

Той тръгна към стъпалата, които водеха към спалнята.

— Само още едно нещо — обади се Илайъс.

Сам спря и се обърна.

— Какво?

— Ти каза, че Фрай ти обяснил, че майка му имала връзка с Рей Уилис и че Уилис й поверил втората тетрадка.

— Да. Уилис не е искал вие с Нокс да знаете за тези експерименти.

— А какво е станало с липсващите кристали? — попита Илайъс. — Онези, с които той правеше експериментите? Двамата с Нокс ги търсихме след експлозията, но така и не ги намерихме.

— Не знам отговора на този въпрос — призна Сам. — Мога само да ти кажа, че Фрай заяви съвсем ясно, че те не са у него. Това е била една от причините да желае толкова отчаяно да се сдобие с кристалите на Копърсмит. Чувствал се е лишен от наследството си.

— Наследството си? — Уилоу го погледна ококорена. — Искаш да кажеш, че…

— Разбира се — промълви Аби. — Сега всичко се връзва, включително наследеният паранормален талант. Рей Уилис е бил баща на Джералд Фрай, бащата, който той никога не е познавал.

45.

Аби се събуди от усещането, че Сам вече не е в леглото. Тя отвори очи и го видя изправен до прозореца. Силните му голи рамене се очертаваха на фона на лунната светлина. Лицето му се губеше в сянка. Той не беше сам. Нютън стоеше до него, подпрял предните си лапи на перваза на прозореца. Двамата се взираха в мрака навън.

Аби рязко седна и обви ръце около коленете си.

— Пак ли сънува кошмара? — попита тя.

— Не. — Сам я погледна. — Събудих се преди известно време и не можах да заспя.

— Имаше тежка вечер. Всички ние също, но ти понесе преживяването с хипнотичния транс и едва не беше убит. За да се възстановиш от подобен стрес, е нужно време.

— Не това е причината да не мога да заспя. Започнах да си мисля за някои от липсващите отговори.

— Нали каза, че могат да почакат до сутринта. Важното е, че разреши загадката с убийството на Касиди Лорънс. Това би трябвало да ти осигури някакво чувство за завършек.

— Завършек. Хубава дума. — Сам се отдръпна от прозореца и се върна при леглото. — Сякаш една врата се е затворила някъде, този път завинаги. Но друга врата все още стои открехната. Мисля, че брат ти стои от другата й страна.

— Доусън?

— Трябва да открием инвеститора, онзи, който го притиска за дневника.

— Мислиш, че инвеститорът е Ландър Нокс, нали?

— Мисля, че има голяма вероятност да е той, да.

— Дори и да си прав, Нокс би трябвало да знае, че надпреварата е приключила и че той е загубил. Дневникът вече не е на пазара.

— Щом е убил двама души, за да се сдобие с дневника, надали ще спре сега. Трябва да го открием.

Аби потрепери.

— Мога да се обадя на Доусън сутринта и да му кажа какво става. Може би той ще ми повярва и ще се съгласи да ни съдейства, за да открием неговия инвеститор.

— Да.

Нютън свали лапите си от перваза и изтича до вратата.

— Нютън иска да излезе — каза Аби.

— А после ще иска да се върне.

— Така правят кучетата.

Сам отиде до вратата и я отвори.

— Напомни ми да си инсталирам кучешка врата още тази седмица.

Аби видя как Сам и Нютън изчезнаха в тъмния коридор.

Напомни ми да си инсталирам кучешка врата. Аби се усмихна. Приятна топлина се разнесе из тялото й. Инсталирането на кучешка врата звучеше като дългосрочен план, сякаш Сам си представяше бъдещето заедно с нея и Нютън.

Тя чу как вратата на кухнята се отвори и затвори. Сам се върна в спалнята сам, свали панталона си и придърпа Аби върху гърдите си.

— Тази вечер в лабораторията — каза той, — когато те чух да идваш по коридора и осъзнах, че не мога да те спра, направо превъртях.

Тя хвана лицето му в дланите си и го целуна по устата, за да го накара да млъкне.

— Не, не се е случило така. Трябва да запомниш точно случилото се. Това, което се случи, беше, че в критично състояние ти извлече психична енергия, която не си знаел, че притежаваш, защото никога преди не ти се е налагало да я използваш. Успял си да се освободиш от транса навреме. Ако аз бях толкова глупава, че да отворя онази врата, пак нямаше да бъда застрашена, защото ти вече се беше справил с Джералд.

Той притисна два пръста към устните й.

— Не ме остави да довърша.

Тя долови, че Сам е развеселен от нещо, и примигна.

— Извинявай. Какво искаше да кажеш?

— Че когато превъртях леко, докато опитвах да се освободя от транса, изведнъж осъзнах, че мога да използвам пръстена.

— Наистина ли? — Аби се надигна на лакти и погледна пръстена. Не го виждаше в сенките, така че задейства леко таланта си и погледна миниатюрната заря от енергия, която се излъчваше от кристала. — Открил си какво може да прави кристалът?

— Мисля, че е нещо като лазер, който поразява психиката. — Сам вдигна ръка и огледа пръстена. — Поне това е, което направи тази вечер. Успях да насоча собствената си енергия през него и да я фокусирам по начин, който не бях опитвал никога преди. Видях как потоците енергия поразиха Фрай и подпалиха аурата му.

— Изобщо не спомена пред родителите си, че си използвал пръстена.

— Защото още не съм сигурен какво се случи. Но сутринта ще говоря с татко. Трябва да проведем някои експерименти. — Сам замълча. — Много предпазливи експерименти. И трябва да се свържа с брат си и сестра си, да ги предупредя, че пръстенът има някакви свойства, подобни на лазер, и че въздействието му може да бъде смъртоносно.

— Може би ще научиш повече, когато отключа кода на лабораторния дневник.

— Да. — Сам зарови пръстите си в косата й и ги сключи зад главата й. — Има нещо, за което искам да поговорим.

— За дневника ли?

— Не за проклетия дневник. Истинската причина да успея да извлека допълнителната енергия, която ми трябваше, за да се освободя от транса, беше ти.

— Аз? Но аз бях в коридора.

— Знаех, че си там. И беше отворила сетивата си. Между нас има връзка, Аби.

— Знам. Странно е, нали?

— Не. Това е нарича любов.

Тя замръзна. Устата й пресъхна.

— Сам.

— Трябваше ми допълнителна сила и аз я извлякох от връзката помежду ни.

— Осъзнавам, че има някакви парапсихични вибрации помежду ни. Но може да има съвсем просто обяснение, свързано с резониращите честоти на аурите ни. Или нещо подобно.

Той докосна ъгълчето на устните й.

— Аз съм експертът тук. Ако исках обяснение, основаващо се на паранормалната физика, за това какво се случва помежду ни, щях да го измисля сам. Но такова не ми трябва. Аз те обичам. Обичам те от мига, в който слезе от водното такси на Диксън. Почувствах се така, сякаш съм те чакал цял живот и ти най-после си решила да се появиш.

Аби усети, че я изпълват топлина и почуда.

— О, Сам!

Той раздвижи пръстите си в косата й.

— Ти ми се стори като някакъв великолепен нов кристал, излъчващ непозната и мистериозна светлина. Но освен това ти беше в опасност, а аз бях толкова обременен от проблеми.

— Е, честно казано, и аз бях обременена от проблеми.

— Знам, някой се опитваше да те отвлече.

— Нямах предвид това. Говорех за по-сериозни неща.

— Какво, по дяволите, е по-сериозно от факта, че си заплашена от отвличане?

Тя се прокашля.

— Никога не съм поемала рискове, когато съм имала връзка с някого.

— А, да. Проблемът да се довериш на някого и страхът от обвързване.

— Да. Но винаги съм подозирала, че психолозите и психотерапевтите грешат. Бях сигурна, че просто чакам подходящия мъж да се появи в живота ми. Знаех, че ще го разпозная, когато се появи.

Сам прокара пръст по долната й устна.

— И?

— В мига, когато се обърнах и те видях да вървиш към мен в онзи първи ден… Разпознах те, но си казах, че нещо съм се объркала. Около нас се разгръщаше такава драма. Всичко се случваше прекалено бързо. За бога, ние правихме секс в първата нощ, която прекарахме заедно. Аз никога не постъпвам по този начин.

Той отново постави два пръста върху устните й, за да я накара да замълчи.

— Ние се любихме първата нощ. Има голяма разлика.

— Да, но тогава можех да се съсредоточа само върху странното чувство, че между нас се оформя някаква психична връзка. Бях много объркана. Страхувах се да се доверя на това, което ми казваха сетивата ми. Но сега знам, че всъщност съм се влюбила лудо в теб.

Тя притисна устните си към неговите. Аби усети, че той отвори сетивата си. Тя откликна със същото, давайки воля на таланта си. Целувката им беше дълбока и тъмна, целувка, с която се скрепяваше един обет.

Горещината бързо се увеличи осезаемо. Енергията се разгоря в стаята. Сам претърколи Аби по гръб и се отпусна върху нея. Тя го прегърна силно, наслаждавайки се на тежестта на тялото му. Енергията в аурата му я предизвикваше, възбуждаше и опияняваше по начин, който не можеше да обясни или разбере. Знаеше, че на някакво ниво той е пленен и покорен от нейната енергия по същия начин.

Сам повдигна глава, така че устните му бяха само на сантиметри от нейните. Очите му горяха в мрака.

— Ти и аз — каза той. — Завинаги.

Тя обви ръце около врата му.

— Завинаги.

Той отново я целуна. Нощта гореше. Пръстенът с кристала също.

* * *

Аби се събуди от приглушения вой на нетърпеливо куче.

— Нютън — каза тя.

— Твой ред е — прошепна Сам, забил глава във възглавницата. — Аз ставах, за да го пусна да излезе.

— Добре, добре. Но не забравяй за кучешката врата.

— Непременно. Още тази седмица.

Аби се измъкна от топлото легло, уви се в халата си и пъхна замръзналите си крака в чехлите. Излезе от спалнята, слезе по стълбите до кухнята и отвори вратата.

Нютън изприпка през прага и я погледна, изпълнен с надежда.

— Добре — каза му Аби. — Ти си герой. Мисля, че заслужаваш награда.

Тя отвори пакета с кучешки бисквити, извади една и я хвърли на Нютън. Той я улови във въздуха и я задъвка ентусиазирано.

Когато приключи с яденето, двамата се върнаха на горния етаж. Аби чу, че телефонът й звъни, точно когато стигна до вратата на спалнята.

— Кой се е раззвънял толкова рано? — измърмори тя.

Сам се надигна на лакът.

— Телефонът ти.

— Да, вече се сетих и сама.

Тя грабна телефона от нощното шкафче и погледна дисплея.

— Не мога да повярвам. Обажда се Даяна.

— По това време? Четири часът сутринта е.

Аби отговори:

— Ако пак ще ми говориш за Доусън и книгата, която той иска да му намеря… — започна тя.

— Аби, млъкни и ме чуй! — Гласът на Даяна звучеше истерично. — Отвлякоха Доусън!

— Какво? — Стомахът на Аби се сви на топка. — Моля те, кажи ми, че това е някаква глупава шега.

— Току-що ми се обадиха да искат откуп.

— Нека да позная. Лабораторният дневник?

— Той ще убие Доусън, ако не му дадеш проклетата книга. Животът на Доусън е в твоите ръце.

* * *

— Каза, че се нуждаем от план — изтъкна Аби. — Току-що ти предложих такъв.

— Планът ти не струва — възрази Сам.

— Имаш ли по-добър?

— Не. А твоят може и да сработи, ако го попроменим.

46.

Доусън седеше отпуснат на един стол в главната каюта на яхтата. Китките му бяха вързани зад гърба му. Краката му бяха стегнати за краката на стола. Той вдигна глава, когато Аби се появи пред него. На лицето му се изписа изненада и недоумение.

— Какво, по дяволите, правиш тук, Аби? — попита той. — Аз му казах, че няма да дойдеш.

Привлекателният мъж с пясъчноруса коса, който стискаше оръжието си, насочено към Аби, се засмя.

— Но аз бях сигурен, че ще дойде. Все пак ти е сестра.

— Доведена сестра — каза Доусън вяло. — И ти обясних, че тя не ми е кръвна роднина. Тя дори не ме харесва.

— Но всички вие сте част от модерното смесено семейство на доктор Радуел, неговото семейство по избор. Признавам, че не разбирам лоялността към семейството, но тя определено се оказа полезна.

Аби спря точно до вратата на каютата, стиснала пакета с лабораторния дневник в ръце. Тя погледна мъжа с оръжието. Той имаше излъскания и добре поддържан вид на човек, който не е финансово притеснен и е свикнал да се движи в кръговете на най-богатите. Откритото му лице с класическа хубост будеше доверие. Той беше облечен от главата до петите с дрехи като за пътешествие с яхта — тъмносиня трикотажна риза с якичка, бял панталон с идеална кройка и подходящи обувки. Пръстенът на ръката му беше с голям диамант. Часовникът му беше златен, от онези, за които в рекламите се твърдеше, че могат да се предават от поколение на поколение. В тези реклами не се споменаваше, че дори с малко парченце от часовника можеше да се купи билет до някой неизвестен остров, ако се наложи спешно бягство от закона.

— Вие трябва да сте Ландър Нокс — каза Аби.

— Вече си се досетила, а? — Ландър я погледна, развеселен.

— Сам Копърсмит беше човекът, който установи истинската ви самоличност.

— Ясно. Няма лошо. Когато това свърши, аз ще изчезна отново, точно както направих преди няколко години, когато исках всички да ме мислят за мъртъв.

Доусън поклати глава.

— Не трябваше да идваш, Аби. Той е абсолютно откачен. Сега ще убие и двама ни.

— Не — обади се Ландър. — Няма да убия никого от вас, освен ако не ме принудите да прибягна до крайни мерки.

— Глупости — измърмори Доусън.

— Защо да убивам теб и сестра ти? — попита Ландър с глас на съвършено разумен човек. — Тя изпълни всички мои изисквания днес. Дойде сама, както беше инструктирана. Плати за чартър, с който да дойде дотук. Тя знае какво ще се случи, ако чуя или видя друга лодка да се приближава или ако някой малък самолет се снижи наоколо. Нали така, Аби?

— Да — кимна тя. — Ще убиете Доусън.

— Точно така. — Ландър й се усмихна одобрително. — Но ако всички се придържаме към плана, и двамата ще си тръгнете невредими оттук, а аз ще отплавам в неизвестна посока. Няма да ме видите никога повече.

— А защо ви е оръжието? — попита Аби. — Вече сте убили поне двама дилъри на книги, използвайки паранормални средства. Обзалагам се, че сте убили и другите по същия начин.

— Открих, че хората се впечатляват повече от пистолет, отколкото от нещо паранормално. Оръжието веднага привлича вниманието.

— Сам каза нещо подобно.

— И всички, които твърдиш, че съм убил, всъщност умряха от сърдечен удар. Нищо не ме свързва със смъртта им. — Той погледна пистолета си. — Със сигурност не и това устройство.

— Устройство? — Аби огледа по-внимателно пистолета в ръката му.

— Прилича на пистолет, но не е обикновен пистолет. Този се задейства от кристал. Убива, без да оставя следи.

— Той лъже, че ще ни пусне — каза Доусън уморено. — Той е откачен психопат. Лъже без дори да се замисля. Той те е дебнал от месеци, като е използвал баба ми и мен. Той е човекът, който ме е въвлякъл във финансовата пирамида. Подмамил ни е да инвестираме в нея.

Ландър отправи на Аби топла, чаровна усмивка.

— Не искам да ми се налага да убивам някого. Искам само лабораторния дневник. Ако отключиш кода и се уверя, че това е истинският дневник, ще предприемем кратко плаване. Ще оставя теб и Доусън на брега на един от необитаваните острови от архипелага. Може да ви отнеме известно време, но рано или късно ще успеете да сигнализирате на някоя минаваща лодка. А аз ще имам достатъчно време да изчезна.

— Ами ако се обърнем към полицията? — попита Аби.

— Те няма да ви повярват. Не са плащани пари за откуп. Не са извършени банкови преводи. В най-добрия случай историята с отвличането ще се възприеме като опит за допълнителна публичност и реклама, за да се засилят продажбите на книгата на баща ти. Като говорим за книги, дай да видя дневника на Уилис. Искам да съм сигурен, че си донесла истинската тетрадка.

— Страхуваш се да не бъдеш измамен, така както ти си измамил Доусън ли? — попита Аби.

— Не би поела такъв риск — каза Ландър. — Знаеш, че това би коствало живота на Доусън, както и твоя собствен. Но след като си направих целия този труд, искам да бъда сигурен, че книгата, която си намерила, е тази, която ми трябва. Знаеш какви неща стават на черния пазар, има толкова фалшификати и измамници.

— Вярно е. — Аби остави пакета върху бюрото и започна да развива опаковъчната хартия. — Как ще разбереш дали това е истинският дневник?

— Ще разбера — настоя Ландър. Той пристъпи към бюрото, за да огледа по-добре пакета, който Аби развиваше. — Всъщност вече усещам енергията, която се излъчва от дневника.

— Това е енергията, с която е криптиран. — Аби разви напълно тетрадката. Атмосферата в каютата се загря леко, но Аби знаеше, че причината не е само в дневника. Ландър беше задействал таланта си. Странното оръжие в ръката му изведнъж беше станало искрящо зелено. Аби усети нови ледени тръпки по гръбнака си. — Използвал си кристал от мината „Феникс“ за това оръжие — каза тя.

Той проследи погледа й и отново се усмихна одобрително.

— Много прозорливо от твоя страна. Баща ми предвидливо си беше запазил един кристал като сувенир. Направих много експерименти с него, преди да открия какво може да прави.

— Ето какво си използвал при убийството на Тадеус Уебър и другия дилър.

— Да. Познавам пазара на паранормални книги на Източния бряг доста добре. Осъществявам анонимно сделки от доста време. Но за нещастие нямах нужните връзки на Западния бряг, особено тук, на север.

— Но от връзките си на Изток си научил как да откриеш Тадеус.

— Не беше лесно, но когато го открих, успях да изтръгна от него имената на най-вероятните дилъри за търга, преди той да получи сърдечния удар.

— Имаш предвид, преди да го убиеш. И изпрати онези двамата да ме отвлекат.

— Исках да избегна насилието, но стана ясно, че имаш друг клиент и че скъпият ти брат няма да може да те убеди да работиш за него. Наложи се да прибягна до по-драстични мерки. Не бях съвсем сигурен, че ще се появиш в дома на Уебър, но ми се струваше доста вероятно. Нямах време да стоя да наблюдавам къщата, така че наех онези двамата да приберат със себе си всяка жена, която видят да излиза оттам. Очевидно те се издъниха напълно с тази задача. Предполагам, че Копърсмит е бил с теб в онзи ден?

— Да.

— Това обяснява как си се измъкнала. Няма значение, станалото — станало, важното е, че сега нещата завършват така, както аз исках. Дай да видя дневника. — Ландър отвори кожената корица и огледа първата страница. — Пише името на Уилис и датите са верни. — Той прелисти на следващата страница, после на по-следващата. Очите му се напрегнаха. — Тук е описан експеримент с редкоземни минерали и кристали, извлечени от мината, но не се споменава за паранормални свойства, нито за местоположението на мината.

— Тетрадката все още е криптирана — напомни му Аби. — Информацията в нея няма да бъде смислена, докато не отключа кода.

— Направи го — изръмжа Ландър.

Тя отвори сетивата си, откри честотите, които й трябваха, и протегна дневника към Ландър.

— Готово — каза тя. — Сега е разкодирана. Хайде, вземи я и ни пусни да си ходим.

Ландър посегна към книгата, без да обръща внимание на молбата й. Пръстите му стиснаха твърдата корица. Аби насочи енергията от криптирането към аурата му.

Ландър се напрегна. Той опита да пусне дневника, но не успя.

— Не можеш да ми го причиниш — извика той. — Ще те убия пръв, кълна се!

Лявата му ръка все още стискаше книгата. Аби усети, че енергията от криптиращия код преминава направо през аурата му. Но той беше много по-силен, отколкото тя беше очаквала. Ландър успя да пусне тетрадката. Възвърнал силите си, той насочи пистолета към нея.

— Кучка! — изкрещя той.

Дулото на пистолета видимо се нагорещи. Ледени потоци пронизаха сърцето й.

Сам влезе в каютата. Кристалът на пръстена му гореше ярко. Паранормална светкавица разцепи малкото пространство и подпали аурата на Ландър. Лумнаха пламъци от ултра светлина. Ландър започна да се тресе, гърчи, извива.

Той впери поглед в Сам от сърцето на ада.

— Не! Не може да свърши така! Кристалите са мои.

В следващия момент той се строполи на пода. Аурата му и психичният огън изгаснаха с ужасяваща необратимост.

Сам вдигна пистолета с кристала и погледна Аби.

— Казах ти, че планът не е добър — каза той.

— Мисля, че премина доста добре — възрази тя. Гласът й прозвуча прекалено високо и пискливо.

Тя се хвърли върху гърдите на Сам. Ръцете му я прегърнаха силно.

47.

— Не разбирам — каза Доусън на Сам. — Как успя да се промъкнеш тайно от Нокс? Той наблюдаваше пристигането на Аби с бинокъл и се увери, че тя беше единствената, която слезе на острова от хидроплана. А онзи остров не беше по-голям от скала. Щяхме да чуем мотора и на най-малката лодка.

Бяха се върнали в къщата на Копър Бийч. Сам се обади, за да извика хидроплана, който трябваше да ги откара от острова, край който беше закотвена яхтата на Нокс. Пилотът беше жител на Копър Бийч. Той не зададе никакви въпроси за необичайния чартър.

Аби седеше на един стол до камината. Нютън лежеше на пода до краката й. Уилоу беше направила кафе за всички. Двамата с Илайъс следяха разговора с изострено внимание.

— Доближих се с едно от туристическите корабчета за наблюдаване на китовете — обясни Сам. — Предположих, че Нокс няма да се разтревожи, ако види в далечината корабче, пълно с туристи.

— Ясно, но как измина останалото разстояние? — продължи да пита Доусън.

— С каяк. Те са почти безшумни. Излязох на брега от другата страна на острова и стигнах пеш дотук. Криех се и внимавах да не ми падне нещо на главата от дърветата. Планът беше да се появя веднага щом Аби започне да отключва кода. Знаехме, че дори и да не успее да го прати в несвяст с криптиращата енергия, тя вероятно ще го разсее достатъчно дълго, за да мога в това време да се кача на борда.

Доусън поклати глава.

— Все още не разбирам това с кода. Нокс постоянно повтаряше как му трябва Аби, но не само за да му намери книгата, а и за да я отключи. Отначало помислих, че става дума за истински код, някакъв с цифри или букви. Когато осъзнах, че според него книгата е кодирана с някаква психична енергия, предположих, че той просто е луд.

— Мисля, че в известен смисъл той наистина беше луд — обади се Аби.

— Но ти не си. — Доусън я погледна. — Никога не си била. Семейството е грешало за теб. Наистина съществува паранормална енергия, нали?

Аби се усмихна.

— Защо мислиш така?

— Усетих, че нещо необикновено се случи, когато Нокс насочи странния пистолет към мен, и после пак, когато ти му подаде дневника. Сякаш в помещението се изви някаква невидима буря. Въздухът бе зареден. — Доусън погледна Сам. — Когато ти влезе, усещането стана хиляди пъти по-силно. Никога не съм преживявал подобно нещо. Освен може би веднъж.

— Кога? — попита Аби.

— В деня, когато ти запали онази книга във ваната и мама реши, че си опитала да направиш пожар в къщата.

— Като обръщам поглед назад сега, трябва да призная, че тя е имала основание да бъде загрижена — каза Аби. — Аз точно започвах да се уча как да използвам таланта си. Нямах представа какво правя.

— Това, което наистина изплаши мама, беше фактът, че ти изглеждаше убедена, че си запалила книгата с някаква умствена енергия. Но всъщност се е случило точно това, нали?

Аби въздъхна.

— Общо взето.

Илайъс погледна Сам.

— Трябва да открием липсващите кристали. У нас е единият лабораторен дневник, с големи шансове сме да открием и втория сред нещата на Фрай, както и пистолета с кристал на Нокс. Значи ни предстои много работа.

— Да, имаме да извървим дълъг път — каза Сам. — Ще се нуждаем от помощта на Джъдсън и Ема. Те са единствените, на които можем да се доверим, единствените, които притежават особена чувствителност към кристалите от мината „Феникс“.

Уилоу вдигна чашата си с кафе.

— Какво направихте с тялото на Ландър Нокс и яхтата му?

— Уверих се, че на борда няма следи от присъствието ни, и после потопих яхтата — обясни Сам. — Водата край острова е много дълбока. Съмнявам се, че останките от яхтата или тялото ще бъдат открити някога, но дори и това да се случи, никой няма да се впечатли. Просто поредният трагичен инцидент с яхта в архипелага.

Аби го погледна над ръба на чашата си.

— Какво? — попита я той.

— Просто се сетих за нещо, което Диксън ми каза при първото ми идване на острова.

Сам повдигна вежди.

— И какво беше то?

— Даде ми да разбера, че ако на теб ти се наложи да се отървеш от някое мъртво тяло, то ще изчезне завинаги — каза тя. — Нещо, свързано с дълбоките води по тези места и с находчивостта на хората от семейство Копърсмит, най-общо казано.

— Точно казано — изръмжа Илайъс.

Сам не направи коментар. Той се обърна към Доусън.

— Ще кажеш ли на баба си, че е издавала финансовите тайни на семейството на един убиец?

— Не мисля да й споменавам, че той е бил убиец. — Доусън потупа с пръст по облегалката на стола си. — Това само ще усложни нещата.

— Така е — съгласи се Сам.

— Всъщност се съмнявам, че тя ще ми повярва, ако й кажа цялата истина — продължи Доусън. — Но планирам да й кажа, че мъжът, с когото редовно се е срещала за обяд през последните няколко месеца, е същият, организирал финансовата пирамида, в която тя настоя да инвестира парите си. Също ще й изясня, че Аби не е виновна за това, че Нокс се е оказал мошеник и измамник.

Уилоу се спогледа с Илайъс. Аби беше сигурна, че двамата си размениха някакво неизречено съобщение. Уилоу погледна Доусън.

— Ако Нокс не е изхарчил цялата сума, е възможно да си върнете поне част от парите, които сте вложили при него.

— Надали е имал време да изхарчи толкова много пари — каза Сам. — Той беше фокусирал вниманието си върху това да придобие дневника и да отключи кода му. Лишаването на семейство Стрикланд от парите им е било само средство за постигане на целта му, един вид съпътстващи щети.

— В такъв случай ще видя какво мога да направя — обеща Уилоу.

Илайъс се усмихна гордо.

— Жена ми има талант да проследява пари — обясни той на Доусън. — Ако богатството на баба ти не е похарчено, Уилоу ще го открие.

Доусън я погледна.

— Много мило от ваша страна. Може да успея да ви помогна. И аз имам талант в тази област.

— Отлично — кимна Уилоу. — Ще работим заедно по този проект.

Те допиха кафето си мълчаливо. Пламъците припукваха весело в камината. Навън дългият летен ден отиваше към края си. Мракът се спускаше над острова.

— Аз казах на Нокс, че е сгрешил в сметките си — заяви Доусън на Аби. — Обясних му, че е преценил погрешно отношенията в семейството ни. Казах му, че ти няма да рискуваш живота си заради мен. Но той беше убеден, че ти ще дойдеш. За толкова умен психопат бях сигурен, че в този случай е заслепен. Наистина беше повярвал на имиджа от онази снимка на гърба на „Семейства по избор“. Мислеше, че щастливото семейство Радуел е реалност.

Аби се усмихна.

— Както татко обича да казва, семейството е всичко.

48.

Аби стоеше със Сам на канарата над малкия залив. Сам говореше по телефона. Нютън изучаваше околните скали.

Сам завърши разговора си и пъхна телефона в джоба на коженото си яке.

— Обади се адвокатът, когото помолих да провери статута на имението на Тадеус Уебър. Оказва се, че има завещание.

— Значи Тадеус се е погрижил най-ценните му книги да отидат в някоя библиотека? — усмихна се Аби. — Страхотно.

— Не е завещал колекцията си на библиотека. Оставил е всичко от хранилището за ценни книги на един-единствен човек.

— Значи все пак е имал някакви роднини?

— Според завещанието му, той е оставил колекцията си на тази, която е възприемал като своя дъщеря, въпреки че при разликата във възрастта вероятно е трябвало да използва думата внучка. Оставил е всичко на теб, Аби.

— Какво?

Сам се усмихна.

На Аби й трябваха няколко секунди, за да успее да проговори.

— Но някои от томовете в колекцията струват цяло състояние!

— Сега са твои. Адвокатът ще се погрижи колекцията да се охранява добре, докато бъде опакована и транспортирана до Копър Бийч. Но ще трябва ти да отвориш хранилището на Уебър. Ти си единствената, която знае кода.

— Това е невероятно. Не мога да повярвам. Първо майка ти и Доусън проследяват семейното богатство на Стрикланд до онази офшорна банка и уреждат връщането му. После един от адвокатите ти успява да уреди освобождаването на Грейди Хейстингс от болницата и в понеделник той започва работа в лабораторията „Блек Бокс“.

— Трудно се намират хора със силни таланти — вметна Сам. — Не исках да го изпусна.

— А сега аз откривам, че наследявам всички книги на Тадеус. На всичко отгоре днес ми се обади Оринда Стрикланд, която ми съобщи, че възнамерява да ме включи в списъка на наследниците на Стрикланд.

— Каза й, че отказваш, нали?

— Как се сети?

— Познавам те, Аби. Парите не са важни за теб. Единственото, което си искала винаги, е да бъдеш част от семейството. Не се тревожи, когато се омъжиш за мен, ще се сдобиеш с по-голямо семейство, отколкото можеш да понесеш.

Късното лятно слънце залязваше, като оцветяваше облаците с огнени оттенъци и превръщаше водата в лист от кована мед. Аби гледаше красивия залез, изпълнена от великолепно усещане за щастие и сигурност.

— Сега знам защо наричат това място Копър Бийч — каза тя.

Сам я придърпа в ръцете си. От очите му струеше топлина.

— Казах ти, че някой ден ще разбереш. Мислиш ли, че можеш да наречеш този остров свой дом?

— Домът е там, където сме аз и ти — отвърна му Аби. — Е, и Нютън, разбира се.

— И Нютън — съгласи се Сам.

Той я целуна под топлата медна светлина на лятната вечер. Аби отвори сетивата си за силната енергия на любовта, която щеше да ги свързва завинаги. Кристалът на пръстена му гореше.

Издание:

Джейн Ан Кренц. Огнени кристали

ИК „Хермес“, София, 2012

Американска. Първо издание

Отговорен редактор: Ивелина Балтова

Коректор: Невена Здравкова

Компютърна обработка: Ана Цанкова

Художествено оформление на корицата: Мариана Станкова

ISBN: 978-954-26-1127-1

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

Допълнителна информация

Заслуги