АЙН РАНД

АТЛАС ИЗПРАВИ РАМЕНЕ

ТРЕТА ЧАСТ: А Е А

Превод: Петьо Ангелов

chitanka.info

Третата част на опус-магнума на Айн Ранд е озаглавена „А е А“ и символизира онова, което тя като един от най-влиятелните философи на XX век нарича „закон за тъждеството“. Тук всички привидни противоречия са открити и разрешени от Дагни Тагарт и Ханк Риърдън; Дагни открива любовта на живота си; Джон Голт произнася знаменитата си тричасова реч по радиото; Атлантите се присъединяват към неговата стачка, произнасяйки: „КЪЛНА СЕ В ЖИВОТА СИ И В ЛЮБОВТА СИ КЪМ НЕГО, ЧЕ НИКОГА НЯМА ДА ЖИВЕЯ ЗАРАДИ ДРУГ ЧОВЕК, НИТО ЩЕ ИСКАМ ДРУГ ЧОВЕК ДА ЖИВЕЕ ЗАРАДИ МЕН“. Умиращият свят възкръсва.

„Атлас изправи рамене“ не е пророчество за неизбежно унищожение; той е манифест за начина, по който можем да го избегнем, ако се променим.

Романът „Атлас изправи рамене“ е структуриран в три основни части, всяка от които се състои от десет глави. Частите и главите имат заглавия, които са носители на няколко пласта от значения.

Всяка една от трите части е наречена по законите на логиката на Аристотел.

Първата част е озаглавена „Не им противоречи“ и съответно първата третина от книгата сблъсква двама отлични бизнесмени, Дагни Тагарт и Ханк Риърдън — а с тях и читателя — с поредица от привидни противоречия и парадокси, без видими логични решения.

Втората част, озаглавена „Дали-или“, се фокусира върху борбата на Дагни Тагарт да разреши една дилема: дали да продължи битката за спасяване на бизнеса си или да се откаже.

Третата част носи заглавието „А е А“ и символизира онова, което Ранд нарича „закон за тъждеството“ и тук всички привидни противоречия биват открити и разрешени от Дагни и Риърдън, а с тях — и за читателя.

Разказът се води основно от гледната точка на Дагни, красива и невероятно компетентна жена, оперативен директор на най-голямата железопътна компания в страната — „Тагарт трансконтинентал“. Основната сюжетна линия описва опитите на Дагни да разбере причината за на пръв поглед необяснимото рухване на железопътната й компания и на индустриалната цивилизация, и едновременно с това упоритото, отчаяно търсене на двама непознати мъже. Единият е изобретателят на изоставен двигател, който е толкова революционен, че би могъл да промени света; другият е мистериозна фигура, който като някакъв извратен Хамелински свирач сякаш нарочно се е посветил на това да отнема от обществото най-способните му и талантливи хора; невидим унищожител, който, както смята тя, „източва мозъците на света“.

ГЛАВА XXI

АТЛАНТИДА

Когато отвори очи, тя видя слънчева светлина, зелени листа и лицето на един мъж. Помисли си: знам го това. А то беше светът такъв, който бе очаквала да види на шестнадесет — и ето че сега се бе озовала в него, — а той бе толкова обикновен, толкова неизумителен, че онова, което почувства, бе като благослов, изречен над Всемира, ала съдържащ само три слова: ама разбира се.

Погледна нагоре към лицето на мъжа, коленичил до нея, и разбра, че именно за това бе копняла през всичките тези години. И би дала живота си за него: едно лице, върху което болката, страхът и вината не бяха оставили никакви следи. Формата на устата му издаваше гордост, но и нещо друго: този мъж сякаш се гордееше с това, че е горд. Ъгловатите, изсечени скули й навяваха усещането за надменност и жлъч, и макар нито едно от тези качества да не бе изписано по него, лицето сякаш изразяваше техния краен сбор: спокойна увереност и решимост, както и безпощадна невинност, която не диреше прошка, но и никога не би я дала. Това бе лице, което нямаше какво да крие, но и от какво да бяга, лице, което не се страхуваше да бъде видяно, но и да вижда, затова и първото, което видя, бе напрегнатият, пронизващ поглед; този мъж гледаше така, сякаш зрението бе неговото любимо сечиво, а боравенето с него — едно безкрайно вълнуващо приключение, сякаш очите му придаваха най-висша стойност на самия него — заради способността му да вижда, но и на света, защото е място, което тъй страстно жадува да бъде видяно. За миг й се стори, че е в присъствието на същество, което представлява самата чиста съвест — и все пак никога преди не беше усещала така друго мъжко тяло. Леката тъкан на ризата му по-скоро подчертаваше, отколкото прикриваше структурата на фигурата му, кожата му беше загоряла от слънцето, а тялото му беше здраво, слабо, издръжливо и силно — прецизно оформено, като излято от метал, но от някакъв матов метал с меки отблясъци, като сплав от алуминий и мед. Цветът на кожата му се преливаше с кестенявото на косата му, а небрежните кичури имаха кафяво-златист оттенък на светлината на слънцето, докато очите му допълваха гамата, сякаш част от отливката беше останала чиста и сияеше остро: очите му бяха дълбоки, тъмнозелени — като светлина, отразена от метал.

Той гледаше надолу към нея с едва забележима следа от усмивка — не я откриваше с поглед, а я съзерцаваше като нещо познато, — сякаш и той виждаше отдавна очакваното и неподлежащото на съмнение. Това е моят свят, мислеше си тя, такива трябва да бъдат хората и така трябва да се отнасят към съществуването си, и всичко останало, всички години на грозни битки, са просто нечия безсмислена шега. Тя му се усмихна съучастнически, с облекчение, със свободна, лъчиста насмешка към всички онези неща, които никога повече нямаше да се налага да счита за важни. Той се усмихна в отговор, усмивката му беше като нейната, сякаш усещаше същото, което изпитваше и тя, и разбираше какво има предвид.

— Никога не е трябвало да приемаме нищо на сериозно, нали? — прошепна тя.

— Не.

И тогава, когато съзнанието й се възвърна напълно, тя осъзна, че този мъж е абсолютно непознат. Опита се да се отдръпне от него, но успя само леко да помръдне глава на тревата, която усещаше под косата си. Опита се да се изправи. Взрив от болка по гърба й я прикова отново на земята.

— Не мърдайте, госпожице Тагарт. Ранена сте.

— Познавате ли ме? — гласът й беше хладен и твърд.

— Познавам ви от много години.

— А аз познавам ли ви?

— Да, така мисля.

— Как се казвате?

— Джон Голт.

Тя го погледна, без да мърда.

— Защо се боите? — попита той.

— Защото го вярвам.

Той се усмихна, сякаш долови пълното признание за значението, което тя придаваше на името му — усмивката беше на противник, приемащ предизвикателството — и на възрастен, който се развеселява от самозаблудата на дете.

Тя се чувстваше така, сякаш се връща в съзнание след катастрофа, разбила много повече от един самолет. Сега не можеше да събере парчетата, не можеше да си спомни нещата, които знаеше за това име, знаеше само, че зад него стои тъмен вакуум, който бавно трябваше да запълни. Не можеше да го направи сега, присъствието на този човек беше твърде ослепително, като прожектор, който не й позволяваше да различи формите, разпръснати в мрака наоколо.

— Вас ли преследвах? — попита тя.

— Да.

Тя се огледа бавно наоколо. Лежеше на тревата на една поляна в подножието на гранитен хълм, който се издигаше на стотици футове височина в синьото небе. На другия край на полето няколко канари, борове и блестящите листа на брезите криеха пространството, което се простираше до далечната стена на околните планини. Самолетът й не беше разбит — беше там, на няколко фута, кацнал по корем в тревата. Не се виждаше друг самолет, нито сгради, никакъв знак за човешко присъствие.

— Каква е тази долина? — попита тя.

Той се усмихна:

— Терминалът на „Тагарт“.

— Какво искате да кажете?

— Ще видите.

Неясен импулс, подобен на мускулен спазъм, я накара да провери колко сила й е останала. Можеше да движи ръцете и краката си, можеше да повдига главата си, усещаше пробождаща болка, като си поемеше дълбоко дъх, виждаше тънка струйка кръв да тече по чорапа й.

— Може ли човек да излезе от това място? — попита тя.

Гласът му звучеше сериозно, но блясъкът на метално-зелените очи беше усмивка:

— В момента — не. След време — да.

Тя понечи да се изправи. Той се наведе да я повдигне, но тя събра всичките си сили във внезапен, ловък подскок и се измъкна от хватката му, борейки се да стане.

— Мисля, че мога… — започна тя и рухна върху него в същия момент, когато краката й се опряха о земята и взрив от болка избухна в глезена й, който не можеше да я удържи. Той я вдигна на ръце и се усмихна.

— Не, не можете, госпожице Тагарт — каза той и тръгна през поляната. Тя лежеше неподвижно, беше го обгърнала с ръце, главата й беше на рамото му, и си мислеше: само за няколко мига, докато трае това, мога да се отпусна напълно, да забравя всичко и да си позволя да се отдам на чувствата… Кога беше изпитвала това преди, чудеше се, някога беше имало такъв миг, в който тези думи се бяха появявали в съзнанието й, но сега не можеше да си го спомни. Някога беше познала това чувство на сигурност, на нещо окончателно, достигнато, което не може да бъде поставяно под въпрос. Но за нея беше нещо ново да се чувства защитена и да може да приеме защитата, да се отпусне — точно така, защото точно това специално чувство на безопасност не беше защита от бъдещето, а от миналото, не беше защита, която спестява битката, а която я спечелва, не беше защита заради слабостта й, а заради силата… Усещайки необичайната сила на натиска на ръцете му върху тялото си, златистите и ръждивите кичури на косата му, сенките на клепките по кожата на лицето му само на няколко инча от нейното, тя се чудеше смътно: защитена, но от какво? Тъкмо той беше врагът… нали? Защо? Не знаеше, не можеше да мисли за това сега. Беше й необходимо усилие да си спомни, че преди няколко часа имаше цел и мотив. Насили се да си ги припомни.

— Знаехте ли, че ви следвам? — попита тя.

— Не.

— Къде е вашият самолет?

— На пистата.

— Къде е пистата?

— На другия край на долината.

— Нямаше летище в долината, когато гледах надолу. Нямаше дори ливада. Как се е появило там?

Той погледна небето.

— Гледайте внимателно. Виждате ли нещо там горе?

Тя отпусна глава назад, погледна право в небето, но не видя нищо, освен мирната синева на утрото. След малко различи няколко неясни ивици трептящ в светлината въздух.

— Топлинни вълни — каза тя.

— Пречупващи лъчи — отговори той. — Дъното на долината, което сте видяла, е планински връх, висок осем хиляди фута, на пет мили оттук.

— То… какво?

— Планински връх, който никой летец не би избрал за приземяване. Онова, което сте видяла, е негово отражение, проектирано върху тази долина.

— Как?

— По същия метод, като мираж в пустинята: изображение, пречупено от слой горещ въздух.

— Как?

— С екран от лъчи, изчислени срещу всичко — всичко с изключение на кураж като вашия.

— Какво искате да кажете?

— Никога не съм мислил, че който и да е самолет ще рискува да се спусне на седемстотин фута от земята. Ударихте се в лъчевия екран. Някои от лъчите са такива, че гасят електромагнитните двигатели. Е, това е вторият път, когато ме побеждавате: никога преди не са успявали да ме проследят.

— Защо поддържате този екран?

— Защото това място е частна собственост и целта е да остане такава.

— Какво е това място?

— Ще ви го покажа, след като сте вече тук, госпожице Тагарт. Ще отговарям на въпросите, след като го видите.

Тя остана безмълвна. Забеляза, че е попитала за всичко друго, освен за него самия. Сякаш той беше едно цяло, което тя беше обхванала от пръв поглед — като някаква неподлежаща на подчинение безусловност, като аксиома, която не може да бъде обяснявана повече — сякаш тя беше узнала всичко за него чрез прякото си възприятие, а сега трябваше само да осъзнае това познание.

Той я носеше по една тясна пътека, която се извиваше надолу, към дъното на долината. Високите, тъмни пирамиди на елите стояха неподвижно изправени по склоновете около тях — с мъжествена простота, като скулптури, сведени до основната си форма, контрастирайки със сложните, женствени, натруфени дантели на брезовите листа, които трептяха на слънцето.

Листата пропускаха слънчевите лъчи през косата му, по лицата и на двамата. Тя не можеше да види какво има долу, отвъд завоите на пътеката. Очите й се връщаха на лицето му. Той поглеждаше надолу към нея. В началото тя отклоняваше поглед; после, сякаш научила го от него, и тя започна да удържа на погледа му. Всеки път, когато той погледнеше надолу, тя знаеше, че той знае какво чувства и че не иска да скрие от нея значението на погледа си. Знаеше и че мълчанието му е същата изповед като нейната. Той не я държеше по безучастния начин, по който един мъж носи ранена жена. Това беше прегръдка, макар че тя не усещаше и намек за това в поведението му — чувстваше го заради увереността си, че с цялото си тяло усеща нейното.

Чу звука на водопад преди още да види крехката нишка, която падаше като начупена, искряща лента по камъните. Звукът идваше сред някакво неясно пулсиране в ума й, сред някакъв недоловим ритъм, който изглеждаше не по-силен от спомен, който се бореше да излезе наяве. Но когато отминаха водопада, пулсирането продължи — тя чуваше звука на водата, но другият звук като че ли ставаше все по-ясен, нарастваше, но не в ума й, а някъде между листата. Пътеката направи завой и във внезапно открилото се пространство тя видя малка къща на една издатина, и един слънчев лъч, който проблясваше по стъклото на отворения прозорец. В момента, в който разбра какво преживяване я беше накарало да иска да се отдаде на непосредственото настояще — през една нощ, в един прашен вагон на „Комет“, когато беше чула темата на Петия концерт на Хали — тя разбра, че го чува и сега, чува го да се издига изпод клавишите на пиано, с ясните, остри акорди на нечие могъщо, уверено докосване.

Тя изстреля въпроса в лицето му, сякаш с надежда да го хване неподготвен:

— Това е петият концерт на Ричард Хали, нали?

— Да.

— Кога Ричард Хали е написал това?

— Защо не го попитате лично?

— Той тук ли е?

— Той го свири. Това е неговата къща.

— О…!

— Ще се срещнете с него по-късно. Ще се радва да говори с вас. Знае, че неговите творби са единствените записи, които обичате да слушате вечер, когато сте сама.

— Откъде знае?

— Аз му казах.

Изразът на лицето й беше като въпрос, който би започнал с „Как, по дяволите…?“, но видя изражението в очите му и се разсмя, отразявайки така неговия поглед. Не можеше да подлага под въпрос нищо, мислеше си, не можеше да се съмнява, не и сега, не и при звуците на тази музика, които се издигаха триумфално през плуващите в слънце листа. Това беше музиката на освобождението, на облекчението, изпълнявана така, както трябваше да бъде изпълнявана; умът й се беше борил да я чуе такава в разклатения вагон през ритъма на ранените колелета — тъкмо това беше видял умът й сред звуците през онази нощ — тази долина, утринното слънце и…

И тогава тя ахна, защото пътеката беше направила завой и от височината на едно открито възвишение видя градчето на дъното на долината. Не беше точно град, а само група къщи, пръснати по полите на извисяващите се тераси на планините, които се издигаха нагоре, над покривите им, и ги обграждаха с отвесен, непроходим пръстен. Това бяха домове — малки и нови, с голи, правоъгълни силуети, които блещукаха с големите си прозорци. Някъде в далечината имаше и по-високи постройки и тънките спирали дим над тях предполагаха индустриален район. Но близо пред нея, издигнат на тънка гранитна колона до нивото на очите й, с ослепителен блясък, който караше всичко останало да избледнее, стоеше доларов знак — три фута висок, направен от чисто злато. Той висеше над града като негов герб, негова запазена марка, негов прожектор, и улавяше слънчевите лъчи като някакъв предавател на енергия, който ги отпращаше като блестяща благословия през въздуха, над покривите.

— Какво е това? — едва успя да каже тя, сочейки знака.

— А, това е шега на Франсиско.

— Франсиско кой? — прошепна тя, макар да знаеше отговора.

— Франсиско д’Анкония.

— И той ли е тук?

— Всеки момент трябва да пристигне.

— Как така е негова шега?

— Той даде този знак като подарък за рождения ден на собственика на това място. И след това всички го приехме като наша лична емблема. Идеята ни хареса.

— Не сте ли вие собственикът на това място?

— Аз ли? Не — той погледна надолу към подножието на скалите, посочи натам и добави: — Ето го собственикът, идва.

Една кола беше спряла в края на черния път под тях и двама мъже се качваха бързо по пътеката. Тя не можеше да различи лицата им — единият беше слаб и висок, а другият — по-нисък и мускулест. Изгуби ги от поглед на завоите, докато той продължаваше да я носи надолу, за да ги пресрещне. Срещнаха се, когато те се появиха изведнъж иззад една скала, на няколко фута разстояние. Лицата им я поразиха рязко, като челен сблъсък.

— Проклет да съм! — каза мускулестият мъж, когото тя не познаваше, вторачен в нея. Тя обаче гледаше високата, елегантна фигура на спътника му: беше Хю Акстън. Тъкмо Акстън заговори пръв, след като й се поклони с вежлива усмивка за поздрав.

— Госпожице, за пръв път някой доказва, че греша. Не знаех — когато ви казах, че никога няма да го откриете, — че следващия път, когато ви видя, ще бъдете в ръцете му.

— В чии ръце?

— Ами на изобретателя на двигателя.

Тя въздъхна и затвори очи — това беше онази връзка, която знаеше, че е трябвало да направи. Когато ги отвори отново, гледаше в Голт. Той се усмихваше с насмешка, сякаш знаеше изцяло какво означава това за нея.

— Добре щяхте да се наредите, ако си бяхте счупили врата! — сопна й се мускулестият мъж, с яда на загриженост, почти на привързаност. — Толкова неприятности, и то за човек, когото щяхме да приемем с такава готовност, ако беше решил да дойде през предната врата!

— Госпожице Тагарт, може ли да ви представя Мидас Мълиган? — каза Голт.

— О — безсилно каза тя и се засмя; вече нищо не можеше да я учуди. — Мислите ли, че съм умряла в катастрофата и това е някакъв друг вид съществуване?

— Това наистина е друг вид съществуване — каза Голт. — Но като говорим за умиране, не ви ли се струва, че е по-скоро обратното?

— О, да — прошепна тя. — Да… — усмихна се на Мълиган. — Къде е предната врата?

— Тук — каза той и посочи челото си.

— Изгубих ключа — просто и смирено каза тя. — Точно сега май съм изгубила всички ключове.

— Ще ги намерите. Но какво, за Бога, правехте в този самолет?

— Преследвах го.

— Него? — той посочи Голт.

— Да.

— Имате късмет, че сте жива! Сериозно ли сте ранена?

— Не мисля.

— Ще трябва да отговорите на няколко въпроса, след като ви закърпят.

Той се извърна рязко и тръгна пръв към колата, после погледна Голт.

— И какво ще правим сега? Ето едно нещо, за което не бяхме подготвени: за първия стачкоизменник.

— Първия… какво? — попита тя.

— Зарежи — каза Мълиган и погледна Голт. — Какво ще правим?

— Ще бъде моя грижа — каза Голт. — Аз ще отговарям. Ти поеми Куентин Даниълс.

— Ама той не е никакъв проблем. Има нужда само да се запознае с мястото. Май знае останалото.

— Да, практически е изминал целия път сам — той я видя да го гледа сащисано и каза: — Има едно нещо, за което трябва да ви благодаря, госпожице Тагарт: направихте ми комплимент, когато избрахте Куентин Даниълс да продължи работата ми. Можеше да го направи.

— Къде е той? — попита тя. — Ще ми кажете ли какво стана?

— Ами Мидас ни посрещна на летището, закара ме до дома ми и взе Даниълс със себе си. Щях да се присъединя към тях за закуска, но видях самолета ви да пада и да се забива в тази поляна. Аз бях най-близо до катастрофата.

— Дойдохме възможно най-бързо — каза Мълиган. — Мислех си, че който и да е в този самолет, заслужава да се пребие. Никога не съм мислел, че може да е един от двамата души в целия свят, за които бих направил изключение.

— Кой е другият? — попита тя.

— Ханк Риърдън.

Тя трепна — беше като внезапен удар, дошъл отдалеч. Запита се защо й се струва, че Голт напрегнато гледа лицето й и че вижда за миг промяна в неговото, твърде кратка, за да бъде определена. Бяха стигнали до колата. Беше кабриолет „Хамънд“, със свален гюрук, един от най-скъпите модели, на няколко години, но поддържан в блестящо състояние. Голт я настани внимателно на задната седалка и я обгърна с ръка. Тя чувстваше от време на време пробождаща болка, но не можеше да й обръща внимание. Гледаше далечните къщи на града, когато Мълиган натисна стартера и колата тръгна напред и премина покрай знака на долара, а един златен лъч я заслепи и се плъзна по челото й.

— Кой е собственикът на това място? — попита тя.

— Аз — каза Мълиган.

— Ами той какъв е? — тя посочи Голт.

Мълиган се разсмя.

— Той просто работи тук.

— А вие, доктор Акстън? — попита тя.

Той погледна Голт.

— Аз съм един от двамата му бащи, госпожице Тагарт. Онзи, който не го предаде.

— О! — каза тя, когато още една връзка си дойде на мястото.

— Третият ви ученик?

— Точно така.

— Вторият помощник-деловодител! — изведнъж простена тя, спомняйки си нещо.

— Това пък какво е?

— Така го нарече доктор Стедлър. Това, каза доктор Стедлър, е станал третият му ученик.

— Надценил ме е — каза Голт. — По скалата на неговите стандарти и неговия свят аз стоя много по-ниско.

Колата беше навлязла в морава, която се простираше пред самотна къща, на един хребет над долината. Видя мъж да слиза по пътеката пред тях и да бърза към града. Носеше сини работни дрехи и кутия за храна. Имаше нещо познато в резките му, ловки движения. Когато колата мина покрай него, тя зърна лицето му, подскочи напред, а гласът й се извиси до вик — от болката от движението и шока от видяното:

— Спрете! Спрете! Не го изпускайте!

Беше Елис Уайът. Тримата мъже се засмяха, но Мълиган спря колата.

— О… — безсилно, извинително каза тя, забравила, че това е място, от което Уайът не може да изчезне.

Той тичаше към тях: също бе я познал. Когато се хвана за бронята на колата, за да забави скоростта й, тя видя лицето и младата, триумфираща усмивка, която беше виждала само веднъж преди: на перона на железопътния възел на Уайът.

— Дагни! И ти ли, най-сетне? Една от нас?

— Не — каза Голт. — Госпожица Тагарт катастрофира.

— Какво?

— Самолетът й се разби. Не го ли видя?

— Разбил се е — тук?

— Да.

— Чух самолет, но… — учуденият му поглед се смени с приятелска усмивка, изпълнена със съжаление и радост едновременно. — Разбирам. О, по дяволите, Дагни, това е абсурдно!

Тя го гледаше безпомощно, неспособна да свърже миналото с настоящето. И също така безпомощно, както човек би споделил с мъртъв приятел, на сън, каза думите, които съжалява, че е пропуснала да му каже приживе, през спомена за един телефон, който звъни без отговор, преди почти две години, тя каза думите, които се беше надявала да му каже, ако отново го зърне някога:

— Аз… се опитах да се свържа с теб.

Той се усмихна кротко.

— И ние се опитваме да се свържем с теб оттогава насам, Дагни… Ще те видя довечера. Не се притеснявай, няма да изчезна — а и не мисля, че и ти ще изчезнеш.

Той махна на другите и се отдалечи, размахвайки кутията с храна. Когато Мълиган запали колата, тя погледна нагоре и видя очите на Голт, които я наблюдаваха внимателно. Лицето й придоби студен израз, сякаш в открито признание за болката и напук на задоволството, което това можеше да му достави.

— Добре — каза тя. — Разбирам на какъв шок искате да ме изложите.

Но по лицето му нямаше нито жестокост, нито жал — само уравновесения израз на справедливост.

— Първото ни правило тук, госпожице Тагарт — отговори той — е, че човек винаги трябва сам да види.

Колата спря пред самотна къща. Беше построена от груби гранитни блокове, а почти цялата й предна стена беше заета от прозорец.

— Ще изпратя лекаря — каза Мълиган и продължи нататък, докато Голт я носеше нагоре по пътеката.

— Вашата къща? — попита тя.

— Моята — отговори той и отвори с ритник вратата. Пренесе я през прага в огряното пространство на всекидневната си, където слънчевата светлина се лееше по стените от полиран бор. Тя видя ръчно изработени мебели, таван от голи, груби греди, свод към малка кухня с грубовати лавици, гола дървена маса и поразителния за това място хром, който блестеше от електрическата фурна — мястото имаше примитивна простота на хижа на заселник, всичко беше сведено до най-основните нужди, но със свръхмодерно умение.

Той я пренесе през слънчевите лъчи до малка стая за гости и я сложи на едно легло. Тя забеляза прозореца, отворен към дълга поредица от скални стъпала и борове, които сякаш подпираха небето. Забеляза и малки ивици, които изглеждаха като надписи, изрязани в дървото на стените, няколко пръснати реда, написани от различни ръце — не можеше да различи думите. Имаше и още една врата, оставена полуотворена, водеше към спалнята му.

— Гост или затворник съм тук? — попита тя.

— Изборът ще бъде ваш, госпожице Тагарт.

— Не мога да избирам, когато си имам работа с непознат.

— Но вече не е така. Не нарекохте ли цяла железопътна линия на мен?

— О! Да… — беше леко разтърсване от друга връзка, която си дойде на мястото. — Да, аз… — тя гледаше високата фигура с изсветляла от слънцето коса, със сдържана усмивка в безмилостно наблюдателните очи — отново виждаше борбата си да построи линията и летния ден, в който беше тръгнал първият влак — и си мислеше, че ако някоя човешка фигура изобщо можеше да бъде избрана за емблема на линията, то това беше тази фигура. — Да… така беше… — сетне, спомнила си и останалото, добави: — Но аз я нарекох на името на враг.

Той се усмихна.

— Тъкмо това е противоречието, което трябваше да разрешите рано или късно, госпожице Тагарт.

— Но нали именно вие… разрушихте моята линия…

— А, не. Противоречието го направи.

Тя затвори очи и след миг попита:

— Всички тези истории, които съм чувала за вас — кои от тях бяха истински?

— Всички.

— Вие ли ги разпространихте?

— Не. Че за какво? Никога не съм искал да се говори за мен.

— Но знаете, че сте станали легенда?

— Да.

— Младият изобретател от фабриката за двигатели „Двадесети век“ е единствената истинска версия на легендата, нали?

— Онази, която е конкретно истинска — да.

Тя не можеше да го каже безразлично; все още беше задъхана и гласът й пропадна в шепот, когато попита:

— Двигателят… двигателят, който намерих… вие ли го направихте?

— Да.

Тя не можа да удържи пламенността, с която изправи глава.

— Тайната на трансформацията на енергията… — започна тя и спря.

— Мога да ви я разкажа за петнадесет минути — каза той в отговор на отчаяната молба, която тя не беше произнесла. — Но няма сила на земята, която да може да ме насили да го направя. Ако разбирате това, ще разберете всичко, което ви озадачава.

— Онази нощ… преди дванадесет години… една пролетна нощ, когато сте излезли от една среща с шест хиляди убийци — и тази история е истинска, нали?

— Да.

— Казали сте им, че ще спрете двигателя на света.

— Така и стана.

— Какво сте направили?

— Нищо не съм правил, госпожице Тагарт. И в това е цялата ми тайна.

Тя го погледна мълчаливо. Той стоеше и чакаше, сякаш можеше да чете мислите й.

— Разрушителят… — каза тя с удивен и безпомощен тон.

— … най-злото същество, което някога е съществувало — каза той с тон, сякаш я цитираше, и тя разпозна собствените си думи, — човекът, който източва мозъците на света.

— Колко внимателно сте ме наблюдавали — попита тя, — и колко време?

Беше само мигновена пауза, очите му бяха неподвижни, но й се стори, че погледът му е напрегнат, сякаш я наблюдаваше със специално внимание, и тя улови особен, напрегнат тон в гласа му, когато той отговори тихо:

— Години наред.

Тя затвори очи, отпусна се и се предаде. Почувства странно, ведро безразличие, сякаш изведнъж искаше само комфорта да се предаде на безпомощността. Докторът, който пристигна, беше сивокос мъж с меко, замислено лице и категорични, дискретно уверени маниери.

— Госпожице Тагарт, мога ли да ви представя доктор Хендрикс? — попита Голт.

— Нима това е доктор Томас Хендрикс? — ахна тя с неволната грубост на дете; името беше на велик хирург, който се беше оттеглил и изчезнал преди шест години.

— Да, разбира се — каза Голт.

Доктор Хендрикс й се усмихна в отговор.

— Мидас ми каза, че госпожица Тагарт трябва да бъде лекувана от шока — не този, който е преживяла, а от тези, които я очакват.

— Ще ви оставя да го направите — каза Голт, — докато отида до пазара да купя храна за закуска.

Тя наблюдаваше бързата ефикасност на работата на доктор Хендрикс, докато преглеждаше раните й. Беше донесъл предмет, какъвто тя никога не беше виждала преди: преносим рентген. Научи, че е разкъсала хрущяла на две ребра, че си е навехнала глезена, ожулила е дълбоко едно коляно и един лакът и е получила няколко лилави охлузвания по тялото си. Докато ловките, компетентни ръце на доктор Хендрикс я превързаха с бинтове и стегнат лейкопласт, тя почувства, че ако тялото й беше двигател, и той сега се проверяваше от експерт-механик, нямаше да има нужда от повече грижи.

— Бих ви посъветвал да останете в леглото, госпожице Тагарт.

— О, не! Ако внимавам и се движа бавно, всичко ще бъде наред.

— Трябва да си почивате.

— Мислите ли, че мога?

Той се усмихна.

— Май не.

Когато Голт се върна, тя вече беше облечена. Доктор Хендрикс му разказа за състоянието й и добави:

— Ще се върна утре за контролен преглед.

— Благодаря — каза Голт. — Изпратете сметката на мен.

— В никакъв случай! — възмутено каза тя. — Ще я платя сама.

Двамата мъже се погледнаха насмешливо като пред самохвалство на просяк.

— Ще обсъдим това по-късно — каза Голт.

Доктор Хендрикс си тръгна и тя се опита да стане, като куцаше и хващаше мебелите за опора. Голт я вдигна на ръце, занесе я в кухненския бокс и я положи на един стол пред маса, сервирана за двама. Тя осъзна, че е гладна, веднага щом видя кафеварката да ври на печката, двете чаши портокалов сок, тежките, бели порцеланови съдове, които блестяха на слънцето върху полираната повърхност на масата.

— Кога сте спала или яла за последно? — попита той.

— Не знам… Вечерях във влака, със… — тя поклати глава с безпомощна, горчива усмивка: със скитника, помисли си, с отчаян глас, молещ за избавление от отмъстител, когото не можеше да открие, отмъстител, който седеше срещу нея на масата и пиеше чаша портокалов сок. — Не знам… Сякаш е станало преди векове на друг континент.

— Как стана така, че тръгнахте след мен?

— Кацнах на летището в Алтън точно когато излитахте. Човекът там ми каза, че Куентин Даниълс е тръгнал с вас.

— Спомням си, че самолетът ви захождаше за кацане. Но точно този единствен път не си помислих за вас. Мислех, че идвате с влак.

Тя попита, гледайки го право в лицето:

— Как искате да разбирам това?

— Кое?

— Единственият път, когато не сте мислили за мен.

Той издържа погледа й — тя видя лекото движение, което тя беше забелязала, че е типично за него: движението на гордите му, непреклонни устни, които се извиват в намек за усмивка.

— Както искате — отговори той.

Тя изчака миг, за да подчертае как точно иска да го разбира със строгостта на лицето си, сетне попита студено като враг, който го обвинява:

— Значи знаехте, че идвам за Куентин Даниълс?

— Да.

— Стигнахте до него пръв бързо, за да не ми позволите аз да го направя ли? За да ме победите, с ясното съзнание какво би означавала за мен подобна победа?

— Разбира се.

Тя замълча и погледна встрани. Той се надигна, за да приготви останалата част от закуската им. Тя го гледаше, докато стоеше до печката, препичаше хляб и пържеше яйца с бекон. В движенията му личеше спокойно умение, без усилие, но това беше умение от друга професия — ръцете му се движеха с бързата прецизност на инженер, който дърпа лостовете на контролно табло. Тя си спомни къде беше виждала такова изпълнение — също толкова експертно и точно толкова не на място.

— Това ли научихте от доктор Акстън? — попита тя и посочи печката.

— И това.

— Нима ви е учил да пилеете времето си — вашето време! — тя не успя да сдържи тръпката на възмущение в гласа си — с такава работа?

— Пилял съм време и с много по-маловажни неща.

Когато сложи чинията пред нея, тя попита:

— Откъде взехте тази храна? Има ли бакалия тук?

— Най-добрата в света. Държи я Лорънс Хамънд.

— Какво?

— Лорънс Хамънд, от „Автомобили Хамънд“ Беконът е от фермата на Дуайт Сандърс, от „Самолети Сандърс“. Яйцата и млякото са от съдията Нарангансет от Върховния съд на щата Илинойс.

Тя гледаше чинията си с горчивина, едва ли не със страх, боейки се да я докосне.

— Това е най-скъпата закуска в живота ми, ако взема предвид стойността на времето на готвача и всички останали.

— Да — от една страна. Но от друга, това е най-евтината закуска в живота ви, защото никаква част от нея не е отишла за храна на мародерите, които ще ви карат да плащате за нея година след година и накрая ще ви оставят да умрете от глад.

След дълго мълчание тя запита простичко, почти тъжно:

— Какво правите всички тук?

— Живеем.

Тя никога не беше чувала тази дума да звучи толкова истински.

— Какво работите? — попита тя. — Мидас Мълиган каза, че работите тук.

— Май съм нещо като момче за всичко.

— Какво сте?

— Викат ме всеки път, когато нещо не е наред с някоя инсталация — с електроснабдяването например.

Тя го погледна и внезапно подскочи напред, вторачена в електрическата печка, но рухна обратно на стола, пронизана от болката. Той се разсмя.

— Да, вярно е, но се успокойте, иначе доктор Хендрикс ще нареди да ви върна в леглото.

— Електроснабдяването… — задавено каза тя — … електроснабдяването тук… работи с вашия двигател?

— Да.

— Значи е построен? И работи?

— Сготви ви закуска.

— Искам да го видя!

— Не се мъчете да куцате до печката. Това си е обикновена електрическа печка като всички други, само е стотина пъти по-евтина за употреба. И само това ще можете да видите, госпожице Тагарт.

— Обещахте ми да ми покажете долината.

— Ще ви я покажа. Но не и електрическия генератор.

— Ще ме разведете ли сега, щом свършим?

— Стига да искате — и стига да можете да се движите.

— Мога.

Той стана, отиде до телефона и набра един номер.

— Ало, Мидас? Да… Така ли? Да, тя е добре… Ще ми дадеш ли под наем колата си за деня? Благодаря. Обичайната тарифа — двадесет и пет цента на час… Можеш ли да я изпратиш? Случайно да имаш някакъв бастун? Ще й трябва… Тази вечер ли? Да, така мисля. Ще го направим. Благодаря.

Той затвори. Тя го гледаше невярващо.

— Правилно ли разбрах, че господин Мълиган, който струва около двеста милиона долара, ще ви иска само двайсет и пет цента, за да използвате колата му?

— Точно така.

— За Бога, не можеше ли да ви я даде просто от вежливост?

Той седеше и я гледаше, изучаваше лицето й, сякаш нарочно я оставяше да види веселието в неговото.

— Госпожице Тагарт — каза той, — в тази долина нямаме закони, нямаме никакви правила, никаква официална организация. Идваме тук, защото искаме да си починем. Но имаме определени обичаи, които всички спазваме, защото са свързани с нещата, от които искаме да си починем. Така че ще ви предупредя, че има една дума, която е забранена в долината: думата „давам“.

— Съжалявам — каза тя. — Прав сте.

Той напълни отново чашата й с кафе и й подаде пакет цигари. Тя се усмихна, когато си взе една: тя носеше знака на долара.

— Ако не сте твърде изморена до довечера — каза той, — Мълиган ни покани на вечеря. Там ще има няколко гости, които, мисля, ще искате да видите.

— Ама разбира се! Няма да съм твърде уморена. Май никога повече няма да чувствам умора.

Тъкмо свършваха закуската, когато видяха колата на Мълиган да спира пред къщата. Шофьорът изскочи, хукна нагоре по пътеката и се втурна в стаята, без да спре, за да позвъни или да почука. Отне й миг да осъзнае, че нетърпеливият, задъхан, разрошен млад човек е Куентин Даниълс.

— Госпожице Тагарт — без дъх каза той, — съжалявам! — отчаяната вина в гласа му контрастираше с веселата възбуда по лицето му. — Никога не съм престъпвал думата си преди! Няма извинение за това, но мога да ви помоля за прошка, и знам, че няма да ми повярвате, но истината е, че аз… аз забравих!

Тя погледна Голт.

— Вярвам ти.

— Забравих, че ви обещах да чакам, забравих за всичко, допреди няколко минути, когато господин Мълиган ми каза, че сте се разбили тук със самолет. И тогава разбрах, че аз съм виновен, и ако нещо ви се беше случило — Боже, добре ли сте?

— Да. Не се притеснявайте. Седнете!

— Не знам как някой може да забрави честната си дума. Не знам какво ми стана.

— Аз знам.

— Госпожице Тагарт, работех по това месеци наред, по една определена хипотеза, и колкото повече работех, толкова по-безнадеждно изглеждаше. Не бях мръднал от лабораторията през последните два дни, опитвах се да реша уравнение, което изглеждаше невъзможно. Чувствах, че ще умра на черната дъска, но няма да се откажа. Беше късно през нощта, когато той влезе. Май дори не го забелязах. Каза, че иска да говори с мен, аз го помолих да изчака и веднага продължих. Мисля, че бях забравил за присъствието му. Не знам колко дълго е стоял там и ме е наблюдавал, но си спомням, че изведнъж ръката му се протегна, изтри всичките ми цифри от дъската и написа едно кратко уравнение. И тогава го забелязах — и изкрещях, защото това не беше пълният отговор за двигателя. Но беше пътят към него, път, който не бях видял, за чието съществуване не подозирах, но знаех къде води! Помня, че викнах: „Откъде знаете?“ — а той отговори, като посочи една снимка на двигателя: „Аз съм човекът, който пръв го направи“. И това е последното, което си спомням, госпожице Тагарт, тоест последното, което си спомням от собственото си съществуване, защото след това говорехме за статично електричество и за преобразуването на енергията и за двигателя.

— Говорехме за физика през целия път дотук — каза Голт.

— О, спомням си, когато ме попитахте дали ще дойда с вас — каза Даниълс, — дали съм готов да тръгна, никога да не се върна и да се откажа от всичко… Всичко ли? Да се откажа от мъртъв институт, който се руши в джунглата, да се откажа от бъдещето си на пазач, роб по закон, да се откажа от Уесли Мауч и Директива 10–289 и долните създания, които пълзят по корем и грухтят, че няма разум! Госпожице Тагарт — той се смееше ликуващо — той ме питаше дали ще се откажа от това и ще тръгна с него! Трябваше да ме попита два пъти, не можах да повярвам първия път, не можах да повярвам, че на човешко същество трябва да се задава такъв въпрос, че може изобщо това да е предмет на избор. Да тръгна ли? Бих скочил от небостъргач, само за да го последвам и да чуя формулата му, преди да се разбия в паважа!

— Не те обвинявам — каза тя. Гледаше го с нюанс на копнеж, почти със завист. — Освен това изпълни договора си. Заведе ме до тайната на двигателя.

— И тук ще бъда пазач — каза Даниълс, щастливо ухилен. — Господин Мълиган каза, че ще ми даде работа на пазач в електроцентралата. И когато се изуча, ще се издигна до електротехник. Не е ли невероятен този Мидас Мълиган? Такъв искам да съм на неговите години. Искам да правя пари. Искам да правя милиони. Искам да направя толкова, колкото е направил той!

— Даниълс! — тя се разсмя, спомняйки си спокойния самоконтрол, стриктната прецизност, непоколебимата логика на младия учен, с който се беше запознала. — Какво ти става? Къде си? Знаеш ли какво говориш?

— Аз съм тук, госпожице Тагарт. — И тук няма граница за възможностите! Ще бъда най-великият електротехник в света, и най-богатият! Аз ще…

— Ти ще се върнеш обратно в къщата на Мълиган — каза Голт — и ще спиш двайсет и четири часа, иначе няма да те пусна в електроцентралата.

— Да, сър — смирено отвърна Даниълс.

Когато излязоха от къщата, слънцето струеше по върховете и рисуваше около долината кръг от сияещ гранит и блестящ сняг. Изведнъж тя почувства, че отвъд този кръг не съществува нищо, и се учуди на радостното, гордо задоволство, което чувстваше изправена пред свършения факт — пред осъзнаването, че полето на грижите може да се простира само и единствено до реалността на зрителното поле. Искаше да протегне ръце над покривите на града под нея, сякаш пръстите й щяха да докоснат върховете от другата страна. Но не можеше да ги вдигне — беше облегната на бастуна с едната си ръка и на рамото на Голт с другата, движеше краката си с бавно и преднамерено усилие — вървеше към колата като дете, което тъкмо прохожда.

Седеше до Голт, докато той караше, заобикаляйки града, към къщата на Мидас Мълиган. Тя беше на един хребет — беше най-голямата къща в долината, единствената на два етажа, странна комбинация от крепост и почивен дом, с дебели гранитни стени и широки, открити тераси. Той спря, за да остави Даниълс, сетне тръгна по един път с много завои, който бавно се изкачваше към планините. Мисълта за богатството на Мълиган, за луксозната кола и за ръцете на Голт върху волана я накара да се запита за пръв път дали и Голт беше богат. Тя погледна дрехите му: сивият панталон и бялата риза изглеждаха с качество, предназначено за дълго носене, кожата на тесния колан на кръста му беше напукана, часовникът на ръката му изглеждаше прецизно изработен, но беше от проста неръждаема стомана. Единственият намек за лукс беше цветът на косата му — кичурите, които се ветрееха от вятъра бяха като течно злато и мед.

Изведнъж, зад един завой на пътя, тя видя зелени пасбища, простиращи се до една отдалечена ферма. Там имаше стада овце и няколко коня, имаше обградени с огради квадратни свинарници, разпилени силуети на дървени плевни, и, по-далеч, един метален хангар, който не подхождаше на ферма. Един мъж със светла каубойска риза бързаше към тях. Голт спря колата и му махна, но не каза нищо в отговор на въпросителния й поглед. Остави я да разбере сама, когато мъжът се приближи — беше Дуайт Сандърс.

— Здравейте, госпожице Тагарт — с усмивка каза той.

Тя гледаше безмълвно навитите му ръкави, тежките му ботуши, стадата добитък.

— Значи това е останало от „Самолети Сандърс“ — каза тя.

— А, не. Остана и един отличен моноплан, най-добрият ми модел, който разбихте горе по хълмовете.

— Значи знаете? Да, беше един от вашите. Прекрасна машина. Но се опасявам, че го повредих доста зле. Май откъснах долната част. Никой не може да го поправи.

— Аз мога.

Това бяха думите и увереният тон, които тя не беше чувала от години; тя беше спряла да очаква такова поведение — започна да се усмихва, но усмивката премина в горчив смях.

— Как? — попита тя. — Във ферма за свине?

— Нищо подобно. В „Самолети Сандърс“.

— Къде е това?

— Къде мислите, че е? В онази сграда в Ню Джърси, която братовчедът на Тинки Холъуей купи от банкрутиралите ми наследници с правителствен заем и отменен данък? В сградата, в която произведе шест самолета, които никога не се отделиха от земята, и осем, които излетяха, но се разбиха с по четиридесет пътници?

— Тогава къде е?

— Там, където съм аз.

Той посочи другата страна на пътя. Тя хвърли поглед през върховете на боровете и видя бетонния правоъгълник на летище в дъното на долината.

— Имаме няколко самолета тук и моята работа е да се грижа за тях — каза той. — Аз съм свиневъд и пазач на летището. Справям се доста добре с произвеждането на шунка и бекон, и то без хората, от които обикновено ги купувах. Но тези хора не могат да произведат самолети без мен — а без мен не могат да произведат дори и шунката и бекона си.

— Но вие не сте проектирали самолети.

— Не, не съм. Не съм произвеждал и дизеловите двигатели, които някога ви обещах. Откакто ви видях за последен път, проектирах и произведох само един нов трактор. Наистина един — сглобих го на ръка, не беше необходимо масово производство. Но този трактор намали осемчасовия работен ден на четири часа — правата линия на ръката му, протегната и сочеща на някъде през долината, се движеше като царски скиптър, очите й я следваха и тя видя зелените тераси на висящи градини на един далечен планински склон — фермата за пилета и крави на съдията Нарангансет — ръката му се протегна бавно към дълга, плоска лента от зеленикаво злато в подножието на каньона, сетне към яркозелен парцел — това са житните ниви и парцелите с тютюн на Мидас Мълиган. Сетне посочи гранитна тераса, нашарена със светещи ивици листа — и овощната градина на Ричард Хали.

Очите й, следвайки движението на ръката му, отново и отново проследиха всичко, дълго след като той беше спрял да показва. Каза само:

— Разбирам.

— Сега вярвате ли, че мога да поправя самолета ви? — попита той.

— Да. Но виждали ли сте го?

— Разбира се. Мидас извика двама лекари незабавно: Хендрикс за вас и мен за самолета ви. Може да се поправи. Но ще е скъпоструваща работа.

— Колко?

— Двеста долара.

— Двеста долара? — невярващо повтори тя, цената й се струваше съвсем ниска.

— В злато, госпожице Тагарт.

— О…! Добре, откъде мога да купя златото?

— Не можете — каза Голт.

Тя се извъртя рязко и се обърна предизвикателно към него:

— Нима?

— Не. Не и там, откъдето идвате. Законите ви го забраняват.

— А вашите не?

— Не.

— Тогава ми продайте. Изберете свой обменен курс. Назовете каквато сума решите — в мои пари.

— Какви пари? Нямате и стотинка, госпожице Тагарт.

— Какво? — една наследница на Тагарт не очакваше да чуе такива думи.

— Нямате и стотинка в тази долина. Притежавате милиони долари в дялове от „Тагарт трансконтинентал“, но тук можете да си купите с тях само фунт бекон от свинефермата на Сандърс.

— Разбирам.

Голт се усмихна и се обърна към Сандърс:

— Давай, оправи самолета. Госпожица Тагарт ще плати за това после.

Той натисна стартера и потегли, а тя стоеше изпъната, без да задава въпроси. Силно тюркоазна повърхност разделяше хълмовете пред тях, в края на пътя — отне й секунда да разбере, че това е езеро. В неподвижната вода сякаш се срещаха синевата на небето и зеленината на покритите с борове планини в толкова блестящо чист цвят, че самото небе изглеждаше мътно, бледосиво. Поток от вряща пяна се спускаше между боровете и се разбиваше по скалистите стъпала, за да изчезне в спокойната вода. До потока имаше малка гранитна сграда. Голт спря колата точно когато един плещест човек с работно облекло излезе на прага през отворената врата. Беше Дик Макнамара, който някога бе най-добрият й подизпълнител.

— Добър ден, госпожице Тагарт! — щастливо каза той. — Радвам се да видя, че не сте ранена лошо.

Тя кимна с глава в мълчалив поздрав — беше като поздрав към загубата и болката от миналото, към онази тъжна вечер и към отчаяното лице на Еди Уилърс, който й съобщава новината за изчезването на този човек. Ранена лошо ли? — мислеше си тя. Бях ранена, но не при катастрофата, а онази вечер, в празния офис… На глас попита:

— Какво правите? За какво ме предадохте в най-лошия възможен момент?

Той се усмихна, посочи каменната сграда, после надолу по скалистия склон, където една водопроводна тръба изчезваше в тревата:

— Аз съм човекът с комуналните услуги — каза той. — Грижа се за водопровода, електричеството и телефоните.

— Сам?

— В началото — да. Но пораснахме толкова много през миналата година, че трябваше да наема трима души да ми помагат.

— Какви? Откъде?

— Ами единият от тях е професор по икономика, който не могъл да си намери работа навън, защото преподавал, че не можеш да консумираш повече, отколкото си произвел; другият е професор по история, който не можел да си намери работа, защото преподавал, че обитателите на бедните квартали не са хората, построили тази страна; а третият е професор по психология, който не можел да си намери работа, защото преподавал, че хората са способни да мислят.

— И работят за вас като водопроводчици и електротехници?

— Ще се изненадате колко са добри в това.

— И на кого са оставили колежите ни?

— На тези, които са били желани там — той се разсмя. — Преди колко време ви предадох, госпожице Тагарт? Преди по-малко от три години, нали? Отказах да построя за вас линията „Джон Голт“. Къде е линията ви сега? Но моите линии пораснаха за това време — от няколкото мили, които Мълиган беше построил, когато поех работата, до стотици мили тръби и кабели, положени в рамките на долината.

Той видя незабавния, неволен и нетърпелив израз на лицето й — израз на одобрителна оценка от компетентен човек. Усмихна се, погледна придружителя й и каза меко:

— Знаете ли, госпожице Тагарт, като става въпрос за линията „Джон Голт“ — може би аз я последвах, а вие я предадохте.

Тя погледна Голт. Той я гледаше право в лицето, но тя не можеше да прочете нищо в неговото.

Докато караха покрай езерото, тя попита:

— Избрали сте този маршрут нарочно, нали? Показвате ми всички хора, които… — тя спря, почувствала необяснимо нежелание да го каже, и вместо това продължи: — … които съм изгубила?

— Показвам ви всички хора, които ви отнех — твърдо отговори той.

Това беше коренът на онази липса на вина в лицето му, помисли си тя: той беше отгатнал и назовал думите, които тя искаше да му спести, беше отхвърлил постъпката на добра воля, която не се базираше на неговите ценности. Беше горд и сигурен, че е прав и се беше похвалил с това, което тя искаше да прозвучи като обвинение.

Пред тях, във водата на езерото, имаше дървен кей. Млада жена лежеше, изтегната на окъпаните в слънце дъски, и наблюдаваше няколко въдици. Тя погледна нагоре, като чу колата, сетне скочи на крака с едно-единствено ловко движение, дори твърде ловко, и изтича към пътя. Носеше панталони, навити до коленете на голите й крака; косата й беше тъмна и разрошена, очите й бяха големи. Голт й махна.

— Здравей, Джон! Кога пристигна?

— Тази сутрин — отговори той с усмивка и продължи. Дагни се обърна назад и видя с какъв поглед младата жена гледаше след Голт. И въпреки че безнадеждността, приета спокойно, беше част от обожанието в този поглед, тя изпита чувство, което й беше непознато досега — пробождане на ревност.

— Коя е тя? — попита тя.

— Най-добрият ни рибар. Доставя рибата за бакалията на Хамънд.

— С какво друго се занимава?

— Вече сте забелязала, че всеки от нас тук се занимава и с нещо друго. Писателка е. Такава, че няма да я публикуват навън. Вярва, че когато човек работи с думи, работи с ума си.

Колата зави по тясна пътека, изкачваща се по стръмния пущинак от храсти и борови дървета. Вече знаеше какво да очаква, когато видя закованата на дърво направена на ръка табела със стрелка, сочеща пътя: Проход Буена Есперанса. Не беше проход, а скала, покрита с метал — със сложна мрежа от тръби, помпи и клапи, накатерили се като лоза по тесните тераси. На хребета имаше друга дървена табела — и гордите, силни букви, които предаваха съобщението си на непроходимата плетеница папрати и борови клони, бяха по-характерни и по-познати от самите думи: „Уайът ойл“.

Именно петрол течеше на бляскава струя от една тръба в резервоар в подножието на стената, като единствено признание за невероятната тайна битка вътре в камъка, за ненатрапчивата цел на всички тези сложни машини. Но машините не приличаха на инсталациите на петролна сондажна кула, и тя знаеше, че вижда осъществената за пръв път тайна на прохода Буена Есперанса, знаеше, че петролът се извлича от шистите по начин, който хората смятаха за невъзможен.

Елис Уайът стоеше на един хребет и гледаше стъкления циферблат, забит в скалата. Той видя колата да спира долу и викна:

— Здрасти, Дагни! Идвам след минутка!

С него работеха още двама души: едър, мускулест работник, който се трудеше на една помпа, на половината път по стената, и младо момче на резервоара долу. Момчето беше русо с необичайно чисти форми на лицето. Тя беше сигурна, че го познава, но не можеше да си спомни къде го е виждала. То улови озадачения й поглед, усмихна се, и, сякаш за да й помогне, засвири леко, почти недоловимо, първите ноти от Петия концерт на Ричард Хали. Това беше младият спирач на „Комет“. Тя се засмя.

— Беше петият концерт на Ричард Хали, нали?

— Разбира се — отговори той. — Но мислите ли, че бих го казал на стачкоизменник?

— На кого?

— За какво ти плащам? — попита Елис Уайът, приближавайки; момчето се разсмя и се втурна обратно, за да грабне лоста, който беше пуснало за миг. — Госпожица Тагарт не можеше да те уволни, ако се шляеш без работа. Но аз мога.

— Това беше една от причините да напусна железницата, госпожице Тагарт — каза момчето.

— Знаеше ли, че съм го откраднал от теб? — каза Уайът. — Той беше най-добрият ти спирач, е сега е моят най-добър механик, но нито един от двама ни няма да го задържи завинаги.

— А кой тогава?

— Ричард Хали. Музиката. Той е най-добрият ученик на Хали.

Тя се усмихна.

— Разбрах, това е място, където се наемат само аристократи за най-противната работа.

— Вярно, всички са аристократи — каза Уайът, — защото знаят, че няма такова нещо като противна работа — има само противни хора, които не искат да я вършат.

Работникът ги гледаше и слушаше с любопитство. Тя погледна нагоре към него — изглеждаше като шофьор на камион — и затова го попита:

— А вие какъв бяхте навън? Професор по сравнително езикознание, предполагам?

— Не, госпожо — отговори той. — Шофьор на камион — и добави: — Но не исках да остана такъв завинаги.

Елис Уайът се любуваше на мястото около тях с някаква младежка гордост, жадна за признание: това беше гордостта на домакин на официален прием в салон, а жаждата — на художник при откриването на изложбата му в галерия. Тя се усмихна и попита, сочейки машините:

— Петрол от шисти?

— Аха.

— Това ли е процесът, над който работеше, докато беше на Земята? — каза го неволно и се учуди донякъде на собствените си думи. Той се засмя.

— Докато бях в ада — да. Сега съм на Земята.

— Колко произвеждаш?

— Двеста барела на ден.

Тъжна нотка се промъкна в гласа й:

— Това е процес, с който някога възнамеряваше да пълниш по пет влака с цистерни на ден.

— Дагни — сериозно каза той и посочи цистерната, — един галон струва повече от цял влак в ада — защото това е мое, цялото, всяка капка, и ще бъде похарчено единствено за мен.

Той вдигна изцапаната си ръка, показа мазните петна като съкровище, а черната капка на върха на пръста му проблесна на слънцето като скъпоценен камък.

— Мое — каза той. — Позволила си им да те победят, като те накарат да забравиш какво означава тази дума. Как я усещаш сега? Трябва да си дадеш шанс да я научиш отново.

— Скрил си се в някаква дупка в пустошта — сурово каза тя — и произвеждаш двеста барела петрол. При условие, че можеше да наводниш света.

— За какво? За да храня мародерите?

— Не! За да спечелиш състоянието, което заслужаваш.

— Но сега аз съм по-богат, отколкото в онзи свят. Какво е богатството, ако не средство за увеличаване на живота? Има два начина, по които може да се постигне: или като се произвежда повече, или като се произвежда по-бързо. И точно това правя аз: произвеждам време.

— Какво искаш да кажеш?

— Произвеждам всичко, от което имам нужда, работя, за да подобря методите си, и всеки час, който спестявам, е час, добавен към живота ми. Отнемаше ми пет часа да напълня тази цистерна. Сега ми отнема три. Двата, които съм спестил, са мои — толкова безценно мои, колкото ако бях преместил гроба си с два часа напред за всеки пет, които ми остават. Това са два часа, освободени от една задача, за да бъдат инвестирани в друга — още два часа, в които да работя, да раста, да се движа напред. Това е спестовната сметка, която трупам. Има ли някакъв сейф, който да може да запази тази сметка във външния свят?

— Но какво място имаш за движение напред? Къде е пазарът ти?

Той се разсмя.

— Пазар? Сега работя за полза, не за печалба — за моя полза, а не за печалбата на мародерите. Само тези, които добавят нещо към живота ми, а не тези, които го поглъщат, са моят пазар. Само тези, които произвеждат, а не онези, които консумират, могат изобщо да бъдат нечий пазар. Имам си работа със създатели на живот, не с канибали. Ако петролът ми изисква по-малко усилия, за да бъде произведен, аз искам по-малко от хората, на които го продавам за нещата, от които имам нужда. Добавям допълнителни мигове към живота им с всеки галон мой петрол, който изгарят. И понеже са хора като мен, те продължават да изобретяват по-бързи начини да правят нещата, които правят, така че всеки от тях ми дарява допълнителна минута, час или ден с хляба, който купувам от тях, с дрехите, с дървения материал, с метала — той погледна Голт, — допълнителна година с всеки месец електричество, което купувам. Това е нашият пазар и така работи той за нас, но не по този начин работеше във външния свят. В какъв канал изливаха там дните ни, живота ни, енергията ни? В каква бездънна, лишена от бъдеще клоака от неща, за които не се плаща? Тук търгуваме постижения, а не провали, стойност, не нужди. Свободни сме един от друг, и все пак всички растем заедно. Богатство ли, Дагни? Какво по-голямо богатство от това да притежаваш собственото си Аз и да го прилагаш, за да растеш? Всяко живо същество трябва да расте. Не може да стои неподвижно. Трябва да расте или да загине. Погледни — той посочи растение, което се бореше да се изправи изпод тежестта на една скала, с дълго, чепато стъбло, усукано от чудовищната борба, с клюмнали, жълти останки от неоформени листа и една-единствена зелена издънка, втурнала се нагоре към слънцето с отчаянието на последно и пропиляно напразно усилие. — Това ни причиняват там, в ада. Представяш ли си ме да му се подчиня?

— Не — прошепна тя.

— Представяш ли си той да му се подчини? — той посочи Голт.

— Боже, не!

— Тогава не се учудвай от нищо, което видиш в тази долина.

Тя остана безмълвна, докато отминаваха. Голт също мълчеше. На един далечен склон, в гъстата зеленина на гората, тя видя как един бор внезапно се навежда надолу, описвайки крива, като стрелка на часовник, и пада рязко някъде в гората. Тя знаеше, че това е предизвикано от човек.

— Кой е дървосекачът тук? — попита тя.

— Тед Нилсън.

Пътят се отпускаше в по-широки извивки и по-полегати наклони, сред по-меки склонове. Тя видя един засят ръждивокафяв хълм и два квадрата в различни оттенъци на зеленото: тъмната, пепелява зеленина на картофите, и бледото сребристозелено на зелето. Мъж с червена риза караше малък трактор и жънеше плевелите.

— Кой е зелевият магнат? — попита тя.

— Роджър Марш.

Тя затвори очи. Помисли си за плевелите, които се катереха по стените на една затворена фабрика, по фасадата й от блестящи плочки, на няколкостотин мили отвъд планините. Пътят слизаше до дъното на долината. Тя видя покривите на градчето отдолу, видя и малкия, блестящ доларов знак в далечината на другия край. Голт спря колата пред първата сграда на издатината над покривите — пред тухлена сграда с лек червеникав оттенък, който трептеше над комина. Шокира се да види над вратата един толкова логичен надпис — „Леярна Стоктън“.

Докато вървеше, облегната на бастуна си, от яркото слънце към усойния мрак на сградата — шокът, който изпита, беше отчасти чувство за анахронизъм, отчасти носталгия. Това беше индустриалният Изток, който през последните няколко часа изглеждаше отдалечен на векове зад нея. Това беше старата, позната, любима гледка на червеникави талази, които се издигат към стоманени подпорни греди, на искри, които излитат на снопове от невидими източници, на внезапни пламъци, които пълзят из черната мъгла, на пясъчни леярски форми, от които блести бял метал. Мъглата скриваше стените на сградата, стопяваше размерите й, и за миг това беше великата, мъртва леярна в Стоктън, Колорадо, беше „Нилсън мотърс“… беше „Риърдън стийл“.

— Здрасти, Дагни!

Усмихнатото лице, което се приближаваше към нея, изникнало от мъглата, беше на Андрю Стоктън. И тя видя мръсна ръка, протегната към нея с жест на уверена гордост, сякаш държеше цялото й видение в дланта си. Тя я стисна.

— Здравей — меко каза тя, и не знае дали поздравява миналото или бъдещето. Сетне поклати глава и добави:

— Как така не садиш картофи и не правиш обувки? Запазил си професията си.

— О, Калвин Атууд от Компанията за осветление и електричество „Атууд“ в Ню Йорк прави обувките.

Освен това моята професия е една от най-старите и жизнено необходимите навсякъде. И все пак трябваше да се боря за нея. Първо трябваше да разоря един конкурент.

— Какво?

Той се засмя и посочи към стъклената врата на обляна от слънце стая.

— Това е съсипаният ми конкурент — каза той.

Видя млад мъж, наведен над дълга маса. Той работеше върху сложен модел за отливка на глава на свредел. Имаше слабите, мощни ръце на концертиращ пианист и суровото лице на хирург, съсредоточен върху задачата си.

— Той е скулптор — каза Стоктън. — Когато дойдох тук, той и неговият партньор имаха нещо като ръчна ковачница и работилница. Аз отворих истинска леярна и им взех всичките клиенти. Момчето не можеше да върши такава работа, каквато вършех аз. За него това беше така или иначе само временен бизнес — скулптурата е истинският му бизнес, — така че дойде да работи при мен. Сега прави повече пари за по-малко часове, отколкото в собствената си леярна. Партньорът му беше химик, така че отиде в земеделието и произвежда химически тор, който удвои някои от реколтите тук — не спомена ли за картофи? Е, особено при картофите.

— Значи някой може да изрита и теб от бизнеса?

— Естествено. По всяко време. Познавам човек, който може и вероятно ще го направи, щом дойде тук. Но, Господ ми е свидетел, бих работил за него и като метач. Той ще мине през тази долина като ракета. Ще утрои производството на всички.

— Кой е той?

— Ханк Риърдън.

— Да… — прошепна тя. — О, да!

Запита се какво я беше накарало да го каже така бързо и уверено. Едновременно с това почувства, че присъствието на Ханк Риърдън в тази долина е невъзможно, но и че това е неговото място, точно неговото, това е мястото на младостта му, на началото му, и същевременно мястото, което беше търсил цял живот, земята, за която се бе борил, целта на мъчителната му битка… Струваше й се, че спиралите от обагрена с пламъци мъгла завъртат времето в странен вихър, и една неясна мисъл премина бавно през съзнанието й като голямо вестникарско заглавие: „Да останеш завинаги млад означава да постигнеш видението, с което си започнал в началото“. Тя чу и гласа на един скитник на една вечеря: „Джон Голт намерил извора на младостта, който искал да донесе при хората. Само че никога не се върнал, защото открил, че това не може да се случи“.

Сноп искри се издигна нагоре, някъде дълбоко в мъглата и тя видя широкия гръб на майстор, чиято ръка махаше и даваше сигнал, сочейки към някаква невидима задача. Главата му се отметна рязко назад, за да изкрещи заповед, тя зърна профила му и дъхът й секна. Стоктън видя това, разсмя се и викна в мъглата:

— Ей, Кен! Ела! Водя ти стар приятел!

Тя гледаше Кен Данагър, докато той се приближаваше. Великият индустриалец, когото тя се беше опитвала толкова отчаяно да задържи на бюрото му, сега беше облечен в изцапани работни дрехи.

— Здравейте, госпожице Тагарт. Казах ви, че скоро пак ще се срещнем.

Тя наведе глава в знак на съгласие и поздрав, но ръката й стисна силно бастуна, докато стоеше и преживяваше отново последната им среща: измъченото едночасово чакане, сетне вежливото, дистанцирано лице зад бюрото и издрънчаването на стъклената врата, затворила се зад непознатия. Мигът беше толкова кратък, че двамата мъже пред нея можеха да го възприемат само като поздрав, но когато тя вдигна глава, погледна Голт, и го видя да гледа към нея, сякаш знаеше какво чувства. Видя го как вижда по лицето й, че е разбрала, че тъкмо той е излязъл от кабинета на Данагър онзи ден. Неговото лице не й отговори: по него се четеше израз на изпълнена с уважение строгост, с която човек се изправя пред факта, че истината е истина.

— Не го очаквах — меко каза тя на Данагър. — Никога не съм очаквала да те видя отново.

Данагър я гледаше сякаш тя е едно обещаващо дете, което някога е открил и сега му е приятно да наблюдава с любов.

— Знам — каза той. — Но защо си толкова шокирана?

— Аз… просто е толкова абсурдно! — тя посочи дрехите му.

— Какво не е наред?

— Значи това е краят на пътя ти?

— Нищо подобно! Това е началото.

— Към какво се стремиш?

— Минно дело. Не въглища обаче. Желязо.

— Къде?

Той посочи планините.

— Точно тук. Да знаеш Мидас Мълиган някога да е правил лоша инвестиция? Ще се изненадаш какво може да се извади от това парче скала, стига да знаеш къде да гледаш. Точно това правя — гледам.

— Ами ако не намериш никаква желязна руда?

Той вдигна рамене.

— Има други неща за вършене. Винаги към страдал от недостиг на време, а не на нещо, на което да го посветя.

Тя погледна Стоктън с любопитство.

— Не обучаваш ли човек, който може да стане най-опасният ти конкурент?

— Само такива хора обичам да наемам. Дагни, не си ли живяла твърде дълго сред мародерите? Да не си започнала да мислиш, че способностите на един човек са заплаха за друг?

— О, не! Но си мислех, че съм едва ли не последната, която мисли така.

— Всеки, който се страхува да наема хората с най-добрите способности, които може да намери, е измамник, който работи в бизнес, където не му е мястото. За мен най-противният човек на земята, по-достоен за презрение и от престъпник, е работодателят, който отхвърля хората само защото са твърде добри. Това съм мислил винаги, и… ей, на какво се смееш?

Тя го слушаше с нетърпелива, невярваща усмивка:

— Толкова е удивително да го чуя — каза тя, — защото е толкова вярно!

— Какво друго може да мисли човек?

Тя се разсмя меко.

— Знаеш ли, когато бях дете, очаквах всеки бизнесмен да мисли така.

— А след това?

— След това се научих да не го очаквам.

— Но е правилно, нали?

— Научих се да не очаквам правилните неща.

— Но все пак е разумно, нали?

— Отказах се да очаквам разум.

— Това е нещо, от което човек никога не трябва да се отказва — каза Кен Данагър.

Те се бяха върнали при колата и бяха тръгнали по последните завои надолу по пътя, когато тя погледна Голт и той се обърна към нея веднага, сякаш го беше очаквал.

— Вие бяхте в кабинета на Данагър онзи ден, нали? — попита тя.

— Да.

— Знаехте ли тогава, че чакам отвън?

— Да.

— Знаехте ли какво ми бе да чакам зад онази затворена врата?

Тя не можеше да определи естеството на погледа, който той насочи към нея. Не беше съжаление, защото тя изглежда не беше негов обект — по-скоро бе поглед, с който човек гледа страданието, но сякаш не нейното страдание виждаше той.

— О, да — тихо, почти безгрижно отговори той.

Първият магазин на единствената улица в долината изникна внезапно, като летен театър: помещение без предна стена, със сцена, подредена в блестящите цветове на музикалната комедия — с червени кубове, зелени кръгове, златни триъгълници, които бяха консерви с домати, каци, пълни с маруля, пирамиди от портокали, шарена завеса там, където слънцето огряваше рафтовете с метални кутии. Надписът на табелата гласеше: Бакалия „Хамънд“. Елегантен мъж с ръкавели, със строг профил и посивели слепоочия претегляше бучка масло за привлекателна млада жена, която стоеше на гишето в елегантна поза на танцьорка, докато памучната й пола се вееше леко на вятъра — като сценичен костюм. Дагни се усмихна механично; мъжът беше Лорънс Хамънд.

Магазините бяха в малки, едноетажни сгради, и докато ги подминаваха, тя виждаше познати имена по табелите — като заглавия по страниците на книга, прелиствана от движението на колата: Универсален магазин „Мълиган“, Кожени изделия „Атууд“, Дървен материал „Нилсън“, сетне знакът на долара над вратата на малка тухлена фабрика с надпис „Тютюнева компания Мълиган“.

— Кой друг е в компанията освен Мидас Мълиган? — попита тя.

— Доктор Акстън — отговори той.

Имаше малко минувачи, неколцина мъже, по-малко жени, и те вървяха целенасочено и енергично, сякаш изпълняваха определени поръчки. Един след друг те спираха, видели колата, махваха на Голт и я гледаха със спокойно любопитство, когато я разпознаеха.

— Нима тук ме очакват отдавна? — попита тя.

— Още ви очакват — отговори той.

Край пътя тя видя конструкция, от стъклени панели, свързани с дървена рамка, и за миг й се стори, че това е рамка, която беше предназначена за портрета на жена — висока, крехка жена със светлоруса коса и толкова красиво лице, че изглеждаше забулено от разстояние — сякаш художникът едва беше успял да го очертае, но не и да го изрази наистина. В следващия миг жената раздвижи глава и Дагни осъзна, че вътре в сградата имаше хора и те седяха на маси, че това е кафене, че жената стои зад тезгях и че това е Кей Лъдлоу — филмовата звезда, която човек не можеше да забрави, зърнал я е веднъж. Звездата, която се беше оттеглила и изчезнала преди пет години, за да бъде заместена от момичета с неразличими имена и взаимозаменяеми лица. Но заедно с шока от това осъзнаване й мина мисълта що за филми правеха сега и почувства, че работата в стъкленото кафене е по-честно приложение за красотата на Кей Лъдлоу, отколкото роля във филм, който прославя баналността да не си великолепен.

Следващата сграда, която видя, беше малък, нисък блок от груб гранит — здрав, солиден и спретнат. Очертанията на правоъгълната му форма бяха строго прецизни като ръба на официален панталон. Но за миг тя видя и друго — призрака на небостъргач, който се издигаше в облаците мъгла над Чикаго, небостъргач, някога носил надписа, сега изписан със златни букви над скромната чамова врата: „Банка Мълиган“. Голт намали, докато минаваха покрай банката, сякаш искаше да подчертае движението.

След нея се появи малка тухлена сграда с надпис „Монетен двор Мълиган“.

— Монетен двор? — попита тя. — За какво му е на Мълиган монетен двор?

Голт бръкна в джоба си, извади две малки монети и ги постави в дланта й. Бяха миниатюрни дискове от блестящо злато, по-малки от един цент — вид, който не е бил в обръщение от времената на Нат Тагарт; от едната страна беше нарисувана главата на Статуята на свободата, от другата имаше надпис „Съединени американски щати — един долар“, но датите, изсечени върху тях, бяха от последните две години.

— Това са парите, които използваме тук — каза той. — Сече ги Мидас Мълиган.

— Но… кой му позволява?

— Пише го от двете страни на монетата.

— А какво използвате за дребни?

— Мидас сече и такива, от сребро. Не използваме никаква друга валута в долината. Приемаме само обективна стойност.

Тя изучаваше монетите.

— Това изглежда… като нещо от зората на епохата на моите предци.

Той посочи долината.

— Да, нали?

Тя седеше и гледаше двете малки, деликатни, почти безтегловни капки злато в дланта си, осъзнавайки, че цялата система на „Тагарт трансконтинентал“ беше основана на тях, че това беше крайъгълният камък, който поддържаше всички крайъгълни камъни, всички арки, всички трегери по коловоза на „Тагарт“, моста на „Тагарт“, сградата на „Тагарт“… Тя поклати глава и му върна обратно монетите.

— Не ми помагате — тихо каза тя.

— Правя го възможно най-трудно.

— Защо не ми кажете? Всичко, което искате да науча?

Той посочи с ръка града и пътя зад тях.

— Че какво правих досега? — попита той. Продължиха мълчаливо. След малко тя попита със сух тон, сякаш събираше статистически данни:

Колко богатство е събрал Мидас Мълиган в тази долина?

Той посочи напред.

— Преценете сама.

Пътят се виеше между ниските хълмове към къщите в долината. Те не бяха подредени по улица, а бяха разпръснати на неравни интервали по издатините и падините в почвата, бяха малки и прости, построени от местни материали, най-вече от гранит и чам, с разточителна изобретателност на мисълта и със строга икономия на физически усилия. Всяка къща изглеждаше така, сякаш е била издигната с усилията на един човек — нямаше и две еднакви, и единственото им общо качество беше отпечатъкът на ум — те бяха израз на ум, който се е заел с една задача и я е разрешил. Голт сочеше от време на време някоя къща, като подбираше имената, които тя знаеше, и това й прозвуча като списък с имена от най-богатата борса в света или като изреждане на почетни титли:

— Кен Данагър… Тед Нилсън… Лорънс Хамънд… Роджър Марш… Елис Уайът… Оуън Келог… Доктор Акстън.

Домът на доктор Акстън беше последният — малка хижа с широка тераса, издигната на един хребет под издигащата се планинска стена. Пътят минаваше покрай него и се изкачваше със завои нагоре. Настилката изчезна, вече пътуваха по една тясна пътека между стените от стари борове, чиито високи, прави стъбла я притискаха като мрачна колонада, а клоните им се срещаха над тях, поглъщайки пътеката във внезапна тишина и полумрак. По тънката ивица земя нямаше следи от колелета, изглеждаше неизползвана и забравена, няколко минути и няколко завоя сякаш отведоха колата на мили от човешкото присъствие. Единственото нещо, което можеше да наруши напрежението на тишината беше някой рядък слънчев лъч, който си пробиваше път между стъблата в сърцето на гората.

Внезапната поява на къща край пътеката я порази като неочакван звук: построена насред самотата, отрязана от всички връзки с човешкото съществуване, тя изглеждаше като тайно убежище — поради велико неподчинение или страдание. Това беше най-скромният дом в долината, хижа от трупи, покрита с тъмни петна от сълзите на много дъждове. Само големите й прозорци бяха устояли на бурите с гладката, блестяща, недокосната ведрост на стъклото.

— Чия къща е… О! — дъхът й спря и тя отметна глава назад. Над вратата, осветен от слънчев лъч, замазан и изтъркан, удрян хиляди пъти от ветровете на вековете, висеше сребърният герб на Себастиан д’Анкония. Сякаш в отговор на неволното й отдръпване, Голт спря колата пред къщата. За миг всеки удържаше погледа на другия: в нейния имаше въпрос, в неговия — заповед; на нейното лице се четеше предизвикателна искреност, на неговото — неотстъпчива строгост; тя разбра целта му, но не и мотива. Подчини се. Облегна се на бастуна, излезе от колата и застана права, с лице към къщата.

Погледна сребърния герб, който беше докаран от мраморен палат в Испания, през барака в Андите до хижа от трупи в Колорадо — гербът на хора, които не са се предавали. Вратата на хижата беше заключена, слънцето не достигаше мрака отвъд прозорците, а клоните на боровете сякаш протягаха над покрива ръце, протегнати за защита, в знак на състрадание и тържествена благословия. Нямаше други звуци — освен изпукването на съчка или падането на някоя капка, някъде в гората, на неравномерни интервали — и тишината сякаш съдържаше цялата болка, скрита тук, но никога не беше изразена. Тя стоеше и слушаше с внимателен, смирен, изпълнен с достойнство респект: да видим кой ще направи по-голяма чест, ти — на Нат Тагарт, или аз — на Себастиан д’Анкония… Дагни! Помогни ми да остана. Да откажа. Въпреки че е прав!…

Тя се обърна и погледна към Голт, знаейки, че той е човекът, срещу когото тя не можеше да му помогне. Той се беше облегнал на калника на колата, не беше я последвал, не беше понечил да й помогне, сякаш искаше тя да признае миналото, и беше уважил уединението на самотния й поздрав. Тя забеляза, че той беше останал там, където го беше оставила, с ръка, опряна на калника под същия ъгъл и с пръсти, останали в същата позиция. Очите му я следяха, но това беше единственото, което можеше да прочете по лицето му: че я гледа напрегнато, неподвижен.

Когато седна отново до него, той каза:

— Това беше първият човек, когото ви отнех.

Лицето й бе сурово, открито и спокойно, предизвикателно:

— Какво точно знаете за това?

— Не ми е казвал нищо с думи. Знам всичко, което ми е казвал тонът на гласа му — винаги, когато говореше за вас.

Тя наведе глава. Бе уловила нотка на страдание в съвсем лекото пресилване на безизразността в гласа му. Той натисна стартера, трясъкът на двигателя изтласка разказа, който зрееше в тишината, и те тръгнаха. Устремена към морето от слънчева светлина пред тях, пътеката се разшири малко.

За миг тя видя проблясването на кабели сред клоните, докато излизаха на една поляна. Една дискретна малка сграда стоеше, сякаш опряна на хълма, на скалистата почва. Беше прост гранитен куб, голям колкото барака за инструменти, нямаше прозорци, нито някакви други отвори, само врата от полирана стомана и сложна система от антени, които се разклоняваха на покрива й. Голт щеше да я отмине, когато тя внезапно попита:

— Какво е това?

Видя как усмивката му застина.

— Електроцентралата.

— Моля ви, спрете!

Той се подчини и спря колата в подножието на склона. Първите й стъпки по скалистия наклон я спряха, сякаш нямаше нужда да се движи напред, нямаше накъде да се изкачва — и тя застана неподвижно. Също както в онзи момент, когато беше отворила очи на земята в долината — момент, който беше свързал началото на пътя й с нейната цел.

Тя стоеше и гледаше сградата, а съзнанието й беше капитулирало пред една гледка и пред една безмълвна емоция. Но нали тя винаги е знаела, че емоцията е сбор, изчислен от сметачната машина на ума?! Че онова, което изпитва в момента, бе неизбежната сума от мислите, които не беше необходимо да назовава, крайната сума на дълга прогресия — като глас, който й говореше чрез чувствата. Ако се беше вкопчила в Куентин Даниълс, без надежда или шанс да използва мотора — единствено заради знанието, че достиженията не са загинали на този свят… ако сякаш гмуркач, който потъва в океана от посредственост, под тежестта на хората с желирани очи, гумени гласове, пружиниращи убеждения, уклончиви души и неспособни ръце, беше задържала — като спасително въже и кислородна маска — мисълта за невероятното постижение на човешкия ум… ако, при вида на останките от двигателя, във внезапен пристъп на задух, като последен протест, излязъл от проядените му от корупция дробове, доктор Стедлър беше извикал нещо, към което тя да можеше да погледне нагоре, а не надолу, и ако това бяха викът, копнежът и горивото на живота й… ако се беше движила, подтиквана от глада на младостта си, за да види чиста, силна, сияйна компетентност… Всичко това беше вече пред нея — достигнато, истинско — силата на несравним ум, въплътена в мрежа от кабели, които блещукаха мирно под лятното небе, извличайки неизброима сила от празното пространство в тайнствената вътрешност на малката каменна колиба.

Тя си мислеше за тази сграда, голяма колкото половин товарен вагон, която заместваше електроцентралите на цялата страна, за огромните маси от стомана, гориво и усилия, мислеше си за електричеството, което изтичаше от нея и вдигаше килограми, тонове товар от раменете на онези, които го произвеждаха или използваха, и добавяше часове, дни и години свободно време към живота им… дори и само един допълнителен миг, в който човек да вдигне глава от работата си и да погледне слънцето, или пък допълнителен пакет цигари, купен с парите, спестени от сметката за ток, или час, спестен от работния ден във всяка фабрика, която използва електричество, или едномесечно пътуване из широкия свят, с билет, купен с еднодневната надница за нечия работа, с влак, теглен от силата на този мотор, с цялата енергия на тази тежест, на товара, на времето, заместени и заплатени с енергията на един-единствен ум, който е знаел как да накара жиците да следват ума му. Но тя знаеше, че двигателите, фабриките или влаковете нямат значение сами по себе си, че единственото им значение е в насладата на човека от собствения му живот, на която те служат, и че растящото й възхищение при вида на всяко едно достижение беше към човека, от когото е дошло то. Беше към силата и сияйното видение в него, към възгледа му, че земята е място за наслада и че работата, за да се постигне щастието, е задачата, подтикът и значението на живота.

Вратата на сградата бе прост, гладък лист неръждаема стомана със синкав отблясък на слънчевата светлина. Над него, изрязан в гранита, като единствена украса към правоъгълната аскетичност на сградата, имаше надпис: „КЪЛНА СЕ В ЖИВОТА СИ И В ЛЮБОВТА СИ КЪМ НЕГО, ЧЕ НИКОГА НЯМА ДА ЖИВЕЯ ЗАРАДИ ДРУГ ЧОВЕК, НИТО ЩЕ ИСКАМ ДРУГ ЧОВЕК ДА ЖИВЕЕ ЗАРАДИ МЕН“. Тя се обърна към Голт. Той стоеше до нея, беше я последвал, знаеше, че този поглед е предназначен за него. Тя гледаше изобретателя на двигателя, но онова, което виждаше, беше свободната, нехайна фигура на работник в естествената му среда — тя забеляза необичайната лекота на позата му, безтегловността на движенията му, които показваха изкусен контрол над тялото му — високо тяло с прости дрехи: тънка риза, светъл панталон, колан около тънка талия, свободно пусната коса, която блещукаше като метал на ленивия вятър. Тя го гледаше така, както гледаше и сградата му.

Сетне осъзна, че първите две изречения, които си бяха разменили, още бяха между тях и изпълваха тишината, че всичко, което бяха казали след това, беше изречено сред звука на тези думи, че той го знае, съхранил го е и не й позволява да го забрави. Внезапно тя осъзна, че са сами; вниманието й просто подчертаваше факта, без да позволява по-нататъшни тълкувания, и все пак съдържаше пълното значение на неназованото. Те бяха сами в безмълвната гора, в подножието на сградата, която изглеждаше като античен храм, и тя знаеше какъв ритуал би бил подходящата форма на почит, която да се положи на такъв олтар.

Почувства внезапен натиск в гърлото си, наведе леко глава назад, достатъчно, за да почувства лекия допир на вятъра в косите си, но сякаш беше легнала назад във въздуха, облегната на вятъра, долавяйки единствено формата на краката и устните му. Той стоеше и я гледаше, единствено клепачите му леко се присвиваха, като при много силна светлина. Това бяха три отчетливи мига — този беше първият; в следващия тя почувства прилив на дива радост, защото разбра, че неговото усилие и неговата битка бяха по-трудни за понасяне от нейните. Тогава той премести поглед и вдигна глава към надписа на храма.

Тя го остави да го погледа за момент, почти в знак на снизходителна милост към противник, който се бори да събере нови сили, а после го попита с оттенък на властна гордост в гласа си, сочейки надписа:

— Какво е това?

— Това е клетвата, която е положил всеки човек в тази долина, освен вас.

Тя погледна думите и каза:

— Това винаги е било моето правило в живота.

— Знам.

— Но не мисля, че вашето поведение е съобразено с него.

— Тогава ще трябва да откриете кой от двама ни греши.

Тя отиде до стоманената врата на сградата с внезапна увереност, въплътена донякъде в движенията на тялото й — съвсем леко, просто като осъзнаване на властта, която притежава заради неговата болка, и се опита, без да иска разрешение, да натисне дръжката на вратата. Но вратата беше заключена и тя не почувства никаква вибрация под натиска на ръката си, сякаш ключалката беше излята и запечатана в камъка заедно със солидната стомана.

— Не се опитвайте да отворите тази врата, госпожице Тагарт.

Той се приближи, стъпките му бяха леко забавени, сякаш за да изразят, че знае колко важна е за нея всяка стъпка.

— Никаква физическа сила няма да свърши работа. Само мисъл може да отвори тази врата. Ако се опитате да я разрушите с най-добрите експлозиви в света, машините вътре ще се превърнат в купчина боклук много преди вратата да подаде. Но ако достигнете мисълта, която е необходима, и тайната на двигателя ще бъде ваша, както и — гласът му за пръв път прекъсна за миг — както и всяка друга тайна, която поискате да узнаете.

Той се изправи пред нея за миг, сякаш се оставяше открит пред пълната й способност за разбиране, сетне се усмихна странно, спокойно, на някаква своя си мисъл, и добави:

— Ще ви покажа как се прави.

Отстъпи назад. После, неподвижен, с лице, насочено към думите, изрязани в камъка, той ги повтори бавно, спокойно, сякаш полагаше клетвата още веднъж. В гласа му нямаше емоция, нямаше нищо, освен просторния и ясен поток на звуците, които произнасяше с пълно осъзнаване на тяхното значение, но тя знаеше, че става свидетел на най-тържествения момент в живота си, виждаше оголената душа на един човек и цената, която беше платил, за да произнесе тези думи, чуваше ехото от деня, когато беше произнесъл тази клетва за пръв път, с пълното съзнание за годините, които предстоят — тя знаеше що за човек се е изправил срещу шест хиляди души в онази тъмна пролетна нощ и защо те са се уплашили от него, знаеше, че това е била рождената дата, ядрото на всичко, което се е случило със света през следващите дванайсет години, знаеше, че това е много по-важно от двигателя, скрит в сградата — знаеше го заради гласа на един мъж, който произнасяше, за да си спомни и да се посвети отново, думите:

— Кълна се в живота си… и в любовта си към него… че никога няма да живея заради друг човек… нито ще искам друг човек… да живее заради мен.

Не я удиви — изглеждаше обичайно и почти маловажно, — че в края на последния звук чу вратата да се отваря бавно, без човешки допир, и да хлътва навътре в сгъстяващия се мрак. В мига, когато електрическа светлина се запали вътре в сградата, той грабна дръжката и затръшна вратата, а ключалката й щракна.

— Ключалката е доста здрава — каза той с ведро лице. — Това изречение е комбинацията от звуци, необходима, за да се отвори. Нямам нищо против да ви кажа тази тайна, защото знам, че ще произнесете тези думи едва когато ги мислите по начина, по който аз смятам, че трябва да се мисли за тях.

Тя наведе глава.

— Така е.

Тя го последва до колата бавно, усетила се изведнъж твърде изтощена, за да се движи. Отпусна се назад със затворени очи, едва чувайки звука на стартера. Натрупаното напрежение от всичките лишени от сън часове я порази изведнъж, разчупи бариерата, която нервите бяха изградили, за да го спрат. Тя лежеше неподвижно, неспособна да мисли, да реагира или да се бори, изтощила всички емоции, освен една. Не каза и дума, не отвори очи, докато колата не спря пред къщата му.

— По-добре си починете — каза той — и легнете веднага, ако искате да присъствате на вечерята у Мълиган тази вечер.

Тя кимна послушно. Докуцука до къщата, избягвайки помощта му. Направи усилие да му каже „Ще се оправя“ и да избяга на безопасно място в стаята си, достатъчно дълго усилие, докато затвори вратата. Сетне рухна по лице на леглото. Това не беше само фактът на физическото изтощение. Беше внезапно, пълно потопяване в чувство, което беше твърде цялостно, за да му устои. Когато силата на тялото й си беше отишла, когато умът й беше вече изгубил способността да съзнава, една-единствена емоция изчерпваше останките от енергията й, от разбирането, от преценката, от контрола. И не й оставяше нищо, с което да й се съпротивлява или да я насочва, правеше я неспособна да желае, само да чувства, свеждаше я до голо възприятие — статично състояние без начало или цел. Тя продължаваше да вижда в съзнанието си фигурата му до вратата на сградата и не чувстваше нищо друго — нито желание, нито надежда, нито оценка за чувствата си, нито име за всичко това или връзка със самата нея — нямаше такова нещо като „нея“, тя не беше личност, а само функция — функция от това, че го е видяла. И тази гледка беше сама по себе си средство и цел, без друг край, до който да стигне.

С лице, заровено във възглавницата, тя си спомни смътно, като далечно усещане, момента, в който беше се отделила от осветената писта в Канзас. Чувстваше вибрациите на двигателя, ускорителното движение, което набираше сила по права линия, насочено към една-единствена цел — и в момента, в който колесникът се отдели от земята, тя вече спеше.

* * *

Дъното на долината беше като езеро, което още отразяваше блясъка на небето, но светлината се сгъстяваше от златно към медно, бреговете избледняваха, а върховете ставаха тъмносини, когато пристигнаха в къщата на Мълиган.

В поведението й не беше останала и следа от изтощение, нито капчица ярост. Беше се събудила по залез, а когато беше излязла от стаята, беше намерила Голт, който я чакаше, седнал неподвижно, отпуснато, на светлината на една лампа. Беше вдигнал поглед към нея; тя беше застанала на прага, със сдържано лице, пригладена коса, в отпусната и уверена поза — изглеждаше така, както би изглеждала на прага на кабинета си в сградата на „Тагарт“, с изключение на леката чупка на тялото й, облегнато на бастуна.

Той се загледа в нея за миг, а тя се зачуди защо е сигурна, че той вижда именно това — прага на кабинета й, като нещо, което си е представял много пъти, а то е било забранено.

Тя седна до него в колата, без желание да говори, съзнавайки, че нито един от двамата не може да скрие значението на мълчанието им. Гледаше как няколко светлинки се запалват в далечните къщи из долината, сетне видя и осветените прозорци на дома на Мълиган на скалната тераса отпред.

Тя попита:

— Кой ще бъде там?

— Някои от последните ви приятели — отговори той — и неколцина от моите първи приятели.

Мидас Мълиган ги посрещна на вратата. Тя забеляза, че неговото сурово, квадратно лице не беше толкова строго безизразно, както си го представяше: изглеждаше удовлетворен, но задоволството не смекчаваше чертите му, а сякаш ги удряше като кремък и изтръгваше искри от хумор, които блещукаха леко в ъглите на очите му, хумор, който беше по-проницателен и взискателен, но същевременно по-топъл от усмивка. Той отвори вратата на къщата, движейки се съвсем малко по-бавно, подчертавайки с неуловима тържественост жеста си. Когато влезе във всекидневната, тя се изправи срещу седем мъже, които скочиха на крака.

— Господа, „Тагарт трансконтинентал“ — каза Мидас Мълиган.

Каза го с усмивка, но не съвсем шеговито; нещо в гласа му накара името на железницата да прозвучи, както би звучало във времената на Нат Тагарт — като тържествена почетна титла. Тя наведе глава бавно, поздравявайки мъжете пред себе си, със съзнанието, че това са хората, чиито стандарти за стойност и чест са същите като нейните, хората, които признават славата на тази титла по същия начин, по който я признаваше и тя. И разбра с внезапно проболия я копнеж колко много е желала това признание, през всичките тези години. Очите й се придвижваха бавно от лице на лице: Елис Уайът — Кен Данагър — Хю Акстън — доктор Хендрикс — Куентин Даниълс… а гласът на Мълиган произнесе имената на другите двама:

— Ричард Хали, съдията Нарангансет.

Леката усмивка по лицето на Ричард Хали сякаш й подсказваше, че се познават от години — което всъщност беше и истина, заради самотните вечери, които беше прекарала до грамофона си. Строгата на фигурата на белокосия съдия Нарангансет й напомни, че някога беше чувала да го описват като мраморна статуя — мраморна статуя със завързани очи. Тези статуи бяха изчезнали от съдебните зали на страната, когато златните монети бяха изчезнали от ръцете на страната.

— Вашето място отдавна е тук, госпожице Тагарт — каза Мидас Мълиган. — Не очаквахме да дойдете по този начин, но — добре дошла у дома.

„Не!“ — искаше да отговори тя, но се чу да казва меко:

— Благодаря.

— Дагни, колко години ще ти отнеме да се научиш да бъдеш самата себе си? — това беше Елис Уайът, който беше я хванал за лакътя и я водеше към един стол, усмихвайки се на безпомощния й вид, на борбата между усмивката и съпротивата по лицето й. — Не се преструвай, че не ни разбираш. Разбираш ни.

— Ние никога не изказваме твърдения, госпожице Тагарт — каза Хю Акстън. — Това е моралното престъпление, характерно за нашите врагове. Ние не казваме, а показваме. Не твърдим, а доказваме. Не се стараем да спечелим подчинението ви, а рационалното ви убеждение. Видяхте всички елементи на нашата тайна. Заключението трябва да си извадите сама. Можем да ви помогнем да го назовете, но не и да го приемете — вие трябва да видите, да разберете и да го приемете.

— Мисля, че знам това — просто отговори тя — и дори нещо повече: мисля, че винаги съм го знаела, но никога не съм го виждала, и сега се боя — но не да го чуя, — боя се, че е толкова близо.

Акстън се засмя.

— На какво ви прилича това, госпожице Тагарт? — той посочи стаята.

— Това ли? — изведнъж тя се засмя, гледайки лицата на мъжете на фона на златистия водопад от слънчеви лъчи, изпълнил големите прозорци. — Изглежда като… Знаете ли, никога не съм се надявала да видя някого от вас отново, понякога се чудех какво бих дала само за един поглед или една дума, а сега, сега всичко е като онези мечти от детството, когато си мислиш, че някой ден, на небето, ще видиш великите покойници, които не си видял на земята, и ще си избереш от всички минали векове хората, които искаш да срещнеш.

— Е, това е следа към същността на нашата тайна — каза Акстън. — Запитайте се дали мечтата за небе и величие трябва да ни остане за гроба, или трябва да бъде наша тук и сега, на този свят.

— Знам — прошепна тя.

— И ако срещнеш тези велики хора на небето — попита Кен Данагър, — какво би искала да им кажеш?

— Просто… просто „Здравейте“, предполагам.

— Това не е всичко — каза Данагър. — Има нещо, което ще искаш да чуеш от тях. И аз не го знаех, докато не го видях за пръв път — той посочи Голт. Той ми го каза, и тогава разбрах какво ми е липсвало през целия ми живот. Госпожице Тагарт, щеше да ви се иска да ви погледнат и да кажат „браво“.

Тя отпусна глава и кимна бавно, с наведено лице, за да не им позволи да видят внезапно бликналите сълзи в очите й.

— Добре тогава: браво, Дагни! Браво, отлично, и сега е време ти да си починеш от този товар, който никой от нас никога не е трябвало да носи!

— Млъкни — каза Мидас Мълиган, вторачен с безпокойство в наведената й глава.

Но тя вдигна глава с усмивка.

— Благодаря — каза тя на Данагър.

— Ако ще говорим за почивка, оставете я да си почива — каза Мълиган. — Събра й се твърде много за един ден.

— Не — усмихна се тя. — Продължавайте, говорете, каквото и да имате да кажете.

— По-късно — каза Мълиган.

Мълиган и Акстън сервираха вечерята, а Куентин Даниълс им помагаше. Сервираха на малки сребърни подноси, закрепени за дръжките на столовете. Всички седнаха, докато огънят на небето постепенно избледняваше в прозорците, а искриците електрическа светлина блещукаха в чашите с вино. В стаята имаше оттенък на лукс, но това беше лукс с изкусна простота — тя забеляза скъпата мебелировка, внимателно подбрана, за да бъде комфортна, купена във време, когато луксът все още е бил изкуство. Нямаше излишни предмети, но забеляза малко платно на велик ренесансов майстор, което струваше цяло състояние, забеляза и ориенталски килим с цветове и изработка, които щяха да бъдат на мястото си под витрината в някой музей. Такова беше схващането на Мълиган за богатство, си помисли тя — богатство чрез избор, не чрез натрупване.

Куентин Даниълс седеше на пода с поднос, положен на коленете; чувстваше се като у дома си и от време на време поглеждаше нагоре, усмихнат като дръзкото малко братче, което я е победило с тайна, която тя не е успяла да открие. Беше пристигнал в долината само десетина минути преди нея, но вече беше един от тях, а тя още беше чужденка.

Голт седеше настрани, отвъд кръга от светлината на лампите, на облегалката на стола на доктор Акстън. Не беше казал и дума, беше се отдръпнал и я беше предал на другите. И сега седеше и гледаше на всичко като на спектакъл, в който нямаше вече роля за него. Но нейните очи продължаваха да се връщат към него, привлечени от увереността, че спектакълът е избран и уреден от него, че той го е режисирал отдавна, и че всички останали го знаят също така, както го знае и тя самата.

Забеляза и друг човек, който обръщаше особено внимание на присъствието на Голт: Хю Акстън го поглеждаше от време на време, неволно, почти крадешком, сякаш се мъчеше да не си признава самотата от дългата раздяла. Не му казваше нищо, сякаш приемаше присъствието му като даденост. Но когато Голт се наведе напред и кичур коса падна върху лицето му, Акстън се протегна и го приглади назад, а ръката му остана за един неуловим миг върху челото на ученика му: това беше единственият изблик на емоция, който си позволи, единственият поздрав — беше бащински жест.

Тя разговаряше с хората наоколо, отпусната в безгрижно спокойствие. Не, мислеше си, онова, което чувстваше, не беше напрежение, а смътното удивление, че трябва да чувства напрежение, което не изпитваше. Ненормалното във всичко това беше, че всъщност изглеждаше толкова нормално и просто. Почти не осъзнаваше въпросите си, докато говореше ту с този, ту с онзи, но техните отговори се отпечатваха в съзнанието й и, изречение след изречение, сякаш се придвижваха към определена цел.

— Петият концерт ли? — каза Ричард Хали в отговор на въпроса й. — Написах го преди десет години. Наричаме го „Концерт на освобождението“. Благодаря ви, че го разпознахте само по няколко ноти, изсвирукани в една нощ… Да, знам за това… Да, щом познавате работата ми, трябва да знаете, че този концерт казва всичко, което съм се борил някога да кажа и да постигна. Посветих го на него — той посочи Голт. — Нищо подобно, госпожице Тагарт, не съм се отказал от музиката, какво ви кара да мислите така? През последните десет години съм написал повече, отколкото през който и да е период от живота си. Ще ви изсвиря всяко произведение, когато дойдете у нас… Не, госпожице Тагарт, няма да бъде публикувано навън. Нито една нота няма да се чуе отвъд тези планини.

— Не, госпожице Тагарт, не съм се отказал от медицината — каза доктор Хендрикс в отговор на въпроса й. — Прекарах последните шест години в проучвания. Открих начин да защитя кръвоносните съдове на мозъка от фаталния удар, известен като инсулт. Това ще премахне от човешкото съществуване ужасната заплаха от внезапна парализа… Не, нито дума за моя метод няма да се чуе навън.

— Правото ли, госпожице Тагарт? — каза съдията Нарангансет. — Какво право? Не съм се отказал от него — то просто спря да съществува. Но аз продължавам да упражнявам професията, която съм си избрал, и тя е да служа на каузата на справедливостта… Не, справедливостта не е прекратила съществуването си. Как би могла? Възможно е хората да я изгубят от поглед, и тогава тя ги унищожава. Но не е възможно обаче да напусне съществуването, защото едното е свойство на другото, защото справедливостта е акт на признаване на онова, което съществува… Да, продължавам да се развивам в професията си. Пиша трактат по философия на правото, ще докажа, че най-мрачното зло за човечеството, най-унищожителната и ужасяваща машина сред всички човешки изобретения е необективното право… Не, госпожице Тагарт, моят трактат няма да бъде публикуван навън.

— Моят бизнес ли, госпожице Тагарт? — каза Мидас Мълиган. — Моят бизнес е кръвопреливането и аз продължавам да го упражнявам. Работата ми е да доставям животворна течност на растенията, които са способни да растат. Но попитайте доктор Хендрикс дали каквото и да е количество кръв може да спаси тяло, което отказва да функционира, прогнил труп, който очаква да съществува без усилие. Моята кръвна банка е златото. Златото е гориво, което ще постигне чудеса, но никакво гориво не може да работи там, където няма двигател… Не, не съм се отказал. Просто ми омръзна работата да ръководя кланица, където някой източва кръвта от здрави живи същества и я прелива на безгръбначни полутрупове.

— Да съм се отказал? — каза Хю Акстън. — Проверете предпоставките си, госпожице Тагарт. Никой от нас не се е отказал. Светът се отказа… Какво не е наред, ако един философ има крайпътна закусвалня? Или цигарена фабрика, както е в момента? Всяка работа е акт на философия. И когато хората се научат да възприемат продуктивната работа — и онова, което е неин първоизточник — като стандарт за моралните си ценности, ще достигнат онова ниво на съвършенство, което е тяхно право по рождение и което са изгубили… Първоизточникът на работата ли? Човешкият ум, госпожице Тагарт, разсъждаващият човешки ум. Пиша книга по този въпрос, формулирам морална философия, която научих от собствения си ученик… Да, би могла да спаси света… Не, няма да бъде публикувана навън.

— Защо? — извика тя. — Защо? Какво правите всички?

— Стачкуваме — каза Джон Голт.

Всички се обърнаха към него, сякаш бяха очаквали гласа му и тъкмо тази дума. Тя чу празното пулсиране на изминаващото време някъде в себе си, въплътен във внезапно настъпилата в стаята тишина, докато го гледаше през осветеното от лампите празно пространство. Той седеше, небрежно отпуснат, на облегалката на едно кресло, наведен напред, с ръка, опряна на коленете, и длан, отпусната безцелно надолу. И леката усмивка на лицето му придаваше на думите му смъртоносния звук на неоспорима истина:

— Защо ви се струва толкова удивително? Има само един вид хора, които никога не са стачкували през цялата човешка история. Всички останали, всяка класа, са спирали, когато са искали, и са предявявали искания към света с претенцията, че са незаменими — освен хората, които са носили света на раменете си, поддържали са го жив, понасяли са мъчението като единствена отплата, но никога не са изоставяли човешката раса. Е, дойде и техният ред. Нека светът открие кои са, какво правят и какво става, когато откажат да работят. Това е стачката на хората на разума, госпожице Тагарт. Разумът стачкува.

Тя не помръдна, само пръстите на ръката й се плъзнаха леко от бузата към слепоочието й.

— През цялата човешка история — каза той — на разума са гледали като на зло, и всякакви обиди — от ерес до материализъм и експлоатация, всякакви неправди — от изгнание до лишаване от граждански права и конфискация, всякакви мъчения — от подигравки до изтезания и разстрели — са били хвърляни върху онези, които са поемали отговорността да погледнат на света през очите на живото съзнание и да извършат жизненоважното действие на рационалната връзка. Така че само доколкото неколцина са продължавали да мислят — във вериги, в затвори, в скрити кътчета, в килиите на философите, в магазините на търговците, — само дотолкова човечеството е било в състояние да оцелее. През всички векове на обожание на безмозъчните — каквато и стагнация да е понасяло човечеството, каквато и бруталност да е практикувало — единствено благодарение на хората, които са разбирали, че житото има нужда от вода, за да расте; че камъните, положени в дъга, ще образуват арка; че две и две е четири; че на любовта не се служи с мъчение, а животът не се подхранва с разруха, само благодарение на тези хора останалите са се научили да преживяват моменти, в които са улавяли искрицата на човечността, и единствено сборът от тези моменти им е позволил да продължат да съществуват. Човекът на ума ги е научил да правят хляба си, да лекуват раните си, да коват оръжията си и да строят затворите, в които да го хвърлят. Той е бил човек с прекомерна енергия и безмилостна щедрост, който е знаел, че застоят не е съдбата на човека, че немощта не е негова природа, че находчивостта на ума му е най-благородната и радостна сила — и служейки на тази любов към съществуването, която само той е изпитвал, той е продължавал да работи, да работи на всяка цена, да работи за своите грабители, тъмничари, мъчители, плащайки с живота си за привилегията да спаси техния. Това е било неговото величие и неговата вина — че им е позволил да го научат да се чувства виновен заради величието си, да приеме ролята на жертвено животно и, като наказание за греха за интелигентността, да загине на олтарите на диваците. Трагичната шега на човешката история е, че по всички олтари, издигани от хората, винаги са принасяли в жертва човек, а са почитали някакво животно. Човечеството винаги е обожавало животинските, а не човешките качества: идола на инстинкта и идола на силата, мистиците и царете, мистиците, които са копнеели за безотговорно съзнание и са управлявали с претенцията, че тъмните им емоции са по-висши от разума, че познанието идва на слепи, безпричинни тласъци и трябва да се следва сляпо, без да бъде подлагано на съмнение — и царете, които са управлявали с нокти и мускули, чрез завоеванието като основен метод и грабежа като основна цел, с тояга или пушка, като единствена санкция за властта си. Защитниците на човешката душа са се интересували от чувствата на човека, а защитниците на тялото му — от стомаха. Но и едните, и другите са се обединявали срещу ума му. И все пак никой, дори и най-низшето човешко същество, не е в състояние да се откаже напълно от ума си. Никой не е вярвал в ирационалното — онова, в което вярват, е несправедливостта. Когато човек се откаже от разума си, то е защото целта му е такава, че разумът не би му позволил да я признае. Когато проповядва противоречия, той го прави със съзнанието, че някой ще приеме товара на невъзможното, някой ще го осъществи за него с цената на собственото си страдание или живот — разрушението е цената за всяко противоречие. Именно жертвите правят неправдата възможна. Хората на разума са я направили възможна, за да проработят правилата на диваците. Да се окраде разумът е бил мотивът на всяко противопоставено на разума вярване в света. Обирът на способните е бил целта на всяко вярване, което е проповядвало саможертва. Обирджиите винаги са го знаели. Ние — не. Дойде времето и ние да го разберем. Онова, което сега ни карат да почитаме, същото, което някога е било облечено като Бог или цар, е голата, сгърчена, безмозъчна фигура на некомпетентния човек. Това е новият идеал, целта, към която да се стремим, смисълът, за който да живеем, и всички хора трябва да получават награди в зависимост от това доколко се доближават до него. Разправят ни, че това е епохата на обикновения човек — титла, за която всеки човек може да претендира като награда за отлично постижение, което е успял да не достигне. Ще се издигне до благороднически сан чрез усилието, което не е направил, ще го почитат заради доблест, която не е показал, и ще му се плаща заради блага, които не е произвел. Но ние — ние, които трябва да изкупим вината, че сме способни, — ние ще работим, за да го издържаме, както ни нареди, а удоволствието му ще бъде единствената ни награда. Тъй като можем да допринесем с най-много, ще можем да казваме най-малко. Тъй като имаме по-голяма способност за мислене, няма да ни се позволяват собствени мисли. Тъй като имаме собствена преценка за действията си, няма да ни се позволява действие по наш избор. Ще работим под директиви и контрол, издавани от онези, които са неспособни да работят. Те ще разполагат с нашата енергия, защото нямат своя собствена, и с нашите продукти, защото не могат да произвеждат. Да не би да казвате, че това е невъзможно, че не може да работи? Те го знаят, но тъкмо вие не го знаете, и те разчитат на това. Те разчитат да продължите, да работите до границите на нечовешкото и да ги храните, докато сте жива, и когато рухнете, ще има друга жертва, която да започне да ги храни, докато се бори да оцелее, и животът на всяка следваща жертва ще бъде по-кратък, и докато вие ще умрете, за да им оставите железопътна компания, последният ви наследник по дух ще умре, за да им остави парче хляб. Това обаче не притеснява мародерите. Техният план — както и планът на царствените мародери от миналото — е плячката да им стигне до края на техния живот. Преди това винаги е ставало, защото в рамките на едно поколение жертвите не са свършвали. Този път обаче няма да стане. Жертвите стачкуват. Стачкуваме срещу мъченичеството и срещу моралния кодекс, който го изисква. Стачкуваме срещу онези, които вярват, че един човек трябва да съществува заради друг. Стачкуваме срещу канибалския морал, независимо дали се упражнява върху телата или духа. Единствените условия, при които ще работим с хората, са нашите — а нашите условия са морален кодекс, според който човекът е цел сама по себе си, а не средство за целите на другите. Не искаме да им налагаме кодекса си. Свободни са да вярват в каквото искат. Но ще трябва да вярват и да съществуват без наша помощ. И веднъж завинаги ще научат значението на вярата си. Тази вяра е оцеляла столетия единствено с одобрението на жертвите — заради това, че жертвите са приели наказанието за нарушаването на кодекс, невъзможен за спазване. Но този кодекс е предназначен да бъде нарушаван. Той се опира не на тези, които го спазват, а на онези, които не го спазват, моралът му продължава да съществува не заради добродетелите на светците му, а благодарение на грешниците. Ние решихме вече да не бъдем грешници. Спряхме да нарушаваме този морален кодекс. Ще го унищожим завинаги с единствения метод, който той не може да понесе: като му се подчиним. Подчиняваме му се. Превиваме се. В отношенията си с другите хора ние спазваме техния ценностен кодекс и им спестяваме всички злини, които изобличават. Умът бил зло? Ние оттеглихме произведенията на ума си от обществото, и нито една от нашите идеи няма повече да бъде позната на хората или използвана от тях. Способностите са себично зло, което не оставя шанс на по-малко способните? Ние се оттеглихме от съревнованието и оставихме всички възможни шансове на некомпетентните. Преследването на богатство е алчност, коренът на всяко зло? Вече не се опитваме да правим състояния. Зло е да печелиш повече от елементарните си нужди? Ние приемаме само най-простите работни места и произвеждаме със силата на мускулите си само толкова, колкото консумираме за непосредствените си нужди — нито стотинка повече, нито една творческа мисъл повече, които да вредят на света. Зло е да успяваш, понеже успехът се постига от силните за сметка на слабите? Спряхме да товарим слабите с нашите амбиции и ги оставихме свободни да преуспяват без нас. Зло е да си работодател? Нямаме работа, която да предложим. Зло е да се притежава собственост? Ние не притежаваме нищо. Зло е да се наслаждаваш на съществуването си на този свят? Вече не търсим никаква наслада от техния свят, и — това беше най-трудното за постигане — онова, което изпитваме към техния свят, е емоцията, която те проповядват като идеал: безразличие, празнота, нищо, печатът на смъртта… Даваме на хората всичко, което претендират да искат и да смятат за добродетел от векове наред. Нека сега да видят дали наистина го искат.

— Вие ли започнахте тази стачка? — попита тя.

— Да.

Той се изправи, застана с ръце в джобовете, с осветено лице. И тя го видя да се усмихва с леката, лишена от усилия, неумолима радост на увереността.

— Слушали сме толкова много за стачки — каза той — и за зависимостта на необикновения човек от обикновения. Слушали сме ги да казват, че индустриалецът е паразит, че работниците му го издържат, създават богатството му, правят лукса му възможен и какво ще стане с него, ако те го напуснат? Добре, предлагам да покажем на света кой от кого зависи, кой кого издържа, кой е източникът на богатството, кой чия прехрана създава и какво се случва, ако единият си тръгне.

Прозорците вече бяха станали на тъмни правоъгълници, в които се отразяваха само искрите на запалените цигари. Той взе една от масата до себе си и на огънчето на кибритената клечка тя видя златен проблясък — знака на долара — между пръстите му.

— Аз напуснах, присъединих се към него и започнах стачката — каза Хю Акстън, — защото не можех да споделям професията си с хора, които твърдят, че квалификацията на интелектуалеца се състои в това да отрича съществуването на интелекта. Хората не биха наели водопроводчик, който се опитва да докаже професионализма си с твърдението, че няма такова нещо като водопровод. Но очевидно същите стандарти за предпазливост не важат за философите. Обаче научих от ученика си, че именно аз съм направил това възможно. Когато мислителите приемат онези, които отричат съществуването на мисленето, като други мислители от различна мисловна школа, те постигат унищожаване на ума. Отстъпват на врага основната му предпоставка, и така дават одобрението на разума на пълната деменция. Основната предпоставка е абсолют, който не позволява сътрудничество с нейната противоположност и не толерира никаква търпимост. По същия начин и поради същата причина, поради която банкерът не приема и не използва фалшиви пари, защото иначе им дава одобрението, почтеността и престижа на банката си, също както той не може да отстъпи пред исканията на фалшификатора за търпимост спрямо една проста разлика в мненията, така и аз не мога да отстъпя титлата професор на доктор Саймън Причът или да се съревновавам с него за умовете на хората. Доктор Причът няма какво да вложи на сметката на философията, освен декларираното си намерение да я разруши. Той се опитва — чрез отричането му — да напредне на гърба на силата на разума. Опитва се да отпечата знака на разума върху плановете на грабливите си господари. Опитва се да използва престижа на философията, за да си купи поробване на мисълта. Но този престиж е като сметка, която може да съществува дотогава, докато аз съм там и подписвам чековете. Нека се справи без мен. Нека той и тези, които са му поверили умовете на децата си, да получат точно това, което искат — свят от интелектуалци без интелект и мислители, които твърдят, че не могат да мислят. Отстъпвам им го. Подчинявам се. И когато видят абсолютната реалност на неабсолютния си свят, мен няма да ме има там и аз няма да плащам цената на техните противоречия.

— Доктор Акстън напусна заради принципа на стабилното банкиране — каза Мидас Мълиган. — Аз напуснах заради принципа на любовта. Любовта е върховната форма на признание, което човек дарява на висшите ценности. Именно случаят Хънзейкър ме накара да си тръгна — случаят, в който един съд ми нареди да почитам като първостепенно право над средствата на моите вложители исканията на онези, които могат да докажат, че нямат никакво право да претендират за тях. Наредиха ми да предам пари, спечелени от хората, на един негоден мръсник, чиято единствена претенция се състоеше в неспособността му да ги спечели. Аз съм роден във ферма. Познавам значението на парите. През живота си съм си имал работа с много хора. Наблюдавал съм ги как израстват. Направил съм състоянието си с това, че съм можел да откривам определен тип хора. Онзи тип, който никога не иска от теб доверие, надежда и милостиня, а ти предлага факти, доказателства и печалба. Знаете ли, че инвестирах в бизнеса на Ханк Риърдън, когато се издигаше, когато тъкмо си беше пробил път извън Минесота и купуваше стоманодобивния завод в Пенсилвания? Е, когато видях съдебната заповед на бюрото си, получих видение. Видях една картина, и то толкова ясно, че тя промени възгледите ми за всичко. Видях ясното лице и очите на младия Риърдън каквито бяха, когато го срещнах за пръв път. Видях го да лежи в подножието на олтар, а кръвта му да тече по земята — а на олтара стоеше Лий Хънзейкър, със слузестите си очи, и хленчеше, че никога не е имал шанс… Странно е колко прости стават нещата, след като веднъж ги видиш ясно. Не беше трудно да затворя банката и да си тръгна — за пръв път виждах за какво съм живял и какво съм обичал.

Тя погледна съдията Нарангансет.

— Вие напуснахте след същия случай, нали?

— Да — каза съдията. — Напуснах, когато апелативният съд обърна присъдата ми. Целта, с която избрах работата си, беше решимостта ми да бъда страж на правдата. Но законите, които ме караха да прилагам, ме правеха изпълнител на най-дивата несправедливост. От мен се искаше да използвам сила, за да нарушавам правата на обезоръжени хора, които заставаха пред мен, за да търсят защита на правата си. Страните по делото се подчиняват на присъдата на трибунала единствено с предпоставката, че има обективно правило за поведение, което и двете страни приемат. Тогава видях, че единият трябваше да се съобразява с това, но не и другият, единият трябваше да се подчинява на правило, а другият да предявява произволно искане — своята нужда — и законът трябваше да застане на страната на каприза. Справедливостта се изразяваше само в това да се подкрепя несправедливостта. Напуснах, защото нямаше да понеса да чуя думите: „Ваша чест“, отправени към мен от почтен човек.

Погледът й се премести бавно към Ричард Хали, сякаш едновременно молеше и се боеше да чуе неговата история. Той се усмихна.

— Щях да простя на хората за моята битка — каза Хали. — Но вижданията им за успеха ми не можех да простя. Не бях изпитал омраза през всичките тези години, в които ме бяха отхвърляли. Ако работата ми беше новаторска, трябваше да им дам време да се научат, ако се гордеех с това, че пръв съм пробил път към някаква собствена висота, нямах право да се оплаквам от това, че другите ме следват твърде бавно. Това си казвах през всичките тези години, освен през онези нощи, когато не можех нито да чакам, нито да вярвам, когато крещях „защо?“, но не намирах отговор. Сетне, през една нощ, когато те решиха да ме аплодират, аз застанах пред тях на сцената на един театър с мисълта, че това е моментът, за който съм се борил, който съм искал да почувствам. Но не чувствах нищо. Виждах всички нощи зад себе си, чувах онова „защо?“, което все още нямаше отговор, и техните аплодисменти изглеждаха толкова празни, колкото и пренебрежението им. Ако ми бяха казали „Съжаляваме, че закъсняхме, благодарим, че ни изчакахте“, аз нямаше да искам нищо друго, а те щяха да получат всичко, което можех да им дам. Но това, което видях по лицата им и начина, по който ми говореха, докато се тълпяха да ме хвалят, беше тъкмо онова, което чувах да набиват в главите на хората на изкуството — само дето никога не бях вярвал, че някой може наистина да го мисли. Като че казваха, че не ми дължат нищо, че тяхната глухота ми е дала морална цел, че мой дълг е бил да се боря, да страдам, да понасям заради тях цялото презрение, високомерие, неправда, мъчение, което те са решили да хвърлят върху мен, да ги понасям, за да ги науча да се наслаждават на труда ми, и че това е тяхно справедливо право и моя подходяща цел. И тогава разбрах природата на мародерите по дух — нещо, което никога не съм бил в състояние да си представя. Видях ги как бъркат в душата ми, точно както бяха бръкнали в джоба на Мълиган, и искат да си присвоят ценността на моята личност, точно както бяха се опитали да си присвоят неговото богатство. Видях наглата злоба на посредствеността, която самохвално издига собствената си празнота като бездна, която трябва да бъде запълнена с труповете на по-добрите. Видях ги да се опитват, също както се опитваха да смучат парите на Мълиган, да изсмукват часовете, в които пишех музиката си, както и това, което ме беше накарало да я напиша — опитваха се да изгризат пътя си до самоуважението си, като изтръгнат от мен признанието, че те са целта на моята музика, така че именно заради моето постижение не те ще са признали моята ценност, а аз ще съм се поклонил на тяхната… Именно в онази нощ положих клетва никога да не им позволявам да чуят нито една моя нота. Когато напуснах театъра, улиците бяха празни, аз си тръгнах последен. И тогава видях един човек, когото никога не бях виждал преди, да ме чака под светлината на една улична лампа. Нямаше много за казване. Но концертът, който му посветих, се нарича „Концерт на освобождението“.

Тя погледна другите.

— Моля ви, разкажете ми за вашите причини — каза тя с едва подчертана твърдост в гласа — сякаш я удряха, но тя искаше да издържи докрай.

— Аз напуснах, когато преди няколко години медицината мина под държавен контрол — каза доктор Хендрикс. — Знаете ли какво е необходимо, за да направите мозъчна операция? Знаете ли какви умения изисква това, колко години страстно, безмилостно, съсипващо отдаване, за да се постигнат тези умения? Тъкмо това не бих оставил на разположението на хора, чиято единствена квалификация, с която ме управляват, е способността им да бълват измамни общи приказки, заради които са били избрани да имат привилегията да налагат желанията си, с пистолет в ръка. Не бих им позволил да диктуват целите, на които са били посветени годините ми на обучение, или пък условията на работата ми, или пък избора ми на пациенти, или размера на възнаграждението ми. Забелязах, че във всички дискусии, които предшестваха поробването на медицината, хората обсъждаха всичко — освен желанията на лекарите. Хората мислеха само за „благоденствието“ на пациентите, без да мислят за тези, които трябва да го осигурят. Лекарят да има право, желание или избор по въпроса се смяташе за себичност, която няма общо с въпроса; работата му не е да избира, разправяха те, а само да „служи“. Това, че човек, който е готов да работи под принуда, е твърде опасен дивак, за да му се поверява да работи дори и с добитък, никога не е хрумвало на тези, които искаха да помагат на болните, като направят живота невъзможен за здравите. Често съм се чудил на самодоволството, с което хората утвърждават правото си да ме поробят, да контролират работата ми, да принуждават волята ми, да насилват съвестта ми, да задушават ума ми — и все пак от какво се надяват да зависят, когато легнат на операционната маса под ръцете ми? Техният морален кодекс ги е научил да вярват, че е безопасно да разчитат на добродетелта на жертвите си. Е, тъкмо тази добродетел оттеглих. Нека открият какви лекари ще произведе сега тяхната система. Нека открият, че в операционните и в болниците си не е безопасно да оставят живота си в ръцете на човек, чийто живот са задушили. Не е безопасно, ако той е от онези хора, които негодуват срещу това — и още по-малко, ако е от онези, които не го правят.

— Аз напуснах — каза Елис Уайът, — защото не исках да служа за храна на канибалите — и при това да съм готвач.

— Аз открих — каза Кен Данагър, — че хората, с които се сражавах, са безплодни. Некадърни, безцелни, безотговорни, ирационални — не аз имах нужда от тях, не те можеха да диктуват условията си, нямаше да се подчинявам на исканията им. Напуснах, за да ги накарам и те да разберат това.

— Аз напуснах — каза Куентин Даниълс — защото, ако има степени на падението, то ученият, който поставя ума си в услуга на грубата сила, е най-долнопробният престъпник в света.

Всички млъкнаха. Тя се обърна към Голт.

— А вие? — попита тя. — Вие сте били първият. Вас какво ви накара да стигнете до това?

Той се разсмя.

— Отказът ми да бъда роден с някакъв първороден грях.

— Какво имате предвид?

— Никога не съм се чувствал виновен за способностите си. Никога не съм се чувствал виновен заради ума си. Никога не съм се чувствал виновен за това, че съм човек. Не приемах незаслужена вина, и така бях свободен да спечеля и да опозная собствената си стойност. Откакто се помня съм чувствал, че бих убил човека, който претендира, че съществувам заради неговата нужда — и знаех, че това е най-висшето морално чувство. Онази нощ, на срещата в „Двайсети век“, когато чух едно неназовимо зло да се изрича с тон, който предполага морална правдивост, аз видях корена на трагедията на света, ключа към нея и нейното решение. Видях какво трябва да се направи. И започнах да го правя.

— А двигателят? — попита тя. — Защо го изоставихте? Защо го оставихте на наследниците на Старнс?

— Тогава беше собственост на баща им. Той ми плати за него. Направих го по негово време. Но знаех, че няма да бъде от полза за тях, и че никой няма да чуе за него за в бъдеще. Това беше първият ми експериментален модел. Само аз или някой равен на мен щеше да е в състояние да го довърши или поне да схване какво е това. А аз знаех, че никой, равен на мен, няма да се доближи до онази фабрика оттогава насетне.

— Знаехте ли какво постижение е вашият двигател?

— Да.

— И осъзнавахте, че го оставяте да загине?

— Да — той погледна навън в мрака и леко се разсмя, но в този звук нямаше радост. — Погледнах двигателя си за последен път, преди да тръгна. Мислех си за хората, които твърдяха, че богатството е въпрос на природни ресурси, за тези, които твърдяха, че богатството се състои в това да си присвоят фабриките, за тези, които твърдяха, че машините оформят мозъците им. Е, това беше двигателят, който щеше да ги оформи, и оставаше такъв, какъвто си беше без човешкия ум — купчина метал и жици, които щяха да ръждясат. Вие сте мислили за великата услуга, която този двигател е могъл да окаже на човечеството, ако е започнало неговото производство. Аз мисля, че в деня, в който хората разберат значението на съдбата му в купчината боклук във фабриката, услугата ще е още по-голяма.

— Очаквахте ли да видите този ден, когато си тръгнахте?

— Не.

— Очаквахте ли да имате шанс да го възстановите на друго място?

— Не.

— И бяхте готов да го оставите в купчина боклук?

— В името на онова, което двигателят значеше за мен — бавно каза той, — трябваше да съм готов да го оставя да се разпадне и да изчезне завинаги — той гледаше право в нея и тя чуваше твърдата, решителна, непреклонна безмилостност на гласа му, — както и вие сте готова да оставите линиите на „Тагарт трансконтинентал“ да рухнат и да изчезнат.

Тя удържа погледа му с вдигната глава и каза меко, с тон на горда, открита молба:

— Не искайте да ви отговарям сега.

— Няма. Ще ви кажем всичко, което искате да знаете. Няма да ви притискаме да вземате решение — и добави, докато тя се шокира от внезапната нежност в гласа му: — Казах ви, че това безразличие към един свят, който трябваше да е наш, беше най-трудното нещо за постигане. Знам. Всички сме минали през него.

Тя погледна тихата, неуязвима стая, светлината — светлината, която идваше от неговия двигател — по лицата на мъжете, които бяха най-спокойната и уверена сбирка, на която беше присъствала.

— Какво правихте, след като си тръгнахте от „Двайсети век“? — попита тя.

— Започнах да търся огньове. Моя работа стана да търся ярките пламъци в растящата нощ на дивотията, които представляваха способните хора, хората на разума, да наблюдавам живота им, борбата им, агонията им, и да ги измъквам, когато разбирах, че са видели достатъчно.

— Какво им казвахте, за да ги накарате да изоставят всичко?

— Казвах им, че са прави.

В отговор на мълчаливия въпрос в погледа й той добави:

— Дадох им гордостта, която не знаеха, че притежават. Дадох им думите, с които да я назоват. Дадох им безценното притежание, което бяха пропуснали, за което бяха копнели, и от което все пак не знаеха, че имат нужда: моралното одобрение. Не ме ли наричахте разрушител и ловец на хора? Аз бях ходещият делегат на тази стачка, водачът на бунта на жертвите, защитникът на потиснатите, на обезнаследените, на експлоатираните. И когато аз използвам тези думи, те за пръв път имат буквално значение.

— Кои бяха първите, които ви последваха?

Той изчака един миг, за да подчертае думите си, и отговори:

— Двамата ми най-добри приятели. Познавате единия от тях. Знаете, може би по-добре от всеки друг, каква цена плати за това. Нашият собствен учител, доктор Акстън, беше следващият. Той се присъедини към нас след само един разговор на една вечеря. Уилям Хейстингс, който беше мой шеф в изследователската лаборатория на фабриката за двигатели „Двайсети век“, преживя тежко времето, докато се бореше със себе си. Отне му година. Но се присъедини. После Ричард Хали. После Мидас Мълиган.

— … на когото му отне само петнайсет минути — каза Мълиган.

Тя се обърна към него:

— Значи вие сте основали тази долина?

— Да — каза Мълиган. — Беше моето лично убежище в началото. Купих я преди години, купих много мили от тези планини, парцел по парцел, от фермери и животновъди, които не знаеха какво притежават. Долината не фигурира на нито една карта. Аз построих тази къща, когато реших да напусна. Отрязах всички възможни пътища за достъп, освен един, а той е скрит така, че никой не може да го открие, и уредих това място така, че да си е самодостатъчно, така че да мога да живея тук до края на живота си и никога да не ми се налага да виждам лицето на някой мародер. Когато чух, че Джон е стигнал и до съдията Нарангансет, поканих съдията да дойде тук. След това поканихме и Ричард Хали да се присъедини. В началото другите стояха навън.

— Нямахме никакви правила — каза Голт, — с изключение на едно. Когато човек положеше нашата клетва, това означаваше един ангажимент: да не работи собствената си професия, да не дава на света благото на ума си. Всеки от нас го изпълняваше, както можеше. Тези, които имаха пари, се оттеглиха и живееха от спестяванията си. Тези, които трябваше да работят, приемаха най-низшата работа, която можеха да намерят. Някои от нас бяха известни, други — като младия спирач, когото Хали откри — бяха спрени от нас, преди да са се проявили и да бъдат измъчвани. Но ние не се отказахме от умовете си или от работата, която обичаме. Всеки от нас продължи в истинската си професия по всякакъв начин и през цялото свободно време, което можеше да намери, но го правеше тайно, само в своя собствена полза, без да дава нищо на хората, без да споделя нищо. Бяхме разпръснати из цялата страна като изгнаници, каквито винаги сме били, само че сега приемахме ролята си напълно съзнателно. Единственото ни облекчение бяха редките случаи, когато можехме да се виждаме. Открихме, че ни харесва да се срещаме, за да си напомняме, че човешките същества все още ги има. Така решихме да отделяме по един месец годишно, който да прекарваме в тази долина — да си почиваме, да живеем в рационален свят, да извадим истинската си работа от скривалището й, да търгуваме с достиженията си — тук, където достиженията означават заплащане, а не конфискация. Всеки от нас построи свой дом тук, със свои собствени средства, за един от дванайсетте месеца, през който да живее тук. Това правеше останалите единайсет по-поносими.

— Виждате ли, госпожице Тагарт — каза Хю Акстън, — човекът е социално животно, но не по начина, по който проповядват мародерите.

— Разрушението на Колорадо предизвика растежа на тази долина — каза Мидас Мълиган. — Елис Уайът и другите дойдоха да живеят тук за постоянно, защото трябваше да се крият. Всичко, което успяха да спасят от богатството си, обърнаха в злато или машини, както направих и аз, и го донесоха тук. Бяхме достатъчно, за да развием това място и да създадем работни места за хората, принудени да си изкарват прехраната си навън. Сега сме стигнали до положение, в което повечето от нас могат да живеят тук през цялото време. Долината е почти самодостатъчна, а колкото до стоките, които още не можем да произвеждаме, аз ги купувам отвън чрез мой собствен снабдителен канал — специален агент, който не позволява на парите ми да стигнат до мародерите. Това тук не е държава, не е дори и някакво общество, ние сме доброволно сдружение от хора, събрани единствено от личния интерес на всеки един. Аз притежавам долината и продавам земята на другите, когато я поискат. Съдията Нарангансет трябва да действа като наш арбитър, в случай на несъгласие. До момента не сме се обръщали към него. Казват, че е трудно хората да постигнат съгласие. Ще се удивите колко е лесно всъщност, когато и двете страни смятат за своя морална аксиома, че нито една от двете не съществува заради другата, и че разумът е единственото средство за обмен. Наближава времето, когато всички ще бъдем призовани да живеем тук, защото светът се разпада толкова бързо, че скоро ще умре от глад. Но ние ще можем да се издържаме в тази долина.

— Светът рухва по-бързо, отколкото очаквахме — каза Хю Акстън. — Хората спират и се отказват. Замразените ви влакове, бандитите, дезертьорите — това са хора, които никога не са чували за нас и не са част от нашата стачка, те действат самостоятелно, това е естественият отговор на парченцата рационалност, които още са останали у тях, и протестът им е същият като нашия.

— Започнахме, без да мислим за срокове — каза Голт. — Не знаехме дали ще доживеем да видим освобождението на света или ще трябва да предадем битката и тайната си на следващите поколения. Знаехме само, че това е единственият начин, по който с ме готови да живеем. Но сега мислим, че ще видим, и то скоро, деня на нашата победа и завръщането си.

— Кога? — прошепна тя.

— Когато кодексът на мародерите рухне.

Той видя, че тя го гледа, а погледът й беше полувъпрос, полунадежда, и добави:

— Когато вярата в саможертвата тръгне, поне веднъж, по непредвидения път, когато хората вече не намират жертви, готови да препречат пътя на справедливостта и да поемат възмездието върху самите себе си, когато проповедниците на саможертвата открият, че тези, които искат да я практикуват, нямат нищо за жертване, а тези, които имат, вече не искат да го правят; когато хората видят, че нито сърцата, нито мускулите им могат да ги спасят, а умът, който са осъдили, вече го няма, за да отговори на виковете им за помощ; когато рухнат, както и трябва да стане с безмозъчните хора; когато не им остане никаква претенция за авторитет, и никакви останки от закон, и нито следа от морал, никаква надежда, никаква храна, нито пък начин да я придобият; когато рухнат и пътят е чист, тогава ние ще се върнем и ще построим отново света.

Терминалът на „Тагарт“, мислеше си тя, чуваше думите да пулсират през вцепенения й ум, като сбор от цялото бреме, което не беше имала време да претегли. Това беше терминалът на „Тагарт“, тази стая, а не гигантското помещение в Ню Йорк, това беше нейната цел, краят на коловоза, точката отвъд хоризонта, където двете прави линии на релсите се срещаха и изчезваха, дърпайки я напред, както бяха дърпали и Натаниел Тагарт; това беше целта, която Натаниел Тагарт беше видял в далечината, това беше точката, към която беше насочен непреклонният му поглед над движещите се в гранитната зала хора. Тъкмо заради това се беше посветила на „Тагарт трансконтинентал“, като на тялото на някакъв дух, който предстоеше да бъде намерен. Сега го бе намерила — всичко, което бе желала някога, беше тук, в тази стая, достигнато и нейно — но цената беше мрежата от релси зад нея, релси, които щяха да изчезнат, мостовете, които щяха да рухнат, семафорите, които щяха да угаснат… И все пак… Всичко, което някога съм желала, мислеше си тя, отклонявайки поглед от фигурата на човека с коси с цвят на слънце и с неумолими очи.

— Не е необходимо да ни отговаряте сега.

Тя вдигна глава — той я гледаше така, сякаш беше проследил стъпките на ума й.

— Никога не искаме съгласие — каза той. — Никога не казваме на някого повече, отколкото е готов да чуе. Вие сте първият човек, който научи нашата тайна преди да дойде подходящият момент. Но сте тук и трябва да знаете. Сега знаете истинската същност на избора, който трябва да направите. Ако ви е трудно, то е защото още мислите, че не е необходимо да бъде едното или другото. Ще разберете, че е необходимо.

— Ще ми дадете ли време?

— Не можем да се разпореждаме с вашето време. Не бързайте. Само вие можете да решите какво ще изберете да направите и кога. Знаем цената на това решение. Платили сме я. Това, че сте тук, може да направи избора по-лесен — или по-труден.

— По-труден — прошепна тя.

— Знам.

Той го каза толкова тихо, колкото говореше и тя, със същия бездиханен звук, и тя пропусна един миг, като в неподвижността, която следва удара, защото усещаше, че това — не моментите, когато я беше носил на ръце надолу по склона, а тази среща на гласовете им — беше най-близкият физически контакт помежду им.

Пълната луна светеше над долината, когато те се върнаха обратно в дома му — стоеше като плосък, кръгъл фенер без лъчи, сред светла мараня, увиснала в пространството, без да достига земята, и светлината сякаш идваше от необичайния, бял блясък на земята. В неестествената тишина на безцветната гледка земята изглеждаше забулена с воал на дистанцираност — формите й не се сливаха в пейзаж, а бавно плуваха наоколо — като фотография, отпечатана върху облак.

Изведнъж тя осъзна, че се усмихва. Гледаше надолу към къщите в долината. Осветените им прозорци избеляваха от синкавата мъгла, очертанията на стените им се разтваряха, дълги ивици мъгла се виеха между тях на апатични, бавни вълни. Изглеждаше като град, който потъва под водата.

— Как наричат това място? — попита тя.

— Аз го наричам Долината на Мълиган — каза той. — Другите му викат Дерето на Голт.

— Аз бих го нарекла… — не довърши. Той я погледна. Знаеше какво той вижда на лицето й. Той се извърна. Тя видя лекото движение на устните му, като освобождаването на дъх, който той бе сдържал. Сведе поглед, ръката й се отпусна до нея в колата, сякаш изведнъж беше станала твърде тежка, за да поддържа лакътя си сгънат.

Пътят ставаше все по-тъмен, докато се качваха нагоре, а боровите клони се срещаха над главите им. Над един скален склон насреща тя видя лунната светлина по прозорците на неговата къща. Главата й се облегна на седалката и тя остана неподвижна, спряла да забелязва колата, чувствайки единствено движението, което я отнасяше напред, загледана в блестящите капки вода по клоните на боровете, а всъщност това бяха звездите.

Когато колата спря, тя не си позволи да си даде сметка защо го гледа, докато излиза. Не осъзнаваше, че е застинала за миг, загледана в тъмните прозорци. Не го чу да се приближава, но почувства допира на ръцете му с болезнена сила, сякаш това беше единственото, което можеше да усети. Той я вдигна на ръце и тръгна бавно нагоре по пътеката към къщата. Вървеше, без да я поглежда, беше я притиснал до себе си, сякаш се опитваше да задържи потока на времето, сякаш ръцете му бяха още сключени около онзи миг, в който я беше вдигнал до гърдите си. Тя чувстваше стъпките му като едно-единствено движение към цел, като че всяка стъпка беше отделен момент, в който не смееше да мисли за следващия.

Главата й беше близо до неговата, косата му се допираше до бузата й, и тя знаеше, че и двамата няма да приближат лицата си на онзи милиметър по-близо. Беше внезапно, замаяно състояние на спокойно пиянство, съвършено само по себе си, косите им се бяха смесили като лъчите на две небесни тела, които бяха дочакали да се срещнат. Тя видя, че той върви със затворени очи, сякаш зрението в този момент щеше да бъде излишен натрапник.

Той влезе в къщата, и докато преминаваше през всекидневната не погледна наляво, нито пък тя, но тя беше наясно, че и двамата виждат вратата там, която водеше в спалнята му. Той премина през тъмнината до пътеката от лунна светлина, която пресичаше леглото в стаята за гости, положи я върху него, тя усети мигновената пауза на ръцете му, които задържаха рамото и кръста й, и когато отпуснаха тялото й, тя осъзна, че моментът вече е отминал.

Той отстъпи назад и натисна един ключ, предавайки стаята на яркия, публичен блясък на лампата. Стоеше неподвижно, сякаш искаше тя да го погледне, със сурово, изпълнено с очакване лице.

Забравихте ли, че искахте да ме застреляте, щом ме видите? — попита той.

Именно беззащитната неподвижност на силуета му го караше да звучи реално. Тръпката, която я накара да се изправи, беше като вик на ужас и отрицание; тя обаче удържа на погледа му и каза безстрастно:

— Вярно. Така беше.

— Тогава дръжте на думата си.

Гласът й беше тих, а напрежението в него беше едновременно отстъпление, и надменен упрек:

— Не го мислите, нали?

Той поклати глава.

— Не. Искам да си спомните, че такова беше желанието ви. В миналото бяхте права. Докато бяхте част от външния свят, трябваше да се опитате да ме унищожите. И от двата пътя, които лежат пред вас сега, единият ще ви доведе до деня, в който ще сте принудена да го направите.

Тя не отговори, седеше и гледаше надолу, а той виждаше как косата й се развява, докато тя клатеше глава в отчаян протест.

— Вие сте единствената опасност за мен. Вие сте единственият човек, който може да ме предаде на враговете ми. Ако останете с тях, ще го направите. Изберете това, ако искате, но го изберете с пълно съзнание какво правите. Не ми отговаряйте сега. Но докато го направите — строгостта в гласа му идваше от усилие, насочено към самия него — помнете, че знам значението и на двата отговора.

— Толкова цялостно, колкото и аз ли? — прошепна тя.

— Толкова.

Той се обърна да излиза, когато очите й попаднаха върху надписите, които беше забелязала — а после и забравила — по стените на стаята. Бяха издълбани в лака на дървото и още носеха силата на натиска на молива в ръцете на онези, които ги бяха направили, всеки със собствения си ярък почерк: „Ще го преодолееш — Елис Уайът“, „До сутринта всичко ще бъде наред — Кен Данагър“, „Струва си — Роджър Марш“. Имаше и други.

— Какво е това? — попита тя.

Той се усмихна.

— Това е стаята, в която всички прекараха първата си нощ в долината. Първата нощ е най-тежката. Това е скъсването на последната връзка със спомените, а тя е и най-лошата. Оставям ги тук, за да могат да ме повикат, ако имат нужда от мен. Говоря им, ако не могат да заспят. Повечето не могат. Но на сутринта са се освободили… Всички са преминали през тази стая. Сега я наричат клетката за мъчения или преддверието — защото всеки трябва да влезе в долината през моята къща.

Той се обърна, за да излезе, но спря на прага и добави:

— Точно в тази стая никога не съм имал намерение да отсядате. Лека нощ, госпожице Тагарт.

ГЛАВА XXII

УТОПИЯТА НА АЛЧНОСТТА

— Добро утро!

Застанала на прага на вратата си, тя го видя в другия край на всекидневната. Планините в прозорците зад гърба му имаха сребристорозов оттенък, който изглеждаше по-ярък от дневната светлина — обещание, че светлината ще настъпи. Слънцето се беше издигнало някъде над земята, но не беше достигнало върха на преградата им, и небето блестеше вместо него и известяваше за движението му. Тя беше чула радостния поздрав към слънцето, но не в песента на птиците, а в звъненето на телефона преди миг, видя началото на деня не в светещата зеленина на клоните отвън, а в отраженията по хрома на печката, искрите в стъкления пепелник на масата и свежата белота на ръкавите на ризата му. Собственият й глас не можеше да устои на усмивката, същата като неговата, когато му отговори:

— Добро утро!

Той събираше от бюрото бележки с изписани с молив изчисления и ги напъха в джоба си.

— Трябва да отида до електроцентралата — каза той. — Току-що ми се обадиха, че имат проблеми с лъчевия екран. Самолетът ви май го е повредил. Ще се върна след половин час и ще приготвя закуската.

Нехайната простота на гласа му, начинът, по който приемаше присъствието й, и домашната рутина помежду им като даденост, която сякаш нямаше никакво значение за тях — всичко това й внуши чувство за невероятна значимост, както и за това, че и той го знае.

Тя отговори също толкова нехайно:

— Ако ми донесете бастуна, който оставих в колата, закуската ще е готова, като се върнете.

Той я погледна с леко учудване, очите му се преместиха от превързания й глезен към късите ръкави на блузата, които оставиха ръцете й голи и откриваха тежката превръзка на лакътя й. Но прозрачната блуза, отворената яка, косата, която падаше на раменете, толкова невинно голи под прозрачната тъкан, я правеха да изглежда като ученичка, а не като инвалид, а позата й караше превръзките да изглеждат неуместни.

Той се усмихна не точно на нея, а сякаш на някакъв внезапен спомен.

— Щом искате — каза той.

Беше странно да остане сама в неговата къща. Усещането бе емоция, която никога преди не беше изпитвала: почтително уважение, което я караше да усеща колебливи ръцете си, сякаш допирът до всеки предмет наоколо би бил твърде интимен. В същото време я обхвана безразсъдно чувство на лекота, на това, че си е у дома в тази къща, сякаш притежава нейния собственик.

Беше странно да изпитва такава чиста радост от простата задача да приготви една закуска. Сякаш движенията, с които пълнеше кафеварката, изстискваше портокали и режеше хляб, се извършваха заради самите тях, заради онова удоволствие, което човек очаква, но рядко намира в движенията на танца. С учудване осъзна, че не е изпитвала подобно удоволствие от работата си от дните, когато бе оператор на гара Рокдейл.

Тъкмо слагаше масата, когато видя един човек да бърза по пътеката към къщата — ловка, елегантна фигура, която скачаше по камъните с нехайна лекота, сякаш летеше. Той отвори рязко вратата с вик: „Здрасти, Джон!“, и спря на място, щом я видя. Носеше тъмносин пуловер и панталон, имаше златиста коса и толкова шокиращо съвършено красиво лице, че тя застина, вторачена в него. В погледа й нямаше възхищение, а само вцепенение и неверие. Той я погледна така, сякаш не беше очаквал да види жена в тази къща. Сетне тя видя как я разпознава и изражението му прераства в друг вид учудване — отчасти радост, отчасти триумф, изразен с усмивка.

— О, и вие се присъединихте към нас? — попита той.

— Не — сухо отговори тя. — Не съм. Аз съм стачкоизменник.

Той се засмя както възрастен се смее на дете, което използва сложни и непознати термини, които не разбира.

— Ако знаете какво казвате, знаете също и че не е възможно — каза той. — Не и тук.

— Строших вратата. Буквално.

Той погледна превръзките й, преосмисляйки въпроса си, а погледът му беше почти нахален с откритото си любопитство.

— Кога?

— Вчера.

— Как?

— Със самолет.

— Какво правехте със самолет в тази част от страната?

Той имаше прямите, властни маниери на аристократ или на уличен побойник — по-вероятно първото, а беше облечен като второто. Тя го погледна за миг, нарочно оставяйки го да чака.

— Опитах се да се приземя върху един праисторически мираж — отговори тя. — И го направих.

— Вие сте стачкоизменник — каза той и се разсмя, сякаш разбрал цялата значимост на проблема. — Къде е Джон?

— Господин Голт е в електроцентралата. Трябва да се върне всеки момент.

Той седна в едно кресло без да иска разрешение, все едно си беше у дома. Тя се върна мълчаливо към работата си. Той седеше и наблюдаваше движенията й с открита усмивка, сякаш гледката как подрежда прибори на кухненска маса беше някаква специална и парадоксална гледка.

— Какво каза Франсиско, когато ви видя тук? — попита той.

Тя се обърна към него рязко, но отговори спокойно:

— Него още го няма.

— Няма ли го? — сепна се той. — Сигурна ли сте?

— Така ми казаха.

Той запали цигара. Тя се питаше, докато го гледаше, каква ли професия си е избрал, обичал и напуснал, за да дойде в долината. Не можеше да отгатне, нищо не му прилягаше. Улови се, че изпитва абсурдното желание изобщо да няма професия, защото всяка работа изглеждаше твърде опасна за тази невероятна красота. Беше безстрастно чувство, не гледаше на него като на мъж, а като на одушевено произведение на изкуството, и за външния свят беше направо обида подобно съвършенство да бъде подложено на ударите, мъченията и белезите, които се превръщаха в съдба на всеки човек, който обичаше работата си. Чувството изглеждаше още по-абсурдно, защото чертите на лицето изразяваха такава твърдост, че никаква опасност на земята не можеше да му се опре.

— Не, госпожице Тагарт — внезапно каза той, уловил погледа й, — никога не сте ме виждали преди.

Тя се стресна, осъзнала, че го изучава открито.

— Откъде знаете коя съм? — попита тя.

— Първо, виждал съм снимките ви във вестниците много пъти. Второ, вие сте единствената жена, останала във външния свят, поне доколкото съм информиран, която ще бъде допусната в Дерето на Голт. Трето, вие сте единствената жена, която би имала куража — и разточителността — да остане стачкоизменник.

— Кое ви кара да сте сигурен, че съм стачкоизменник?

— Ако не бяхте, щяхте да знаете, че не тази долина, а животът на хората във външния свят е праисторически мираж.

Те чуха звука на двигател и видяха кола да спира долу, пред къщата. Тя забеляза ловкостта, с която гостът се изправи на крака, щом видя Голт в колата — ако не беше очевидната лична готовност, щеше да изглежда като инстинктивен жест на заставане „мирно“. Голт спря, когато влезе и видя посетителя си. Усмихна се, но гласът му беше странно нисък, почти тържествен, докато прецени и каза тихо, с неизказано облекчение:

— Здравей.

— Здрасти, Джон.

Тя забеляза, че ръкостискането им дойде с миг закъснение и продължи миг по-дълго, като ръкостискане на мъже, които не са били сигурни дали предишната им среща няма да е последна. Голт се обърна към нея:

— Запознахте ли се?

— Не точно — каза посетителят.

— Госпожице Тагарт, мога ли да ви представя Рагнар Данешолд?

Тя знаеше как трябва да е изглеждало лицето й, когато чу гласа на Данешолд, сякаш от много далеч:

— Не се бойте, госпожице Тагарт, не съм опасен за никого в дерето на Голт.

Тя можа само да поклати глава, преди да си възвърне контрола над гласа си и да каже:

— Не е заради това, което сте причинили на някого… а заради това, което те ви причиняват…

Смехът му я извади от моментното й вцепенение:

— Внимавайте, госпожице Тагарт. Ако започвате да се чувствате така, няма да останете стачкоизменник още дълго — и добави: — Но трябва да започнете с възприемането на правилните неща от хората в Дерето на Голт, а не на грешките им: изгубиха дванайсет години в притеснения за мен — напразно.

Той погледна Голт.

— Кога пристигна? — попита Голт.

— Късно снощи.

— Сядай. Ще закусиш с нас.

— Но къде е Франсиско? Не е ли пристигнал още?

— Не знам — каза Голт и се намръщи леко. — Питах на летището. Никой няма новини от него.

Когато тя се насочи към кухнята, Голт понечи да я последва.

— Не — каза тя — днес това е моя работа.

— Нека ви помогна.

— Това е място, в което човек не моли за помощ, нали?

Той се усмихна.

— Точно така.

Тя никога не беше изпитвала толкова голямо удоволствие от движението, от ходенето — сякаш краката й не носеха никаква тежест, сякаш подкрепата на бастуна в ръката й беше само излишен жест на елегантност — удоволствието да усеща как стъпките й очертават ловки, прави движения, да усеща безпогрешната, спонтанна прецизност на жестовете си — всичко това изпитваше, докато слагаше на масата пред двамата мъже храната им. Поведението й им показваше, че осъзнава как я гледат — държеше главата си като актриса на сцена, като жена в бална зала, като победител в мълчаливо съревнование.

— Франсиско ще се зарадва да разбере, че вие го замествате днес — каза Данешолд, когато тя се присъедини към тях на масата.

— Какво?

— Видите ли, днес е първи юни, и ние тримата — Джон, Франсиско и аз — закусваме заедно на всеки първи юни през последните дванайсет години.

— Тук ли?

— Не и в началото. Но да, тук, откакто тази къща беше построена преди осем години — той вдигна рамене с усмивка. — За човек, който има зад гърба си повече векове традиции от мен, е странно, че именно Франсиско нарушава нашата собствена традиция.

— Ами господин Голт? — попита тя. — Колко века има той зад себе си?

— Джон ли? Нито един. Зад него няма нищо — всичките са пред него.

— Остави вековете — каза Голт. — Кажи ми каква година преживя. Изгуби ли хора?

— Не.

— Изгуби ли време?

— Питаш дали са ме ранявали? Не. Нито драскотина, освен онзи път, който трябва да си забравил вече, преди десет години, когато бях още аматьор. Тази година не съм изпадал в никаква опасност — всъщност бях много по-защитен, отколкото ако имах малка бакалия под властта на Директива 10–289.

— Изгуби ли битки?

— Не. Тази година загубите бяха изцяло за другата страна, крадците изгубиха повечето си кораби срещу мен — и повечето си хора срещу теб. И ти имаше силна година, нали? Знам, следях те. От последната ни закуска си прибрал всички, които искаше от Колорадо, както и още неколцина, като Кен Данагър, който си бе огромна плячка. Но нека ти кажа за една още по-голяма, която е почти твоя. Ще го прибереш скоро, защото виси на тънък косъм и е почти готов да падне в краката ти. Той е човекът, който ми спаси живота — така че ти е ясно докъде е стигнал.

Голт се облегна назад и присви очи.

— Значи не си изпадал в никаква опасност, а?

Данешолд се разсмя.

— О, поех дребен риск. Струваше си. Беше най-приятната среща в живота ми. Исках да ти го разкажа лично. Това е история, която ще искаш да чуеш. Знаеш ли кой е човекът? Ханк Риърдън. Аз…

— Не!

Това беше гласът на Голт — и беше заповед, а в краткото му и рухване имаше оттенък на ярост, каквато нито един от двамата не беше чувал от него преди.

— Какво? — меко, невярващо попита Данешолд.

— Не ми го казвай точно сега.

— Но ти винаги си казвал, че Ханк Риърдън е човекът, когото най-много си искал да видиш тук.

— Още го искам. Но ще ми разкажеш по-късно.

Тя изучаваше внимателно лицето на Голт, но не можеше да открие никаква следа, само затворено и безстрастно изражение — изражение на решителност или контрол, — което опъна скулите и устните му. Каквото и да знаеше за нея, помисли си тя, единственото обяснение на това изражение беше, че знае нещо, което нямаше как да знае.

— Срещали сте се с Ханк Риърдън? — попита тя, обръщайки се към Данешолд. — И той е спасил живота ви?

— Да.

— Искам да чуя за това.

— А аз — не! — каза Голт.

— Защо не?

— Не сте една от нас, госпожице Тагарт.

— Разбирам — тя се усмихна с предизвикателен нюанс. — Да не мислите, че мога да ви попреча да приберете Ханк Риърдън?

— Не, не това си мисля.

Тя забеляза, че и Данешолд наблюдава лицето на Голт, сякаш и той смята случилото се за необяснимо. Голт издържа на погледа му, решително и открито, сякаш го предизвикваше да намери обяснението и му обещаваше, че ще се провали. Тя знаеше, че Данешолд не е успял, когато видя лека гънка на усмивка да смекчава клепачите на Голт.

— Какво друго постигна тази година? — попита Голт.

— Победих закона за гравитацията.

— Винаги си го правил. В каква конкретна форма беше този път?

— Под формата на полет от средата на Атлантика до Колорадо в самолет, натоварен със злато много над безопасния му товарен капацитет. Чакай само Мидас да види какво количество ще вложа. Моите клиенти тази година ще забогатеят с… Чакай, казал ли си на госпожица Тагарт, че е един от моите клиенти?

— Не, още не. Можеш да й кажеш, ако искаш.

— Аз съм… Какво казахте, че съм? — попита тя.

— Не се шокирайте, госпожице Тагарт — каза Данешолд. — И не възразявайте. Свикнал съм с възражения. Аз съм един вид чудак тук. Никой от тях не одобрява методите ми за водене на нашата битка. Нито Джон, нито доктор Акстън. Мислят, че животът ми е твърде ценен за това. Но, видите ли, баща ми беше епископ — и от всичките му проповеди имаше само една фраза, която възприех: „Който нож вади, от нож умира“.

— Какво искате да кажете?

— Че насилието не е практично. Ако моите другари мислят, че силата на техните мускули е практическо средство, чрез което да ме управляват — тогава нека видят какъв е изходът от съревнование, в което от едната страна има само груба сила, а от другата сила, управлявана от ум. Дори Джон признава, че в тази епоха аз имам моралното право да избера курса, по който поех. Правя същото, което и той, но по свой собствен начин. Той изземва човешкият дух от мародерите, а аз — продуктите на този дух. Той ги лишава от разум, аз — от богатство. Той източва духа на света, а аз източвам тялото му. Той им преподава урок, който трябва да научат, но аз съм нетърпелив и ускорявам напредъка в ученето. Но, както и Джон, аз само се съобразявам с моралния им кодекс и отказвам да им осигуря двоен стандарт за моя сметка. Или за сметка на Риърдън, или за ваша.

— За какво говорите?

— За метода ми да наложа данък върху онези, които са наложили данък върху доходите. Всички методи за облагане са сложни, но този е много прост, защото е голата същност на всички останали. Нека ви обясня.

Тя слушаше. Слушаше как един блестящ глас рецитираше, със сухия тон на педантичен счетоводител, пълен отчет за финансовите трансфери, банковите сметки, връщането на данък върху дохода — сякаш четеше прашните страници на счетоводен тефтер, тефтер, където всяко вписване беше направено с цената на собствената кръв като гаранция, която може да се изплати всеки момент, при всяко драсване с молива на счетоводителя. Докато го слушаше, тя виждаше съвършенството на лицето му и си мислеше, че това е главата, за която светът е обявил награда от милиони. С цел да я хвърли на бунището на смъртта… Това лице, за което си беше помислила, че е твърде красиво, за да бъде белязано от каквато и да е ползотворна кариера — си мислеше тя във вцепенение и пропускаше половината от думите му — това лице, твърде красиво, за да бъде подложено на риск… След това я порази мисълта, че физическото му съвършенство беше проста илюстрация, детински урок, предназначен за нея, за жестоката, очевидна същност на външния свят и за съдбата на всяка човешка ценност в нечовешка епоха. Колкото и несправедлив или лош да е неговият начин на действие, мислеше си тя, как могат те да… Не! — помисли си. Начинът му на действие е правилен и това е ужасното в него — че правдата няма друг курс, по който да поеме — и че тя не би могла да го съди, че тя не може нито да го оправдае, нито да каже дори една дума на упрек.

— … а имената на моите клиенти, госпожице Тагарт, бяха избрани бавно, едно по едно. Трябваше да съм сигурен в природата на характера им и в кариерата им. Вашето име беше едно от първите в моя списък за реституция.

Тя положи усилие, за да запази лицето си изпънато и безизразно, и отговори само:

— Разбирам.

— Вашата сметка е една от последните, останали неизплатени. Тя е тук, в банката на Мълиган, и можете да я поискате в деня, когато се присъедините към нас.

— Разбирам.

— Вашата сметка обаче не е толкова голяма като някои от другите, въпреки че от вас бяха изтръгнати значителни суми през изминалите дванайсет години. Ще откриете — както е отбелязано на копията от документите ви за връщане на данък върху дохода, които Мълиган ще ви предаде, — че съм възстановил единствено данъците, които сте платили върху заплатата си като оперативен вицепрезидент, но не и данъците, които сте платили върху дохода си от акциите на „Тагарт трансконтинентал“. Заслужили сте си всяка стотинка от тези акции и по време на баща ви щях да ви възстановя всяка стотинка от печалбата, но под управлението на брат ви „Тагарт трансконтинентал“ взе дела си от разграбването, печелеше чрез насилие, с правителствени услуги, субсидии, мораториуми и директиви. Не бяхте отговорна за това, всъщност бяхте най-голямата жертва на тази политика, но аз възстановявам само пари, направени с чиста способност за производство, не и пари, каквато и да е част от които е плячка, взета със сила.

— Разбирам.

Бяха свършили със закуската. Данешолд запали цигара и за миг я погледна през първата струя дим, сякаш познаваше силата на конфликта в ума й — после се усмихна на Голт и се изправи.

— Аз ще бягам — каза той. — Жена ми ме чака.

— Какво? — ахна тя.

— Жена ми — весело повтори той, сякаш не беше разбрал причината за нейното удивление.

— Коя е вашата съпруга?

— Кей Лъдлоу.

Нещата, които я поразиха, бяха повече, отколкото можеше да осмисли.

— Кога… кога се оженихте?

— Преди четири години.

— Как сте могъл да се покажете някъде за достатъчно дълго време, че да преминете през брачна церемония?

— Оженихме се тук, венча ни съдията Нарангансет.

— Как може — тя се опита да спре, но думите избликнаха неволно в безпомощен, възмутен протест. Но дали срещу него, срещу съдбата или външния свят, тя така и не успя да разбере… — как може тя да живее през останалите единайсет месеца с мисълта, че вие всеки момент може да…? — не успя да довърши.

Той се усмихваше, но тя видя огромната сериозност на онова, през което и той, и съпругата му е трябвало да минат, за да заслужат правото на подобна усмивка.

— Тя може да го преживее, госпожице Тагарт, защото ние не вярваме, че тази земя е царство на мизерията, където човекът е осъден на унищожение. Не смятаме, че трагедията е наша естествена съдба и не живеем в хроничен страх от катастрофа. Не очакваме нещастието, преди да имаме конкретна причина да го очакваме, и когато го срещнем, сме свободни да се борим с него. Не щастието, а страданието смятаме за неестествено. Не успеха, а бедствието смятаме за ненормално изключение в човешкия живот.

Голт го придружи до вратата, после се върна, седна на масата и спокойно посегна за още една чаша кафе. Тя скочи на крака сякаш изхвърлена от някакво налягане, строшило предпазна клапа:

— Да не мислите, че някога ще приема парите му?

Той изчака, докато струята кафе напълни чашата му, сетне погледна нагоре към нея и отговори:

— Да, точно това мисля.

— Е, няма! Няма да му позволя да рискува живота си заради това!

— Нямате избор в това отношение.

— Имам избора никога да не ги поискам!

— Да, това да.

— Значи ще си останат в банката до второто пришествие!

— Не, няма. Ако не си ги поискате, част от тях — много малка част — ще бъдат прехвърлени на мен от ваше име.

— От мое име? Защо?

— За да платят стаята и храната ви.

Тя се вгледа в него, а погледът й от ядосан стана учуден, сетне се отпусна бавно на стола. Той се усмихна.

— Колко дълго смятахте, че ще останете тук, госпожице Тагарт? — той видя безпомощния й поглед. — Не сте мислили за това? Аз мислих. Ще останете тук един месец. Месецът на вашата почивка, както всички нас. Не искам вашето съгласие — вие не искахте нашето, когато дойдохте тук. Вие нарушихте нашите правила, така че ще трябва да си поемете последствията. Никой не напуска долината през този месец. Мога да ви пусна, разбира се, но няма да го направя. Няма правило, което да налага да ви задържа, но като си пробихте със сила път до тук, ми дадохте право да избирам, така че ще ви задържа, просто защото искам да сте тук. Ако в края на месеца решите, че искате да се върнете обратно, ще бъдете свободна да го направите. Не и преди това.

Тя седеше изправена, с отпуснати черти, а формата на устните й беше омекотена от лек, умишлен намек за усмивка — това беше опасната усмивка на противник — но очите й бяха студени, бляскави и замъглени — като очите на съперник, който е напълно готов да се бие, но се надява да загуби.

— Добре тогава — каза тя.

— Ще искам заплащане за стаята и храната — против нашите правила е да даваме незаслужена издръжка на друго човешко същество. Някои от нас имат жени и деца, но тук става въпрос за взаимно разплащане — той я погледна — от вид, който не мога да събирам. Така че ще ви искам по петдесет цента на ден, а вие ще ми платите, когато приемете сметката, депозирана на ваше име в банката на Мълиган. Ако не приемете сметката, Мълиган ще задължи депозита ви с тази сума и ще ми даде парите, когато ги поискам.

— Ще се съобразя с исканията ви — отговори тя; гласът й беше пронизващо, уверено, преднамерено точен като на търговец. — Но няма да позволя употребата на тези пари за дълговете си.

— Как иначе ще се съобразите?

— Предлагам да заслужа стаята и храната си.

— С какво?

— С работа.

— Като каква?

— Като ваша готвачка и домашна прислужница.

За пръв път тя го видя да изпита шок от неочакваното — по начин и сила, които не беше предвидила. Беше само като взрив от смях, но той се смееше така, сякаш беше ударен отвъд защитите си, много отвъд непосредственото значение на думите й — тя усети, че е нанесла удар по миналото му, че е освободила някакъв спомен, някакво значение, за което не би могла да подозира. Той се смееше така, сякаш виждаше някакъв далечен образ и се смееше в лицето му, сякаш това беше неговата победа — и нейната.

— Ако ме наемете — каза тя със строго и вежливо лице, рязък, ясен, безстрастен и професионален тон, — ще готвя храната ви, ще чистя къщата ви, ще пера дрехите ви и ще извършвам всички други действия, които се изискват от прислужник, в замяна на стая, храна и пари, които ще са ми необходими за някои дрехи. Може да съм малко възпрепятствана от раните си през следващите няколко дни, но това няма да продължи дълго и ще съм в състояние да върша работата си изцяло.

— Това ли искате да правите? — попита той.

— Това искам да правя — отговори тя и спря, преди да е произнесла края на отговора, който се беше родил в съзнанието й: повече от всичко на света. Той още се усмихваше с радостна усмивка, която можеше да премине в искрящо ликуване.

— Добре, госпожице Тагарт — каза той. — Ще ви наема.

Тя наведе глава в знак на сухо формална благодарност.

— Благодаря ви.

— Ще ви плащам по десет долара на месец, освен стаята и храната ви.

— Много добре.

— Аз ще съм първият човек в тази долина, който си наема прислуга.

Той стана, бръкна в джоба си и хвърли на масата златна монета от пет долара.

— Като аванс към надницата ви — каза той.

Тя с учудване откри, докато протягаше ръка към монетата, че изпитва нетърпеливата, отчаяна, колеблива надежда на младо момиче на първата си работа: надеждата, че ще е в състояние да я заслужи.

— Да, сър — каза тя със сведен поглед.

* * *

Оуън Келог пристигна по следобедно време, на третия й ден в долината. Тя не знаеше кое го шокира най-много: дали това, че я видя да стои на края на пистата, докато слизаше от самолета, или видът на дрехите й — деликатната й, прозрачна блуза, ушита в най-скъпия магазин в Ню Йорк, и широката памучна пола, която си беше купила в долината за шейсет цента, или пък бастунът, превръзките и кошницата с покупки в ръката й. Той слезе сред група хора, видя я, спря, после хукна към нея, сякаш изхвърлен от толкова силна емоция, че каквато и да беше природата й, изглеждаше като ужас.

— Госпожице Тагарт… — прошепна той и не успя да каже нищо повече, докато тя се смееше, опитвайки се да обясни как е успяла да стигне преди него. Той я слушаше така, сякаш нямаше значение, и след това изрече онова, от което трябваше да се съвземе:

— Но ние си мислехме, че сте мъртва.

— Кой си го мислеше?

— Ами всички… Така де, всички във външния свят.

Тя изведнъж спря да се усмихва, докато той започна да възстановява историята и гласът му си възвърна първоначалните нотки на радост.

— Госпожице Тагарт, не помните ли? Казахте ми да се обадя в Уинстън, Колорадо, и да им кажа, че ще сте там до обяд на следващия ден. Това трябваше да бъде онзи ден, трийсет и първи май. Но вие не стигнахте до Уинстън и късно следобеда по всички радиостанции гърмеше новината, че сте изчезнали в самолетна катастрофа някъде в Скалистите планини.

Тя кимна бавно, схващайки събитията, за които не беше и помисляла.

— Чух го на борда на „Комет“ — каза той. — На една малка гара насред Ню Мексико. Кондукторът ни държа там цял час, докато му помагах да провери новината по телефона. Той беше поразен, както и аз. Всички бяха поразени — екипажът на влака, началникът на гарата, стрелочниците. Скупчиха се около мен, докато аз звънях в редакциите на вестниците в Денвър и Ню Йорк. Не научихме много. Само че сте напуснала летището в Афтън точно преди зазоряване на трийсет и първи май, че вероятно сте последвала самолета на никакъв непознат, че пазачът ви е видял да се отдалечавате на югоизток, и че никой не ви е виждал след това… А спасителните екипи претърсват Скалистите планини за останки от самолета ви.

Тя попита неволно:

— Стигна ли „Комет“ до Сан Франсиско?

— Не знам. Пълзеше на север из Аризона, когато се отказах. Имаше твърде много закъснения, твърде много неща не бяха наред, и заповедите бяха напълно объркани. Слязох и продължих цяла нощ на стоп до Колорадо, просех си превоз по камиони, файтони, каруци, само за да стигна до там навреме — до мястото за срещата, където се събираме за транспортния самолет на Мидас, който ни взима и ни кара тук.

Тя тръгна бавно по пътеката към колата, която беше оставила пред бакалията на Хамънд. Келог я последва, и когато заговори отново, гласът му затихна леко, забави се заедно със стъпките им, сякаш имаше нещо, което и двамата искаха да отложат.

— Намерих работа на Джеф Алън — каза той; гласът му звучеше толкова сериозно и тържествено, сякаш казваше: погрижих се за изпълнението на завещанието ви. — Вашият агент в Лоръл го грабна и го сложи на работа веднага щом пристигнахме. Агентът имаше нужда от всеки здрав телесно — не, здрав умствено — човек, който можеше да намери.

Бяха стигнали до колата, но тя не се качваше.

— Госпожице Тагарт, не сте ранена сериозно, нали? Казахте, че сте се разбили, но не е било сериозно?

— Не, съвсем не беше сериозно. Ще мога да се справям и без колата на господин Мълиган до утре, а след ден-два няма да имам нужда и от това — тя замахна с бастуна си и го хвърли презрително в колата. Стояха мълчаливо, тя чакаше.

— Последното телефонно обаждане, което направих от онази гара в Ню Мексико — бавно каза той — беше до Пенсилвания. Говорих с Ханк Риърдън. Казах му всичко, което знам. Той ме изслуша, последва пауза, и сетне каза: „Благодаря, че ми се обадихте“ — Келог беше свел очи и добави: — Никога не искам да чувам отново подобна пауза в живота си.

Той вдигна очи към нейните — в погледа му нямаше упрек, а само пълното разбиране на онова, за което не беше и подозирал, когато бе чул молбата й, но беше отгатнал впоследствие.

— Благодаря — каза тя и отвори вратата на колата. — Мога ли да ви закарам? Трябва да се върна обратно и да приготвя вечерята, преди работодателят ми да се е прибрал.

Едва когато се върна в къщата на Голт, когато застана сама в празната, потънала в слънце стая, тя се изправи лице в лице с пълното значение на онова, което изпитваше. Погледна през прозореца към планините, които сякаш поддържаха небето на изток. Мислеше си за Ханк Риърдън, за това как седи на бюрото си на две хиляди мили разстояние, с вкаменено лице, за да не допусне агонията — същото каменно изражение, с което беше посрещал всички удари през годините — и тя почувства отчаяно желание да води неговата битка, да се бори за него, за миналото му, за това напрежение на лицето му и за куража, който го подхранва, също както искаше да се бори за „Комет“, който пълзеше с последни сили през пустинята по разпадащ се коловоз. Тя потръпна, затвори очи, сякаш беше виновна за двойно предателство, сякаш висеше в пространството между тази долина и останалата част от земята, без да има право на нито едно от двете.

Чувството изчезна, когато седна срещу Голт на масата за вечеря. Той я гледаше, открито и невъзмутимо, сякаш присъствието й беше нещо естествено и сякаш тази гледка беше единственото, с което той би искал да занимава съзнанието си. Тя се облегна леко назад, сякаш подчинявайки се на значението на погледа му, и каза сухо, вещо, с преднамерен отказ:

— Проверих ризите ви и намерих една с две липсващи копчета и друга с протрит ляв ръкав. Искате ли да ги закърпя?

— Ама разбира се, стига да можете.

— Мога.

Това изглежда не промени значението на погледа му, а само подчерта удовлетворението му, сякаш той беше искал тя да каже точно това. Само че тя не беше сигурна дали точно удовлетворение е името на онова, което виждаше в очите му. Беше напълно сигурна, че той не е искал тя да казва каквото и да е.

От другата страна на прозореца, зад ръба на масата, буреносните облаци бяха помели и последните следи от светлина в небето на изток. Тя се запита защо се притеснява да погледне навън, защо се чувства така, сякаш иска да се залови отчаяно за златните парчета светлина по дървената повърхност на масата, по намазаната с масло повърхност на кифличките, по медната кафеварка, по косата на Голт — да се залови като за малък остров на ръба на бездна. След това се чу да пита неволно, осъзнала, че това беше предателството, което искаше да избегне:

— Позволявате ли комуникация с външния свят?

— Не.

— Никаква ли? Дори и бележка без обратен адрес?

— Не.

— Дори и съобщение, което не издава никакви ваши тайни?

— Не и оттук. Не и през този месец. Не и на външни хора по което и да е време.

Тя се улови, че избягва очите му и се насили да вдигне поглед към него. Неговият поглед се беше променил: беше наблюдателен, неподвижен, неумолимо проницателен. Той попита, сякаш таеше вече защо му задава тези въпроси:

— Искате ли да помолите за специално изключение?

— Не — каза тя, издържайки на погледа му.

На следващата сутрин след закуска, докато седеше в стаята си и внимателно правеше кръпка на ръкава на ризата на Голт със затворена врата, за да не му позволи да види непохватните й усилия върху необичайната задача, тя чу звук от кола, която спря пред къщата. Чу стъпките на Голт да преминават бързо през всекидневната, чу го да отваря със замах външната врата и да вика навън с радостния гняв на облекчението:

— Време беше!

Тя се изправи, но спря: чу гласа му с внезапно изменен, сериозен тон, сякаш при шока от нещо, което е видял:

— Какво има?

— Здравей, Джон — каза ясен, тих глас, който звучеше спокойно, но беше натежал от изтощение. Тя седна на леглото, лишена изведнъж от сили: гласът беше на Франсиско. Чу Голт да пита строго и загрижено:

— Какво има?

— Ще ти кажа после.

— Защо закъсня толкова?

— Трябва да тръгна пак след час.

— Да тръгнеш?

— Джон, дойдох само да ти кажа, че няма да мога да остана тук тази година.

Последва пауза, после Голт попита мрачно и тихо:

— Толкова ли е зле — каквото и да е?

— Да… може и да се върна преди края на месеца. Не знам — и добави с отчаяно усилие: — Не знам дали да се надявам всичко да свърши бързо, или… или не.

— Франсиско, можеш ли да понесеш още един шок?

— Аз ли? Нищо не може да ме шокира в момента.

— Тук, в стаята ми за гости, има човек, когото трябва да видиш. Ще те шокира, така че е по-добре да те предупредя, че този човек още е стачкоизменник.

— Какво? Стачкоизменник? В твоята къща?

— Нека ти кажа как…

— Това е нещо, което искам да видя сам!

Тя чу презрителния кикот на Франсиско и устрема на стъпките му, видя как вратата се отваря рязко и забеляза смътно, че Голт я затваря и ги оставя сами. Не знаеше колко дълго е стоял Франсиско, загледан в нея, защото първият момент, който осъзна напълно, беше, когато го видя на колене, с ръце около нея, с лице, притиснато в краката й, моментът, в който като че ли тръпката, която премина по тялото му и го остави неподвижно, беше преляла в нейното и й беше дала силата да се движи. Видя с удивление, че ръката й се движи нежно по косата му, докато си мислеше, че няма право да го прави, но същевременно от дланта й изтичаше ведър поток, обгръщаше ги и двамата и изглаждаше миналото. Той не мръдна, не издаде звук, сякаш самият факт, че я държеше, казваше всичко, което той имаше да каже. Когато най-накрая вдигна глава, гледаше така, както тя погледна, когато отвори очи в долината: сякаш в света никога не беше съществувала болка. Смееше се.

— Дагни, Дагни, Дагни — гласът му звучеше не сякаш изричаше признание, на което се беше съпротивлявал с години, а сякаш просто повтаряше нещо, което се знае, и се смееше на претенцията да не се казва — разбира се, че те обичам. Уплаши ли се, когато той ме накара да го кажа? Ще го казвам толкова често, колкото искаш — обичам те, скъпа, обичам те, винаги ще те обичам, не се бой за мен, не ме интересува дали ще те имам някога пак, какво значение има? Ти си жива и си тук, и вече знаеш всичко. И то е толкова просто, нали? Виждаш какво е и защо трябваше да те изоставя, нали? — той посочи долината. — Това е — твоята земя, твоето царство, твоят свят. Дагни, винаги съм те обичал и това, че те изоставих — тъкмо в това беше любовта ми.

Той пое ръцете й и ги притисна към устните си, задържа ги, без да мърда — не като целувка, а като дълъг миг на покой, сякаш усилието от речта беше отвличане от факта на нейното присъствие, сякаш се разкъсваше от твърде много неща, които да каже, от натиска на всички думи, струпани в мълчанието на годините.

— Жените, които преследвах — не си повярвала, нали? Никога не съм докосвал и една от тях — но мисля, че го знаеш, че винаги си го знаела. Плейбоят беше роля, която трябваше да играя, за да не позволя на мародерите да ме заподозрат, докато разрушавах „Д’Анкония мед“ пред очите на целия свят. Това е дупката в системата им — те са тръгнали да се борят с всеки човек с чест и амбиции, но само да видят някой безполезен и пропаднал тип, и си мислят, че им е приятел, мислят, че са в безопасност — в безопасност! Това е техният възглед за живота, но вече научават доколко злото е безопасно, а некомпетентността — практична! Дагни, тъкмо в нощта, в която разбрах за пръв път, че те обичам — точно тогава разбрах и че трябва да замина. Когато влезе в хотелската ми стая, в онази нощ, когато видях как изглеждаш, какво представляваш, какво значиш за мен — и какво те очаква в бъдеще. Ако беше нещо по-малко, можеше и да ме спреш за кратко. Но това беше ти, ти, окончателният аргумент, който ме накара да те напусна. Помолих те за помощ през онази нощ — срещу Джон Голт. Но знаех, че ти си най-доброто му оръжие срещу мен, въпреки че нито ти, нито той го знаехте. Ти беше всичко, което той търсеше, всичко, за което ни казваше да живеем или да умрем, ако трябва… Бях готов за него, когато внезапно ме извика да дойда в Ню Йорк през онази пролет. Не бях го чувал от известно време. Той се бореше със същия проблем, с който и аз. Но той го реши… Помниш ли? Това беше времето, когато не беше получавала новини от мен в продължение на три години. Дагни, когато поех бизнеса на баща си, когато започнах да работя с промишлената система на целия свят — тъкмо тогава започнах да съзирам същността на злото, за която бях подозирал, но която смятах за твърде чудовищна, за да й повярвам. Видях събиращата данъци сган, която беше раснала векове наред като тумор върху „Д’Анкония мед“ и ни източваше без никакво право; видях правителствените наредби, приети, за да ме смажат, само защото имах успех, и да помогнат на моите конкуренти, само защото те бяха шляещи се некадърници; видях профсъюзите, които печелеха всеки иск срещу мен, само защото имах способността да правя тяхната прехрана възможна; видях, че да искаш пари, които не можеш да спечелиш, се смята за справедливо искане, но ако ги спечелиш, това се осъжда като алчност; видях политиците, които ми намигаха и ми казваха да не се притеснявам, защото можело просто да работя малко по-упорито и да ги надхитря всички. Погледнах отвъд моментните печалби и видях, че колкото по-усилено работя, толкова повече се затяга въжето около шията ми, видях, че енергията ми отива по дяволите, че върху паразитите, които се хранят от мен, са поникнали други, че са хванати в собствения си капан — и че за това няма причина, няма известен отговор, че тръбите от канализацията на света, които източват производителната му кръв, водят до някаква влажна мъгла, която никой не е посмял да пробие, а хората само вдигат рамене и казват, че животът на земята може да е и само зло. И тогава прозрях, че цялата световна промишленост, с всичките си великолепни машини, с пещите за хиляди тонове метал, с трансатлантическите кабели, обзаведените с махагон офиси, борсите, ослепителните електрически реклами, с мощта и богатството си — че всичко това се управлява не от банкери и бордове на директорите, а от всеки небръснат хуманист във всяка кръчма, от всяко подуто, злобно лице, което проповядва, че качеството трябва да се наказва само защото е качество, че целта на способностите е да служат на некомпетентността, че човекът има право да съществува единствено заради другите… Знаех го. Не виждах начин да се боря с това. Джон намери начина. Само двама души бяхме с него в нощта, когато отидохме в Ню Йорк в отговор на повикването му, Рагнар и аз. Каза ни какво трябва да направим и до какви хора трябва да стигнем. Беше напуснал „Двайсети век“. Живееше в една таванска стая в мизерен квартал. Отиде до прозореца и посочи небостъргачите на града. Каза, че трябва да угасим светлините на света, и когато видим светлините на Ню Йорк да угасват, ще знаем, че сме свършили работата си. Не поиска да се присъединим към него веднага. Каза ни да го обмислим и да претеглим всичко, което ще ни причини това. Аз му дадох отговор на сутринта на втория ден, а Рагнар — няколко часа по-късно, следобед… Дагни, това беше сутринта след последната ни нощ заедно. Бях видял, като видение, от което не можех да избягам, за какво трябва да се боря. Така изглеждаше ти през онази нощ, така говореше за железницата си, по който изглеждаше, когато се опитвахме да видим силуета на Ню Йорк от върха на една скала над река Хъдсън — трябваше да те спася, да разчистя пътя ти, да те оставя да намериш града си. Трябваше да не ти позволявам да се спъваш до края на живота си, докато си пробиваш път из отровната мъгла, а очите ти още гледат право напред, както гледаха на слънчевата светлина, и се опитват да открият края на пътя ти, но намират там не кулите на града, а някакво тлъсто, мокро, безмозъчно създание, което реализира радостта си от живота като гълта джин, докато ти си похабила твоя живот, за да плащаш! Ти да не познаеш радостта, за да може той да я познае? Ти да служиш за храна на чуждото удоволствие? Ти да си средството, а нечовеците да са целта? Дагни, това видях, това не можах да им позволя да ти причинят! Нито на теб, нито на всяко дете, което изглежда като теб, когато се обърне към бъдещето, нито на когото и да е с твоя дух, способен да изпита и един миг, в който да е гордо, невинно, уверено и радостно жив. Това беше моята любов, именно това състояние на човешкия дух, и аз те оставих, за да се боря за него, но знаех, че ако трябва да те изгубя, именно теб ще печеля отново с всяка година от битката. Но сега разбираш, нали? Видяла си долината. Това е мястото, което искахме да достигнем като деца, ти и аз. Достигнахме го. Какво повече мога да искам? Само да те видя тук. Не каза ли Джон, че си още стачкоизменник? Е, добре, само въпрос на време е, но ще станеш една от нас, защото винаги си била, и ако не го съзираш напълно, ние ще почакаме, за мен няма значение, стига само да си жива, стига само да не трябва да летя над Скалистите планини и да търся останките от самолета ти!

Тя въздъхна, щом разбра защо не е дошъл навреме в долината. Той се разсмя.

— Не ме гледай така. Не ме гледай като че съм рана, която те е страх да докоснеш.

— Франсиско, наранявала съм те по много най-различни начини…

— Не! Не си ме наранявала, нито пък той, изобщо не говори така. Той е раненият, но ние ще го спасим, той също ще дойде тук, където му е мястото, и ще разбере, може би и той ще се смее над това. Дагни, не се надявах да чакаш, знаех какъв риск поемам. И ако трябва да има някой, радвам се, че това е той.

Тя затвори очи и стисна устни, за да не простене.

— Скъпа, недей! Не виждаш ли, че съм го приел?

Но не е той, мислеше си тя, и аз не мога да ти кажа истината, защото това е човек, който може никога да не я чуе от мен и никога да не бъде мой.

— Франсиско, аз наистина те обичах — каза тя и задържа дъха си, шокирана, осъзнавайки едновременно, че не беше имала намерение да го казва и че не това е времето, което искаше да използва.

— Но това все още е така — спокойно и усмихнато каза той.

— Ти още ме обичаш, въпреки че има едно конкретно изражение на любовта, което винаги ще чувстваш и искаш, но няма да ми даваш повече. Аз съм все още онова, което бях, и ти винаги ще го виждаш, винаги ще ми отговаряш по същия начин, въпреки че сега обичаш друг мъж. Без значение какво чувстваш към него, това няма да промени онова, което чувстваш към мен, и няма да е предателство към нито един от двамата, защото идва от един и същи корен, това е същото заплащане за същите ценности. Каквото и да стане в бъдеще, ние винаги ще бъдем един за друг каквото сме били, защото ти винаги ще ме обичаш.

— Франсиско — прошепна тя, — нима знаеш това?

— Разбира се. Не схващаш ли вече? Дагни, всички форми на щастие са едно, всяко желание е подтиквано от все същия двигател — от нашата любов към една — единствена ценност, към най-високия потенциал на собственото ни съществуване, и всяко достижение е неин израз. Огледай се. Виждаш ли колко много възможности имаме тук, на земя без пречки? Виждаш ли колко много неща съм свободен да направя, да изпитам, да постигна? Виждаш ли, че всичко тук е част от онова, което ти си за мен, както аз съм част от него за теб? И ако те видя да се смееш с възхита пред нова пещ за мед, която аз съм построил, това ще бъде друга форма на чувството, което изпитах, докато лежах в леглото до теб. Дали ще искам да спя с теб? Отчаяно. Дали ще завиждам на мъжа, който го прави? Несъмнено. Но какво значение има това? Стига ми, че си тук, че те обичам и че си жива.

Тя сведе очи, лицето й беше строго, задържа главата си наведена, като в знак на почит, и каза бавно, сякаш изпълняваше тържествено обещание:

— Ще ми простиш ли?

Той като че се сепна, после си спомни, разсмя се весело и отговори:

— Още не. Няма нищо за прощаване, но ще ти простя, когато се присъединиш към нас.

Той се изправи, вдигна и нея на крака, а когато ръцете му я обгърнаха, целувката им беше обобщение на цялото им минало, негов край и знак, че са го приели напълно. Голт се извърна към тях от другия край на всекидневната, когато излязоха. Стоеше до един прозорец и гледаше долината — и тя беше уверена, че е стоял там през цялото време. Видя очите му да изучават лицата им с поглед, който се местеше от единия към другия. Лицето му се отпусна леко, когато видя промяната в това на Франсиско, който попита с усмивка:

— Защо си ме зяпнал?

— Знаеш ли как изглеждаше, когато влезе?

— Така ли? Не бях спал три нощи, за това. Джон, ще ме поканиш ли на вечеря? Искам да знам как тоя твой стачкоизменник е стигнал тук, но мисля, че мога да рухна и да захъркам в средата на някое изречение, макар в момента да се чувствам така, сякаш никога няма да спя пак. Така че си мисля, че е по-добре да си ида у дома и да остана там до довечера.

Голт го наблюдаваше с лека усмивка.

— Нямаше ли да тръгваш след час?

— Какво? Не… — меко каза той след миг учудване. — Не! — триумфално се засмя след това. — Вече не трябва! Вярно, не бях ти казал какво има, нали? Търсех Дагни. Търсех… останките от самолета й. Казаха, че е изчезнала при катастрофа в Скалистите планини.

— Разбирам — спокойно каза Голт.

— Помислих си какво ли не, с изключение на това, че ще реши да се разбие в Дерето на Голт — доволен каза Франсиско. В гласа му звучеше онова радостно облекчение, което почти придава приятен вкус на ужаса от миналото, след като го побеждава чрез настоящето. — Продължавах да летя в района между Афтън, Юта и Уинстън, Колорадо, над всеки връх, над всеки процеп, над всяка останка от кола в овразите под мен, и всеки път, когато видех някоя, аз… — той спря, беше почти като тръпка. — А нощем излизахме пеша — спасителните екипи от железопътната компания в Уинстън, катерехме се насам-натам, без посока, без план, само напред, докато не се съмнеше, и… — Той потръпна, опитвайки се да го потисне и да се усмихне. — Не бих го пожелал и на най-лошия си…

Спря рязко, усмивката му изчезна и мъгляво отражение на израза, който бе носил в продължение на три дни, се върна на лицето му — като при внезапния спомен на гледка, която беше забравил. След дълго мълчание той се обърна към Голт.

— Джон — гласът му звучеше необичайно сериозно, — можем ли да уведомим хората отвън, че Дагни е жива… в случай, че има някой, който… който се чувства като мен?

Голт го гледаше право в очите.

— Искаш да дариш на някого отвън облекчение от последствията, че е останал там?

Франсиско сведе поглед, но отговори твърдо:

— Не.

— Съжаление ли, Франсиско?

— Да. Забрави. Прав си.

Голт се извърна с жест, който изглеждаше странно непривичен: беше неритмичен и рязък, като да беше неволен. Така и не се обърна отново; Франсиско го погледна учудено, после попита меко:

— Какво има?

Голт се обърна и го погледна за момент, без да отговаря. Тя не можеше да разбере що за емоция смекчава чертите на лицето на Голт: беше като усмивка, като нежност, като болка, но и като нещо по-голямо, което правеше всички тези представи излишни.

— Каквото и да е платил всеки един от нас за тази битка — каза Голт, — ти си поел най-тежките удари, нали?

— Кой? Аз ли? — Франсиско се усмихна шокиран, радостен, недоверчив. — Нищо подобно! Какво ти става?

После се разсмя и добави:

— Съжаление ли, Джон?

— Не — твърдо каза Голт.

Тя видя Франсиско да го наблюдава смръщено, леко озадачено — защото Голт го беше казал, обърнат не към него, а към нея.

* * *

Емоцията, която й внушиха непосредствените впечатления от къщата на Франсиско, когато влезе в нея за пръв път, не беше къщата като онази, която беше изпитала при смълчания й вид, когато я беше видяла заключена. Чувстваше не трагична самота, а ободряваща яснота. Стаите бяха голи и грубовато прости, къщата изглеждаше построена с уменията, решимостта и нетърпението, типични за Франсиско — изглеждаше като хижа на заселник, сглобена, за да послужи просто като трамплин за дълъг полет в бъдещето — бъдеще, където го очакваше такова огромно поле за действие, че не можеше да се губи време за нещо като комфорт в началото му. Мястото носеше сиянието не на дом, а на свежо дървено скеле, издигнато, за да приюти раждането на небостъргач.

Франсиско, с ръкавели на ръцете, стоеше в средата на всекидневната си от петнайсет квадратни метра с вид на домакин на палат. От всички места, на които някога го беше виждала, това изглеждаше най-подходящо да бъде негово. Също както простотата на дрехите му, в комбинация с маниерите му, му придаваха вид на висш аристократ, така и суровостта на стаята й придаваше вид на изключително патрицианско убежище — един-единствен царствен нюанс беше добавен към суровия изглед: два древни сребърни бокала стояха в малка ниша, изрязана в стената от голи трупи; орнаментите им изискваха лукса на дългия и скъп труд на някой занаятчия — много повече работа, отколкото беше отнело построяването на хижата. Дизайнът им беше избледнял и изгладен от вековете — много повече векове, отколкото са били необходими, за да пораснат боровете за трупите в стените. В средата на тази стая леките, естествени маниери на Франсиско бяха обагрени от спокойна гордост, сякаш усмивката му й казваше мълчаливо: това съм аз, това съм бил през всичките тези години.

Тя погледна към сребърните бокали.

— Да — каза той в отговор на мълчаливото й предположение — принадлежали са на Себастиан д’Анкония и съпругата му. Това е единственото нещо, което донесох тук от двореца си в Буенос Айрес. Това и гербът над вратата. Само това исках да спася. Всичко друго ще изчезне само след няколко месеца. — Той се разсмя. — Те ще конфискуват всичко, последните остатъци от „Д’Анкония мед“, но ще бъдат изненадани. Няма да намерят много, което да си струва. А колкото до двореца, няма да могат да си позволят дори сметката за отопление.

— А после? — попита тя. — Къде ще отидеш след това?

— Аз ли? Ще отида да работя за „Д’Анкония мед“.

— Какво искаш да кажеш?

— Помниш ли стария девиз „Кралят е мъртъв, да живее кралят“? Когато трупа от имота на предците ми вече го няма, моята мина ще стане новото, младо тяло на „Д’Анкония мед“ — собственост, която моите предци са искали, за която са работили, заслужили са, но никога не са притежавали.

— Твоята мина ли? Каква мина? Къде?

— Тук — каза той и показа планинските върхове. — Не знаеше ли?

— Не.

— Притежавам медна мина, до която мародерите няма да стигнат. Тя е тук, в тези планини. Аз направих проучванията, аз я открих, аз започнах да копая. Беше преди осем години. Аз бях първият човек, на когото Мидас продаде земя в тази долина. Аз купих тази мина. Започнах работата със собствените си ръце, както го е направил и Себастиан д’Анкония. Вече имам управител, който да се занимава с нея, беше най-добрият ми металург в Чили. Мината произвежда цялата мед, от която имаме нужда. Печалбите ми се влагат в банката на Мълиган. Това ще бъде всичко, което ще имам след няколко месеца. Това ще бъде и всичко, от което ще имам нужда.

„… За да завладея света“ — така звучеше гласът му в последното изречение. Тя се смая от разликата между него и срамния, сладникав гласец, полухленч, полузаплаха, глас на просяк и бандит, с който хората от техния век произнасяха думата „нужда“.

Дагни — казваше той, застанал до прозореца, загледан сякаш не във върховете на планините, а във времето — възраждането на „Д’Анкония мед“, а и на света трябва да започне тук, в Съединените щати. Тази страна е единствената в историята, родена не по случайност и не от слепи междуплеменни войни, а като рационален продукт на човешкия ум. Тази страна е била построена върху върховенството на разума и в продължение на един великолепен век е заела водещо място в света. Ще трябва да го направи отново. Първата стъпка на „Д’Анкония мед“, както и на всяка друга човешка ценност, трябва да дойде оттук, защото останалата част от Земята е стигнала до дъното на вярванията, които е поддържала векове наред: мистична вяра, върховенство на ирационалното, което има само два самотни паметника в края на пътя си: лудница и гробище… Себастиан д’Анкония е допуснал една грешка: приел е система, която твърди, че собствеността, която е придобил по право, трябва да бъде негова не по право, а с позволение. Неговите наследници платиха за тази грешка. Аз платих последната вноска… Мисля, че ще видя деня, в който, израснали от корена си в тази земя, мините, леярните и пристанищата за руда на „Д’Анкония мед“ ще се разпръснат отново по света и в родната ми страна, и аз ще съм първият, който ще започне нейното възстановяване. Може и да го видя, но не мога да бъда сигурен. Никой не може да предскаже кога другите ще решат да се върнат към разума. Може би в края на живота си ще съм създал единствено тази мина — „Д’Анкония мед“ №1, Дерето на Голт, Колорадо, Съединени американски щати. Но, Дагни, помниш ли амбицията ми да удвоя производството на мед на баща ми? Дагни, ако в края на живота си произвеждам и един фунт мед годишно, аз ще бъда по-богат от баща си, по-богат от всеки мой предшественик с техните хиляди тонове, защото този фунт ще бъде мой по право и ще бъде използван, за да поддържа свят, който го знае!

Това беше онзи Франсиско от детството им, в обноските си, в маниера си, в непомрачения блясък на очите си. Тя се втурна да го разпитва за медната му мина, както го беше разпитвала за индустриалните му проекти по време на разходките им по брега на Хъдсън, връщайки си чувството за безпрепятствено бъдеще.

— Ще те взема с мен и ще ти покажа мината — каза той — веднага щом глезенът ти се възстанови напълно. Трябва да се катерим по стръмна пътека, за да стигнем там, просто пътечка за мулета, още няма път за камиони. Нека ти покажа новата топилня, която проектирам. Работя върху нея от известно време, твърде сложна е за сегашното ни ниво на производство, но когато възможностите на мината пораснат достатъчно, за да я оправдаят — само да видиш колко време, труд и пари ще спести!

Те седяха на пода, наведени над листове хартия, които той разпръсна пред нея, и изучаваха заплетените секции на пещта — със същата радостна добросъвестност, с която някога проучваха отпадъците в едно бунище.

Тя се наведе напред точно когато той се пресягаше за един лист и се оказа облегната на рамото му. Неволно остана неподвижна само за миг — мъничко прекъсване в потока на едно — единствено движение — докато очите й се вдигаха към неговите. Той гледаше надолу към нея, без да крие какво изпитва, но и без да намеква за по-нататъшни искания. Тя се отдръпна, осъзнала, че изпитва същото желание като неговото.

После, още в плен на възвърналото се усещане за онова, което беше изпитвала към него в миналото, тя осъзна едно качество, което винаги е било част от това чувство, но сега за пръв път виждаше ясно: ако това желание беше прослава на живота, то чувствата й към Франсиско винаги са били прослава на нейното бъдеще — като миг на величие, спечелен с частично плащане на непозната сметка, като потвърждение на някакво предстоящо обещание. В мига, когато го осъзна, тя разбра и кое е единственото желание, което някога е изпитвала не като символ на бъдещето, а като пълно и окончателно настояще. Разбра го от един образ — образ на една мъжка фигура, застанала пред вратата на малка гранитна сграда. Крайната форма на обещанието, което я беше карало да продължава да се движи, беше човекът, който вероятно щеше завинаги да остане само недостижимо обещание.

Но това, смаяно си мислеше тя, беше именно възгледът за човешката съдба, който най-страстно мразеше и отхвърляше: че човек винаги трябва да е увлечен от някакъв недостижим, блестящ образ, винаги да е осъден да се стреми, но не и да постига. Нейният живот и нейните ценности не можеха да я доведат дотук — никога не беше откривала красота в копнежа по невъзможното и никога не беше смятала възможното за недостижимо. Но беше стигнала до това и не можеше да намери отговор.

Не можеше да се откаже нито от него, нито от света, мислеше си тя, докато гледаше Голт тази вечер. Отговорът изглеждаше по-труден в негово присъствие. Чувстваше, че не съществува проблем, че нищо не може да се сравни с факта, че го вижда, нищо не може да има силата да я накара да си тръгне — и заедно с това — че нямаше да има право да го погледне, ако се откажеше от железницата. Усещаше, че го притежава, че са се разбрали за неназованото от самото начало — и едновременно с това — че той можеше да изчезне от нейния живот, и на някоя бъдеща улица във външния свят да я подмине със спокойно безразличие.

Забеляза, че не я разпитва за Франсиско. Когато говореше за посещението си, тя не виждаше реакция по лицето му — нито одобрение, нито гняв. Стори й се, че е усетила един недоловим оттенък в сериозното му, внимателно изражение: сякаш ставаше въпрос за нещо, за което е решил да не изпитва чувства.

Смътните й опасения се превърнаха във въпросителен знак, който на свой ред започна да дълбае като свредел ума й през следващите вечери — когато Голт напускаше къщата и тя оставаше сама. Той излизаше през вечер, след вечеря, без да й казва къде ходи, и се връщаше след полунощ и дори по-късно. Тя се опита да не си позволява да открие с какво напрежение и безпокойство го чакаше да се върне. Не го питаше къде прекарва вечерите си. Колебанието, което я спираше, беше твърде силното и желание да разбере и тя продължаваше да мълчи, като някаква неясна форма на неподчинение — отчасти към него, отчасти към собствената си тревога.

Не искаше да признае онова, от което се страхува, или да му придаде убедителната форма на думите — познаваше го само чрез грозното, заядливо натякване на непризнатата емоция. Част от тази емоция беше безжалостно негодувание, каквото не беше изпитвала никога преди: това беше нейният отговор на ужаса, че в живота му може да има друга жена. Но негодуването беше омекотено от някаква здрава същност в онова, от което се боеше — като че ли тази заплаха можеше да бъде преборена, а — ако се наложи — и приета. Но имаше и друг, по-грозен страх: гнусният силует на саможертвата, подозрението, което не смееше да изрече за него — че той иска да се махне от пътя й и да позволи празнотата да я принуди да се върне при мъжа, който беше неговият най-любим приятел.

Минаха дни, преди тя да заговори за това. Сетне, веднъж по време на вечеря, когато той тъкмо щеше да излиза, тя осъзна особеното удоволствие, с което го наблюдаваше да яде храната, която беше приготвила — и изведнъж, неволно, сякаш това удоволствие й даваше право, което не дръзваше да назове, сякаш радост, а не болка разчупваше съпротивата й, тя се чу да го пита:

— Какво правите през вечер?

Той отговори просто, като да мислеше, че тя отдавна знае.

— Преподавам.

— Какво?

— Чета курс от лекции по физика, както правя всяка година през този един месец. Това е моята… На какво се смеете? — попита той, видял облекчението, мълчаливия смях, който като че не беше насочен към неговите думи, а после, преди тя да отговори, той се усмихна, отгатнал отговора, и тя видя нещо дълбоко лично в усмивката му, нещо, което беше почти безсрамна интимност — в контраст със спокойния, безличен и нехаен начин, по който той продължи: — Знаете, че това е месецът, през който всички ние търгуваме с достиженията от истинските си професии. Ричард Хали изнася концерти, Кей Лъдлоу участва в две пиеси, написани от автори, които не пишат за външния свят, а аз чета лекции и докладвам за работата, която съм извършил през годината.

— Безплатни лекции?

— Разбира се, че не. Курсът струва десет долара на човек.

— Искам да ви чуя.

Той поклати глава.

— Не. Ще можете да посетите концертите, пиесите и всякакъв друг вид представления за удоволствие, но не и моите лекции или някаква друга продажба на идеи, които можете да изнесете извън долината. Освен това моите клиенти, или студенти, са само хора, които имат практически цели, за да посещават курса ми: Дуайт Сандърс, Лорънс Хамънд, Дик Макнамара, Оуън Келог и неколцина други. Тази година прибавих и един начинаещ: Куентин Даниълс.

— Наистина ли? — попита тя почти с нотка на ревност. — Как може да си позволи нещо толкова скъпо?

— На кредит. Дадох му погасителен план. Заслужава си.

— И къде преподавате?

— В хангара във фермата на Дуайт Сандърс.

— А къде работите през годината?

— В лабораторията си.

Тя попита внимателно:

— Къде е тази лаборатория? Тук, в долината ли?

Той издържа погледа й за момент, позволи й да види веселието в неговия, както и че знае целта й, сетне отговори:

— Не.

— И сте живели във външния свят през всички тези дванайсет години?

— Да.

— А дали — мисълта изглеждаше непоносима — имате работа като тази на останалите?

— О, да — веселието в погледа му придоби някакъв особен смисъл.

— Не ми казвайте, че сте втори помощник-счетоводител!

— Не, не съм.

— Тогава какво работите?

— Онова, което светът желае да работя.

— Къде?

Той поклати глава.

— Не, госпожице Тагарт. Ако решите да напуснете долината, това е едно от нещата, които не бива да знаете.

Той се усмихна отново по онзи дързък и личен начин, който сега показваше, че знае каква заплаха се съдържа в отговора му и какво означава тя за нея. После стана от масата.

Когато излезе, тя изпита чувството, че потокът на времето е тежест, която я притиска в неподвижната къща — като инертна, полутечна маса, която се хлъзгаше и разтегляше в темпо, а то не й позволяваше да прецени дали са изминали минути или часове. Беше се излегнала в едно кресло във всекидневната, смазана от тежка, безразлична отпадналост — не желание да мързелува, а безсилие, заради потайното желание за насилие, което никакво по-слабо действие не може да удовлетвори.

Онова специално удоволствие, което беше изпитала, докато го наблюдаваше да яде храната, която беше приготвила — мислеше си тя, докато лежеше неподвижно със затворени очи, а умът й, както и времето, се движеше из една вселена с премрежен, забавен ход — това беше удоволствието да знае, че му е доставила чувствена наслада, че една форма на удовлетворение на тялото му идва от нея.

Има причина, мислеше си тя, една жена да иска да готви за един мъж — о, не като задължение, не като постоянно занимание, само като рядък, специален ритуал, символ на… в какво са го превърнали проповедниците на женския дълг? Кастрираното изпълнение на неблагодарен труд се смяташе за женска добродетел, докато онова, което му придаваше значение, се смяташе за срамен грях… Работата с мазните петна, парата и слузестите обелки в смрадлива кухня се смяташе за духовно занятие, акт на съобразяване с моралния дълг, докато значението на две тела в спалнята се смяташе за физическо задоволяване, отстъпление пред животинския инстинкт — без величие, без значение и без гордост на духа, на която да имат право въпросните животни.

Тя скочи на крака. Не искаше да мисли за външния свят или за неговия морален кодекс. Но знаеше, че не това е обектът на мислите й. И тя не искаше да мисли за онова, към което се стремеше умът й, за онова, към което се връщаше непрекъснато въпреки волята й, по повелята на някаква собствена воля…

Крачеше из стаята, изпълнена с омраза към грозната, нервна, неконтролирана отпуснатост на движенията си, разкъсвана между нуждата да се накара да наруши вцепенението и осъзнаването, че не това е искала. Палеше цигари като мигновена илюзия за целенасочено действие и след миг ги хвърляше, усетила погнусата от подмяната на целта. Гледаше из стаята като неспокоен просяк, молещ физическите обекти да й дадат мотив, искаше да намери нещо за чистене, за поправяне, за търкане, макар да знаеше, че нито една от тези задачи не си струва усилието. Когато нищо не си струва усилието, казваше някакъв строг глас в ума й, това е просто завеса, покриваща желание, което си струва твърде много — какво искаш всъщност? Тя запали клечка кибрит и гневно насочи пламъка към цигарата, която забеляза, че виси незапалена в ъгъла на устните й… „Какво искаш всъщност?“ — повтаряше гласът строго, като съдия. „Искам да се върне!“ — отговори тя, запращайки думите като беззвучен вик към някакъв обвинител вътре в нея, както човек би хвърлил кокал на животно, което го преследва, с надеждата да го отвлече, за да не се нахвърли върху него.

Искам да се върне, меко каза тя в отговор на обвинението, че няма причина за такова нетърпение… Искам да се върне, умолително каза тя в отговор на студеното напомняне, че нейният отговор не уравновесява везните на съдията… Искам той да се върне! — предизвикателно извика тя, борейки се да не изпусне единствената прекалена, предпазна дума в изречението.

Усети как главата й клюма от изтощение като след дълъг побой. Цигарата, която държеше между пръстите си, беше изгоряла с половин инч. Тя я смачка и отново рухна в креслото.

Не се опитвам да избягам, мислеше си, не се опитвам да избягам, просто не мога да намеря път към някакъв отговор… Можеш да вземеш онова, което искаш, каза гласът, докато тя търсеше опипом пътя си през сгъстяващата се мъгла. Но ако си готова да дадеш по-малко от твоето пълно приемане, от цялостното ти убеждение — то това е предателство към всичко онова, което той представлява… Тогава нека ме проклина, помисли си, сякаш гласът се беше изгубил в мъглата и нямаше да я чуе, нека ме проклина утре… Искам… да се върне… Не чу отговор, защото главата и бе се отпуснала леко на стола — тя спеше.

Когато отвори очи, го видя на три стъпки от себе си, загледан в нея, като че стоеше там от известно време. Видя лицето му, и с яснотата на цялостното си възприятие, видя и значението на изражението му: беше тъкмо онова, с което се беше борила часове наред. Видя го, без да се учуди, защото още не си беше възвърнала съзнанието за каквато и да е причина, поради която това трябва да буди учудване.

— Точно така изглеждате — меко каза той, — когато заспивате в кабинета си. — Тя разбра, че и той не осъзнава напълно това, което й е позволил да чуе: начинът, по който го каза, потвърди колко често го е мислел и поради каква причина. — Изглеждате така, сякаш ще се събудите в свят, в който нямате нищо за криене, и нищо, от което да ви е страх. Тя усети, че първото движение на лицето й е било усмивка, разбра го в момента, в който усмивката изчезна, в който стана ясно, че и двамата са будни. Той добави спокойно и напълно осъзнато: — Но тук това е вярно.

Първата й емоция в реалността беше чувство за мощ. Тя се изправи и седна с нехайно, но уверено движение, усещайки как движението преминава през тялото й. Зададе му въпрос и забавеният му каданс, оттенъкът на небрежно любопитство, сякаш смисълът му беше очевиден, му придадоха нотка на презрение:

— Откъде знаете как изглеждам… в кабинета си?

— Казах ви, че ви наблюдавам от години.

— Как сте могли да ме наблюдавате толкова подробно? Откъде?

— Няма да ви отговоря сега — просто, без да я предизвиква отвърна той. Лекото преместване на рамото й, когато се облегна назад, паузата, сетне ниският и по-дрезгав тон на гласа й оставиха намек за победоносна усмивка:

— Кога ме видяхте за пръв път?

— Преди десет години — обясни той, гледайки право в нея, позволявайки й да види, че отговаря на пълното, неизказано значение на нейния въпрос.

— Къде? — Думата беше почти като заповед.

Той се поколеба, сетне тя забеляза лека усмивка да играе по устните му, но не и в очите — усмивка, с която човек съзерцава с копнеж, горчивина и гордост нещо, което е придобил на мъчителна цена — очите му бяха насочени не към нея, а към тогавашното момиче.

— Под земята, на терминала на „Тагарт“ — отговори той.

Тя осъзна внезапно позата си: раменете й бяха отпуснати на стола, беше безгрижна, наполовина излегната, с протегнат напред крак. Със строгата кройка на прозрачната си блуза, широката си селска пола, боядисана ръчно в ярки цветове, с тънките си чорапи и високите си токове, тя не изглеждаше като директор на железопътна компания. Осъзнаването на това я порази в отговор на очите му, които сякаш виждаха не достижимото, а онова, което всъщност бе: негова прислужница.

Тя разпозна мига, в който една недоловима промяна в блясъка на тъмнозелените му очи отмести воала на дистанцията и замени панорамата на миналото с гледката на непосредственото настояще. Посрещна погледа му с онзи дързък поглед, който изразява усмивка, без да е мръднала и мускул на лицето си. Той се извърна, но докато прекосяваше стаята, стъпките му бяха красноречиви като глас. Тя знаеше, че той иска да напусне стаята, както го правеше всеки път — никога не оставаше за повече от едно кратко „лека нощ“, когато се прибираше вкъщи. Наблюдаваше борбата у него, изразена в стъпките му, започнали в една посока и свърнали в друга, или пък в увереността й, че тялото й се е превърнало в инструмент за директно усещане на неговото, като екран, който отразява и движенията, и мотивите му. Не беше сигурна. Знаеше само, че той, който никога не беше започвал или губил битка срещу самия себе си, сега нямаше сили да напусне стаята.

Поведението му сякаш не изразяваше напрежение. Свали си палтото, хвърли го настрани, остана по риза и седна срещу нея до прозореца в другия край на стаята. Но седна на облегалката на един стол, без да остава, ала и без да си тръгва. Тя усети лекото, почти фриволно чувство на триумф от това, че го държи също толкова сигурно, колкото и чрез физически допир — за един миг, кратък и опасен, това беше по-удовлетворяваща форма на контакт. След това изпита внезапен, заслепяващ шок — като задъхване и писък някъде в нея — и тя затърси зашеметена какво го беше предизвикало. Разбра, че той просто се е облегнал леко на една страна и че е видяла нехайната му поза, дългата линия, преминаваща от рамото, през талията и бедрата му надолу по краката. Отклони поглед, за да не му позволи да види, че трепери, и изостави всички мисли за триумф и за това кой сега въплъщава силата.

— Виждал съм ви много пъти след това — спокойно и твърдо каза той, макар и малко по-бавно от обикновено, сякаш можеше да контролира всичко, освен нуждата си да говори.

— Къде сте ме виждали?

— На много места.

— Но сте се постарали да останете невидим? — Нямаше как да не забележи изражението му.

— Да.

— Защо? Бояхте ли се?

— Да.

Каза го просто и на нея й отне миг да разбере, че той признава колко добре е знаел какво би означавало за нея да го види.

— Знаехте ли коя съм, когато ме видяхте за първи път?

— О, да. Вторият ми най-лош враг.

— Какво? — Не беше го очаквала, но попита вече по-спокойно: — Кой е най-лошият?

— Доктор Робърт Стедлър.

— Слагате ме в една категория с него?

— Не. Той е мой осъзнат враг. Той е човекът, който продаде душата си. Не мислим да го връщаме. Но вие — вие бяхте една от нас. Знаех го дълго преди да ви видя. Знаех също, че последна ще се присъедините към нас и че най-трудно ще ви победя.

— Кой ви каза това?

— Франсиско.

Тя пропусна един миг, сетне попита:

— Какво е казал?

— Каза, че от всички в списъка ни вие ще сте най-трудната за побеждаване. Тогава чух за вас за пръв път. Франсиско сложи името ви в списъка. Каза ми, че сте единствената надежда и бъдеще за „Тагарт трансконтинентал“, че ще ни се противопоставяте дълго време, че ще водите отчаяна битка за железницата си, защото сте твърде издръжлива, смела и посветена на работата си.

— Той я погледна. — Не ми каза нищо друго. Говореше за вас така, сякаш просто обсъждаше поредния бъдещ стачник. Знаех, че сте приятели от детинство, това беше всичко.

— Кога ме видяхте?

— Две години по-късно.

— Как?

— Случайно. Беше късно през нощта… на пътническия перон на терминала на „Тагарт“. — Тя знаеше, че това е форма на отстъпление, той не искаше да го казва, и все пак трябваше да говори. Чу сподавеното напрежение и съпротивата в гласа му, но трябваше да говори, за да даде и на себе си, и на нея тази единствена форма на контакт. — Носехте вечерна рокля. Имахте пелерина, която наполовина се беше смъкнала от тялото ви, видях първо голите ви рамене, гърба и профила ви — за миг изглеждаше така, сякаш пелерината ще продължи да се смъква и ще останете там гола. След това видях, че носите дълга мантия с цвят на лед, като туника на гръцка богиня, но бяхте с късата коса и властния профил на американска жена. Изглеждахте абсурдно не на място на гаров перон — а и аз не ви виждах на гаров перон, виждах гледка, която никога не беше ме спохождала преди, но след това изведнъж осъзнах, че мястото ви е именно сред релсите, саждите и траверсите, че тъкмо това са подходящите декори за летящата мантия и голите рамене, за лице, толкова живо като вашето — тъкмо железопътният перон, а не апартамент със завеси. Вие изглеждахте като символ на лукса и мястото ви беше тъкмо там, където е неговият източник, вие сякаш връщахте богатството, грацията, екстравагантността и насладата от живота на собствениците им по право, на хората, които са създали железниците и фабриките. Носехте едновременно енергията и нейната награда, изразявахте комбинация от компетентност и лукс. А аз бях първият човек, който някога е определял по какъв начин тези две неща са неделими, така че си помислих: ако нашето време придаде форма на истинските си богове и издигне статуя на значението на една американска железопътна компания, тази статуя щеше да бъде вашата… После видях какво правите и разбрах коя сте. Давахте заповеди на трима служители на терминала, не чувах думите ви, но гласът ви звучеше решително, ясно и уверено. Разбрах, че сте Дагни Тагарт. Приближих се достатъчно, за да чуя две изречения. „Кой е наредил?“ — попита един от мъжете. „Аз“ — отговорихте вие. Само това чух. Беше достатъчно.

— И после?

Той бавно вдигна поглед през стаята и срещна нейния, а потиснатото напрежение, което снижи гласа му и смекчи тона му, му придаде и оттенък на самоирония — отчаяна и почти нежна:

— После разбрах, че да изоставя двигателя си не е било най-скъпата цена, която трябва да платя за тази стачка.

Тя се запита коя анонимна сянка сред пътниците, които бяха вървели забързано покрай нея — толкова несъществени и пренебрегнати, колкото парата от локомотивите, — коя сянка и лице са били неговите. Чудеше се колко близо е била до него в продължението на онзи, непознат за нея, момент.

— Защо не говорихте с мен — тогава или по-късно?

— Помните ли случайно какво правехте на терминала тази нощ?

— Помня смътно една нощ, в която ме извикаха от някакво парти. Баща ми беше извън града, а новият управител на терминала беше направил някаква грешка, която беше спряла целия трафик в тунелите. Старият управител беше напуснал неочаквано седмица преди това.

— Аз го накарах да напусне.

— Разбирам…

Гласът й затихна, сякаш се отказваше от звука, а клепките й се сведоха, сякаш се отказваха от зрението. Ако не беше издържал тогава, мислеше си тя, ако беше дошъл да я повика било тогава, било по-късно, до каква ли трагедия щяха да стигнат? Спомни си как се беше чувствала, когато беше извикала, че ще застреля разрушителя, щом го види…

Щях да го направя, мислеше си тя — не с думи, усещаше го само като вибриращо напрежение в стомаха си, щях да го застрелям след това, ако бях разбрала ролята му… И щеше да се наложи да я разбера… И все пак… — тя потръпна, защото осъзна, че й се искаше тогава да е дошъл при нея, защото мисълта, която не можеше да допусне в ума си, но плуваше като тъмна топлина из тялото й, беше: щях да го застрелям, но не и преди да…

Вдигна клепки и осъзна, че в нейните очи тази мисъл беше също толкова оголена за него, колкото за нея — в неговите. Видя премрежения му поглед и изопнатите му устни, видя го в ноктите на агонията, почувства се удавена от ликуващото желание да му причини болка, да я види, да я наблюдава — да я наблюдава отвън границите на неговата и на собствената си издръжливост, сетне да го хвърли в безпомощността на удоволствието.

Той стана и извърна очи и тя не можа да разбере дали лекото повдигане на главата или напрежението на чертите му правеше лицето му да изглежда странно спокойно и открито, сякаш беше лишено от емоция — до голата чистота на структурата си.

— Всеки човек, от когото вашата компания имаше нужда и когото изгубихте през последните десет години — каза той, — аз направих така, че да го изгубите. — Гласът му беше равен и блестящо прост като на счетоводител, който напомня на безразсъден купувач, че цената е нещо абсолютно, от което не може да избяга. — Аз издърпах всяка подпорна греда изпод „Тагарт трансконтинентал“ и ако решите да се върнете, ще видя как компанията рухва върху главата ви.

Той се обърна и понечи да излезе от стаята. Тя го спря. Гласът й, много повече от думите, го накара да спре — беше нисък, без следа от емоция, само с пропадаща тежест, и единственият му оттенък беше някакъв провлечен тон, като вътрешно ехо, който приличаше на заплаха; това беше глас, който моли, от човек, който още пази представата за чест, но тя отдавна вече не го интересува:

— Искате да ме задържите тук, нали?

— Повече от всичко на света.

— Бихте могли да ме задържите.

— Знам.

Гласът му съдържаше същия звук като нейния. Той изчака, за да възвърне контрола над дишането си. Когато заговори отново, гласът му беше тих и ясен, с някакво подчертано чувство, което беше почти като усмивка с разбиране:

— Искам да приемете това място. Каква полза би имало физическото ви присъствие, лишено от значение? Това е тъкмо онази фалшива реалност, с която повечето хора се залъгват цял живот. Аз не мога да го правя. — Той се обърна и тръгна. — Нито пък вие. Лека нощ, госпожице Тагарт.

Той влезе в спалнята си и затвори вратата.

Вече беше отвъд царството на мисълта, лежеше в леглото си в тъмната стая, неспособна нито да мисли, нито да спи. Стенещата ярост, която изпълваше ума й, беше само като чувство в мускулите й, но нейният тон и нейните гърчещи се сенки бяха като умолителен вик, който тя осъзнаваше не като думи, а като болка: нека дойде, нека нахълта, да вървят по дяволите и железницата, и стачката му, и всичко, с което живеем, да върви по дяволите всичко, което сме били и сме! Ако трябва да умра, нека умра, но да е утре, нека той да дойде тук, на каквато и да е цена, не ми е останало нищо, което да не искам да му продам — това ли означава да се превърнеш в животно? Сигурно и аз съм животно… Тя лежеше по гръб, с длани, притиснати в чаршафа, за да се спре, да не стане и да не влезе в стаята му, осъзнала, че е способна дори на това…

Това не съм аз, това е тяло, което не мога нито да търпя, нито да контролирам… Но някъде вътре в нея — не под формата на думи, а като топка неподвижност — присъстваше съдията, който я наблюдаваше, ала вече не със строг упрек, а с одобрение и радост, сякаш казваше: тялото ти ли? Ако той не беше онова, което знаеш, че е, щеше ли тялото ти да те доведе дотук? Защо твоето тяло иска тъкмо неговото, а не нечие друго? Мислиш ли, че наистина проклинаш нещата, които и двамата сте преживели? Проклинаш ли онова, което почиташ точно в този момент, със самото си желание? Нямаше нужда да чува думите, знаеше ги, винаги ги беше знаела…

След малко изгуби сиянието на това познание и не остана нищо друго, освен болката и притиснатите в чаршафа длани… и почти безразличният въпрос дали и той е буден и се бори със същото мъчение.

В къщата не се чуваше и звук, тя не видя никаква светлина от прозореца му по дънерите на дърветата отвън. След доста време тя чу от мрака на стаята му два звука, които й дадоха пълен отговор — разбра, че той е буден, но няма да дойде — чуха се стъпки и щракване на запалка.

* * *

Ричард Хали спря да свири, извърна се от пианото и погледна Дагни. Видя я как свежда неволно лице, за да скрие твърде силна емоция, изправи се, усмихна се и каза меко:

— Благодаря.

— Ама не… — прошепна тя, защото знаеше, че дължи благодарност, но че е безполезно да я изразява. Мислеше си за годините, в които е писал творбите, които тъкмо й беше изсвирил, тук, в тази малка хижа на склона в долината, когато цялото това невероятно великолепие от звуци е било оформено — като издигащ се паметник на една идея, която приравнява чувството за живот с чувството за красота. Докато в същото това време тя е вървяла по улиците на Ню Йорк, в безнадеждно търсене на някаква наслада, с писъците на съвременните симфонии зад гърба си, сякаш изплюти от възпаленото гърло на високоговорител, който кашля злобната си омраза към съществуването.

— Наистина го мисля — с усмивка каза Ричард Хали. — Аз съм бизнесмен и никога не правя каквото и да е без заплащане. Вие ми платихте. Разбирате ли защо исках да свиря пред вас тази вечер?

Тя вдигна глава. Той стоеше в средата на всекидневната, бяха сами, прозорецът беше отворен в лятната нощ, към тъмните дървета по дългия склон от тераси, които слизаха към отдалечените светлинки в долината.

— Госпожице Тагарт, за колко хора творбите ми означават толкова много, колкото за вас?

— Не са много — просто отговори тя, без да се хвали, без да го ласкае, като обективен знак на почит към строгите ценности, за които ставаше въпрос.

— Това е възнаграждението, което искам. Малцина могат да си го позволят. Нямам предвид вашата наслада, нямам предвид вашето чувство — по дяволите емоциите! — имам предвид вашето разбиране и факта, че вашата наслада е от същото естество като моята, че тя произтича от същия източник: от вашата интелигентност, от съзнателната преценка на един интелект, способен да оцени моята творба по стандарта на същите ценности, в името на които тя е написана — имам предвид не факта, че ви разчувства, а че почувствахте това, което аз желаех да почувствате, не факта, че се възхищавате на творбата ми, а че й се възхищавате заради нещата, които аз желаех да предизвикват възхищение. — Той се разсмя и продължи.

— Има само една страст у повечето хора на изкуството, която е по-бурна от жаждата им да са предмет на възхищение: страхът им да идентифицират същността на възхищението, което получават. Аз обаче никога не съм споделял тези страхове. Не се залъгвам относно творчеството си или отклика, който търся — ценя и двете твърде високо. Не ме е грижа, ако ми се възхищават безпричинно, емоционално, интуитивно, инстинктивно — или сляпо; не ме е грижа за слепотата в никоя от формите й — имам твърде много за показване. Не ме интересува и глухотата — имам твърде много за казване. Не ме е грижа, ако някой ми се възхищава със сърцето си, а само — ако го прави с главата си. И когато намеря потребител с тази безценна способност, тогава моето изпълнение е взаимна търговия с взаимна изгода. Човекът на изкуството е търговец, госпожице Тагарт, най-неотстъпчивият и най-взискателният от всички търговци. Разбирате ли ме сега?

— Да — недоверчиво каза тя, — разбирам ви. Недоверчиво, защото чуваше своето собствено верую за морална гордост, избрано от човек, от когото най-малко беше очаквала да го избере.

— Ако наистина е така, защо изглеждахте толкова трагично само преди миг? За какво съжалявахте?

— За годините, в които творбите ви са останали нечути.

— Нищо подобно. Изнасям два или три концерта всяка година. Тук, в Дерето на Голт. Следващата седмица ще има един. Надявам се да дойдете. Цената на билета е двайсет и пет цента.

Тя не можа да се сдържи да не се засмее. Той също се усмихна, после лицето му постепенно стана сериозно — сякаш под напора на някакво неизказано видение. Той гледаше мрака през прозореца, към мястото, на което в един процеп между клоните, с изпит от лунната светлина цвят, останал единствено с металния си блясък, висеше знакът на долара — като фигура от бляскава стомана, гравирана в небето.

— Виждате ли защо бих дал три дузини модерни артисти за един истински бизнесмен?… Независимо дали е симфония или мина за въглища, цялата работа е акт на съзидание и носи едно и също начало: ненарушена способност да гледаш със собствените си очи — което означава: способност да се извършва рационално разпознаване — което означава: способност се види, свърже и да се направи онова, което не е било виждано, свързвано или правено преди. Онази блестяща визия, за която казват, че принадлежи на авторите на симфонии и романи — каква мислят, че е движещата дарба на хората, които откриват как да използват нефта, как да експлоатират мина, как да построят двигател? Онзи свещен огън, за който се твърди, че гори у музикантите и поетите — какво предполагат, че движи индустриалеца да се опълчи срещу целия свят заради своя нов метал, както са правили през всички векове изобретателите на самолета, строителите на железницата, откривателите на нови бацили или нови континенти?… Някаква безкомпромисна преданост в стремежа към истината ли, госпожице Тагарт? Чували ли сте моралистите и любителите на изкуството през вековете да говорят за безкомпромисната преданост на артиста в стремежа към истината? Посочете ми по-велик пример за такава преданост от акта на човек, който заявява, че Земята все пак се върти, или от акта на човек, който казва, че сплав от стомана и мед има определени свойства, които й дават възможност да върши определени неща, че тя представлява еди-какво си и има еди-какви си свойства — и дори светът да го изтезава или да го смачка, той няма да даде лъжливи показания срещу доказателствата на своя разум! Това, госпожице Тагарт, този вид дух, кураж и любов към истината — в противовес с един немарлив безделник, който обикаля, самолюбиво убеждавайки ви, че почти е стигнал съвършенството на лунатик, защото е артист, който няма ни най-малка идея какво представлява или означава изкуството му, той не е ограничаван от такива недодялани концепции като „битие“ или „смисъл“, той е изразното средство на висши тайнства, той не знае как или защо е създал своята творба, тя просто е излязла от него спонтанно, като бълвоч, повърнат от пияница, той не я е обмислял, той не би се унижил да я обмисля, той просто я е почувствал, всичко, което трябва да прави е да чувства — той чувства, той, безхарактерният, с несвързаната реч и вечно шарещите очи, лигавещият се, потръпващ, неизчезващ негодник! Аз, който знам каква дисциплина, какви усилия, какво напрягане на ума, какво безпощадно изтощение са нужни, за да се постигне ясен и мощен стил, за да се създаде едно произведение на изкуството — аз, който знам, че е нужен труд, такъв, пред който каторгата прилича на почивка, и взискателност, каквато дори садистичният водещ на армейска строева подготовка не може да наложи — аз бих предпочел механика от въглищната мина пред ходещото изразно средство на висши тайнства. Механикът знае, че не неговите чувства поддържат движението на вагонетките с въглища под земята — и той знае какво поддържа движението им. Чувства? О, да, ние чувстваме — вие, той и аз, ние фактически сме единствените хора, способни да чувстват — и ние знаем кое поражда чувствата ни. А това, което не познаваме и чието научаване забавихме твърде дълго, е природата на онези, които твърдят, че не са отговорни за чувствата си. Не знаем какво чувстват те. Научаваме го сега. Грешката ни струваше скъпо. И най-виновните за това ще платят най-трудната цена — както, в името на справедливостта, са длъжни. Най-виновни за това са истинските артисти, които сега ще видят, че ще бъдат изтребени първи и че те са подготвили триумфа на собствените си изтребители, като са подпомогнали унищожаването на единствените си защитници. Защото, ако има по-трагичен глупак от бизнесмена, който не осъзнава, че е представител на най-висшия творчески дух на човека — то това е артистът, който смята бизнесмена за свой враг.

Това е вярно, мислеше си тя, вървейки из улиците на долината и гледайки с детска възбуда блещукащите на слънцето витрини — вярно е, че бизнесмените тук имат целенасочената избирателност на изкуството. А изкуството — продължи, като седна в тъмнината пред дъсчената концертна сцена и слушаше контролираната сила и математическата точност на музиката на Хали — носи строгата дисциплина на бизнеса.

И двете носят светлината на инженерното творение, мислеше тя, докато седеше сред редиците пейки под открито небе и наблюдаваше Кей Лъдлоу на сцената. Беше преживяване, което не беше изпитвала от детството си — да бъдеш прикован три часа от пиеса, която разказва история, която не е виждала преди, с думи, които не е чувала, и тема, която не е избрана от „вечните теми“ на вековете. Беше забравеното удоволствие да стои на нокти пред находчивото, неочакваното, логичното, целенасоченото, новото и да го вижда въплътено в представление и в невероятната артистичност на жена, която играеше роля, чиято красота на духа беше равна на физическото й съвършенство.

— Затова съм тук, госпожице Тагарт — каза Кей Лъдлоу, усмихвайки се в отговор на коментара й след представлението. — Каквото и качество на човешкото величие да имам таланта да изобразявам — това беше качеството, което външният свят искаше да принизи. Караха ме да играя само символи на покварата, проститутки, преследвачки на развлечения, разбивачки на семейства, които винаги биват побеждавани накрая от малкото момиченце на съседите, символизиращо добродетелта на посредствеността. Използваха таланта ми, за да го охулят. Затова напуснах.

Дагни си помисли, че от детството си не е изпитвала такова възторжено чувство след театрална пиеса — чувството, че в живота има неща, които си струва да се достигнат, а не че си разгледал в подробности някаква страна от живота в клоаките, която не е имало причина да виждаш. Докато публиката се разпиляваше в мрака сред осветените редици от пейки, тя забеляза Елис Уайът, съдията Нарангансет, Кен Данагър — мъже, за които някога казваха, че презират всяка форма на изкуство.

Последното, което видя тази вечер, бяха две високи, изправени, слаби фигури, които вървяха заедно по пътеката сред скалите, а лъчът на фенерче проблесна веднъж по златото на косите им. Това бяха Кей Лъдлоу и Рагнар Данешолд, и тя се запита дали можеше да понесе да се върне в свят, където точно тези двамата бяха осъдени на унищожение.

Пробуденото чувство за собственото й детство се връщаше всеки път, когато срещаше двамата синове на младата жена, която притежаваше пекарната. Тя често ги виждаше по пътеките в долината — две безстрашни същества, на седем и на четири години. Те се изправяха срещу живота така, както го беше правила и тя. Нямаха изражението, което беше виждала по лицата на децата във външния свят — изражение на страх, потайно и подигравателно, изражение на дете, което се защитава срещу възрастните, защото открива непрекъснато, че чува само лъжи, и се учи да изпитва омраза. Двете момчета демонстрираха открита, радостна, приятелска самоувереност, като котенца, които не очакват да бъдат наранени — имаха невинно, естествено, лишено от самохвалство чувство за собствената си значимост и невинна вяра в способността на всеки непознат да я признае; изпитваха онова живо любопитство, което може да ги заведе навсякъде със сигурността, че животът не съдържа нищо недостойно или недостъпно за откриване, и се държаха така, сякаш ако се сблъскаха със злото, щяха да го отхвърлят с презрение — не като опасност, а като глупост, — нямаше да го приемат със засегнато примирение, като закон на съществуването.

— Те са моята кариера, госпожице Тагарт — каза млада майка в отговор на думите й, докато увиваше един топъл хляб и й се усмихваше от другата страна на тезгяха. — Те са професията, която избрах, която, въпреки всички празни приказки за майчинството, човек не може да практикува успешно във външния свят. Мисля, че познавате съпруга ми, той е преподавателят по икономика, който работи като водопроводчик за Дик Макнамара. Знаете, разбира се, че в тази долина не може да има колективни ангажименти и семействата и роднините могат да дойдат тук само ако всеки положи клетвата по собствено, свободно убеждение. Дойдох тук не само заради професията на съпруга си, но и заради собствената си. Дойдох тук, за да възпитам децата си като човешки същества. Няма да ги предам на образователни системи, предназначени да замъгляват мозъка на детето, да го убедят, че разумът е безсилен, че съществуването е ирационален хаос, с който не можем да се справим, и така да ги натикват в състояние на хроничен страх. Възхищавате се на разликата между моите деца и тези във външния свят ли, госпожице Тагарт? Причината е съвсем проста. Причината е, че тук, в Дерето на Голт, няма човек, който да не сметне, че е чудовищно да подхвърли на дете и най-малкото внушение за ирационалност.

Докато гледаше тримата ученици на доктор Акстън вечерта на годишната им среща, тя си мислеше за учителите, които училищата в света са изгубили. Единственият друг гост, когото той беше поканил, беше Кей Лъдлоу. Шестимата седяха в задния двор на къщата му, светлината на залеза обливаше лицата им, а дъното на долината се сгъстяваше в мека синя пара далеч отдолу. Тя гледаше учениците му, трите гъвкави, ловки тела, полуизтегнати в сгъваемите столове, в поза на спокойно удовлетворение, облечени в панталони, леки якета и разкопчани ризи: Джон Голт, Франсиско д’Анкония, Рагнар Данешолд.

— Не се учудвайте, госпожице Тагарт — каза доктор Акстън, — и не правете грешката да мислите, че тези трима мои ученици са някакъв вид свръхчовешки същества. Те са нещо много по-велико и смайващо: те са нормални хора, нещо, което светът никога не е виждал, и техният подвиг е, че са успели да оцелеят като такива. Необходими са изключителен ум и още по-изключителна почтеност, за да останеш недокоснат от разрушаващите мозъка влияния на световните доктрини, натрупаното зло на вековете, да останеш човечен, тъй като човешко е единствено рационалното.

Тя почувства някакъв нов оттенък в отношението на доктор Акстън, някаква промяна в строгостта на обичайната му резервираност — той я включваше в техния кръг, сякаш беше нещо повече от гост. Франсиско се държеше така, сякаш присъствието й на тяхното събиране беше естествено и можеше да се приеме радостно за даденост. Лицето на Голт не отразяваше никаква реакция, поведението му беше на вежлив придружител, който я беше довел тук по искане на доктор Акстън.

Забеляза, че очите на доктор Акстън непрестанно се връщат върху нея, с някаква спокойна гордост, че показва студентите си на възприемчив наблюдател. Думите му продължаваха да се въртят около една и съща тема, беше като баща, който е намерил слушател, заинтригуван от най-любимия му въпрос:

— Трябваше да ги видите, докато бяха в колежа, госпожице Тагарт. Нямаше други момчета, „обусловени“ от толкова различни среди, но — по дяволите обуславянето — трябва да са се харесали от пръв поглед сред хилядите други в кампуса. Франсиско, най-богатият наследник в света, Рагнар, европейският аристократ, и Джон, човекът, създал се сам във всякакъв смисъл — дошъл от никъде, без стотинка, без родители, без връзки. Всъщност е син на някакъв механик от бензиностанция на някакъв забравен кръстопът в Охайо, напуснал е дома си на дванайсет, за да си пробие път сам, но аз винаги съм мислил, че е дошъл на този свят като Минерва, богинята на мъдростта, която е изскочила от главата на Юпитер напълно израснала и въоръжена… Помня деня, когато видях тримата за пръв път. Седяха в задния край на класната стая, аз четях специален курс за докторанти, толкова труден, че малцина външни хора изобщо рискуваха да посещават точно тези лекции. Тези тримата изглеждаха твърде млади дори за първокурсници — тогава са били на по шестнайсет, както научих по-късно. В края на тази лекция Джон се изправи и ми зададе въпрос. Беше въпрос, който аз, като учител, бих се гордял да чуя от студент, учил шест години философия. Беше въпрос, свързан с метафизиката на Платон, който самият Платон не е успял да си зададе. Аз отговорих и помолих Джон да дойде в кабинета ми след лекцията. Той дойде, и тримата дойдоха, аз видях другите двама в преддверието и ги пуснах да влязат. Говорих им цял час, после отмених всичките си срещи и им говорих цял ден. След това уредих да преминат курса и да получат кредитите си за него. Минаха го. Получиха най-високите оценки в курса. Основните им предмети бяха два: физика и философия. Изборът им удиви всички, освен мен: съвременните мислители смятаха за ненужно да се разбира действителността, а съвременните физици смятаха за ненужно да се мисли. Аз разбирах по-добре истината — онова, което ме удиви, беше, че и тези деца го знаеха… Робърт Стедлър оглавяваше Физическия факултет, а аз — Философския. Ние двамата отменихме всички правила и ограничения за тези трима студенти, спестихме им цялата рутина, второстепенните курсове, натоварвахме ги с най-трудните задачи и разчистихме пътя им към дипломиране в две специалности в рамките на четирите години. Те работеха за това. И през тези четири години работеха и за да се издържат. Франсиско и Рагнар получаваха издръжка от родителите си, Джон нямаше нищо, но и тримата работеха почасово, за да придобият собствен опит и пари. Франсиско работеше в медна леярна, Джон — в железопътно депо, Рагнар — не, госпожице Тагарт, Рагнар не беше най-буйният, а тъкмо най-уравновесеният от тримата — той работеше като администратор в университетската библиотека. Имаха време за всичко, което искаха, но нямаха никакво време за хората или за някакви социални дейности в кампуса. Те… Рагнар! — внезапно, остро викна той. — Не сядай на земята!

Данешолд се беше изплъзнал и сега седеше на тревата с глава, облегната на коленете на Кей Лъдлоу. Той се изправи послушно и се засмя. Доктор Акстън се усмихна с нотка на извинение.

— Стар мой навик — обясни той на Дагни. — „Условен“ рефлекс, предполагам. Казвах му го често през годините в колежа, когато го хващах да седи на тревата в задния ми двор, в студени, мъгливи вечери. По този начин показваше, че е безмилостен, караше ме да се притеснявам, трябваше да знае, че е опасно, и… — той спря рязко, прочете в очите на Дагни своята собствена мисъл: мисълта за опасността, срещу която порасналият Рагнар е решил да се изправи. Доктор Акстън вдигна рамене и разпери ръце в жест на безпомощна самоирония. Кей Лъдлоу му се усмихна с разбиране.

— Къщата ми беше досами кампуса — продължи с въздишка той, — на една отвесна скала над езерото Ери. Прекарвахме много вечери заедно, ние четиримата. Седяхме както сега, в задния ми двор, в есенните или пролетните вечери, само дето вместо този гранитен склон пред нас беше повърхността на езерото, разпростряла се в спокойна, безбрежна шир. През тези вечери трябваше да работя поусилено, отколкото в която и да е класна стая, да отговарям на всички въпроси, които ми задаваха, да обсъждам темите, които повдигаха. Към полунощ правех топъл шоколад и ги карах да го изпият — подозирах, че никога не отделят време, за да се нахранят както трябва — и след това продължавахме да говорим, докато езерото изчезнеше в пълен мрак и небето изглеждаше по-светло от земята. На няколко пъти оставахме там, докато не забележех изведнъж, че небето потъмнява, а езерото избледнява и сме само на няколко изречения от зазоряването. Трябваше да обърна внимание, че не спят достатъчно, но обикновено го забравях, губех чувството си за време — когато те бяха там, винаги се чувствах така, сякаш е рано сутрин и пред нас се простира дълъг, неизчерпаем ден. Те никога не говореха за това какво искат да могат да направят в бъдеще, никога не се чудеха дали някаква мистериозна всемогъща сила не им е дарила непознаваем талант, за да постигат нещата, които тя иска — говореха само за онова, което ще направят. Дали привързаността превръща хората в страхливци? Знам, че чувствах страх само в редките моменти, когато ги слушах и си мислех в какво се превръща светът и с какво ще трябва да се сблъскат по-нататък. Страх ли? Да — но това беше нещо повече от страх. Това беше онази емоция, която прави хората способни да убиват — изпитвах я, когато си помислих, че целта на световния ход е да разруши тези деца, че тези трима мои синове са белязани за жертвоприношение. О, да, бих убил — но кого да убия? Всички и никого, нямаше един-единствен враг, нямаше център, нямаше злодей, не беше глупаво ухиленият социален работник, неспособен да изкара и стотинка, или грабливият бюрократ, уплашен от сянката си — цялата земя потъваше в мръсотията на ужаса, бутана от ръката на всеки уж приличен човек, който вярва, че нуждата е по-свята от способността, а съжалението — от справедливостта. Но това бяха само редки моменти. Не се чувствах така винаги. Слушах децата си и знаех, че нищо няма да ги спре. Гледах ги, докато седяха в задния ми двор, а оттатък къщата бяха високите, тъмни сгради на онова, което още е паметник на непоробената мисъл, университетът „Патрик Хенри“. Още по-далеч бяха светлините на Кливлънд, оранжевият отблясък на стоманодобивните заводи зад батареите от комини, проблясващите червени светлини на радиокулите, дългите бели лъчи на летищата и черният ръб на небето… И си мислех, че в името на всяко величие, което някога е съществувало и е движело този свят, величието, на което те бяха последната издънка, те ще победят… Спомням си една нощ, когато забелязах, че Джон мълчи от дълго време, и видях, че е заспал, проснат на земята. Другите двама признаха, че не е спал от три дни. Изпратих ги у дома веднага, но сърце не ми даваше да го будя. Беше топла пролетна нощ, донесох одеяло, завих го и го оставих да спи там, където си беше. Стоях до него до сутринта и докато наблюдавах лицето му на звездната светлина, сетне и първия слънчев лъч по необезпокояваното му чело и затворените клепки, преживях нещо, което не беше молитва, защото не се моля. Това бе онова състояние на духа, за което молитвата е погрешно насочен опит: пълно, уверено, утвърждаващо себеотдаване на любовта към справедливото. На сигурността, че справедливото ще победи и че това момче ще има бъдещето, което заслужава. — Той посочи долината. — Не очаквах да е толкова велико — или толкова трудно.

Беше се стъмнило и планините се бяха слели с небето. Сякаш увиснали в пространството, под тях се виждаха светлините на долината, червеният дъх на леярната на Стоктън над тях и осветената редица прозорци на къщата на Мълиган — като железопътен вагон, изстрелян в небето.

— Имах съперник — бавно каза доктор Акстън. — Беше Робърт Стедлър… Не се мръщи, Джон, това е минало… Джон го обичаше някога. Е, аз също — не, не съвсем, но онова, което изпитвах към ум като този на Стедлър, беше болезнено близо до любовта, беше най-рядкото удоволствие: възхищението. Не, не го обичах, но и двамата се чувствахме така, сякаш сме последните оцелели от някаква изчезваща епоха или земя в нечленоразделното блато на посредствеността наоколо. Смъртният грях на Робърт Стедлър беше, че той никога не разбра коя е истинската му родина… Мразеше глупостта. Това беше единствената емоция, която съм го виждал да демонстрира към хората — хаплива, горчива, отегчена омраза към всяка некадърност, която смееше да му се противопостави. Искаше да върши нещата по своя начин, искаше да го оставят на мира да гони целите си, искаше да измете хората от пътя си и никога не разбра какви са средствата за това, каква е същността на този път или на враговете му. Той тръгна по прекия път. Усмихвате се, госпожице Тагарт? И вие го мразите, нали? Да, знаете по какъв пряк път пое… Казал ви е, че бяхме съперници за тези трима студенти. Вярно беше — така де, аз не мислех така за това, но знаех, че той го мисли. Ако сме били съперници, аз имах едно предимство: знаех защо имат нужда от професиите и на двама ни, а той никога не разбра интереса им към моята. Никога не разбра важността й за самия него — което в крайна сметка го и разруши. Но в тези години той беше още достатъчно жив, за да сграбчи тези трима студенти. И „сграбчване“ е точната дума. Тъй като интелигентността беше единствената ценност, която той обожаваше, той ги стисна така, сякаш бяха негово лично съкровище. Винаги е бил много самотен човек. Мисля, че през целия му живот Франсиско и Рагнар са били единствената му любов, а Джон — единствената му страст. Именно Джон той смяташе за свой наследник, за свое бъдеще, за собственото си безсмъртие. Джон възнамеряваше да стане изобретател, което означаваше, че трябва да бъде физик — той трябваше да направи доктората си под ръководството на Робърт Стедлър. Франсиско възнамеряваше да напусне, след като завърши, и да започне да работи — щеше да бъде съвършена комбинация от нас двамата, неговите интелектуални бащи — индустриалец. А Рагнар — не знаете каква професия си беше избрал Рагнар, нали, госпожице Тагарт? Не, не беше летец-изпитател, нито изследовател на джунглите, нито пък водолаз. Беше нещо много по-смело. Рагнар искаше да стане философ. Абстрактен, теоретичен, академичен, уединен в кула от слонова кост философ… Да, Робърт Стедлър ги обичаше. И все пак — казах, че бих убил, за да ги защитя, само дето нямаше кого да убивам. Ако това беше решението — а, разбира се, не беше така, — човекът за убиване беше Робърт Стедлър. От всички възможни хора, от цялата възможна вина за злото, което сега унищожава света — неговата вина е най-тежка. Той притежаваше ума, за да прозре по-добре. Носеше единственото почтено и успяло име, което по-късно беше използвано за насърчение на властта на мародерите. Той беше човекът, който хвърли науката във властта на техните пушки. Джон не го очакваше. Нито пък аз… Джон се върна за докторантурата си по физика. Но не я завърши. Напусна в деня, когато Робърт Стедлър подкрепи основаването на Държавния научен институт. Срещнах Стедлър случайно в коридора на университета, когато излизаше от кабинета си след разговора си с Джон. Изглеждаше променен. Надявам се никога вече да не видя подобна промяна в лицето на човек. Видя ме да се приближавам, не осъзнаваше, но аз знаех какво го накара да се обърне към мен и да изкрещи: „Гади ми се от вас, непрактични идеалисти!“ Аз се извърнах. Знаех, че съм чул човек да произнася смъртна присъда за себе си… Госпожице Тагарт, помните ли въпроса, който ми зададохте за тримата ми ученици?

— Да — прошепна тя. — Успях да доловя от въпроса ви какво ви е казал Робърт Стедлър за тях. Кажете ми, защо изобщо говорихте за тях?

Той видя леко раздвижване в горчивата й усмивка.

— Той ми разказа тяхната история като оправдание за вярата си в безсилието на човешката интелигентност. Даде ми ги като пример за разбитите си илюзии. Каза, че са имали способности, които човек може да очаква да променят хода на света.

— Нима не го направиха?

Тя кимна бавно и задържа главата си сведена за дълго, в знак на съгласие и почит.

— Онова, което искам от вас, госпожице Тагарт, е да разберете цялата злина на онези, които твърдят, че са се убедили от опит, че Земята е царство на злото, където доброто няма шанс за победи. Да проверят предпоставките си. Да проверят стандартите си за ценност. Да проверят — преди изобщо да са си позволили безсрамно да изрекат нещо за злото като необходимост — дали знаят какво е добро и какви условия изисква то. Робърт Стедлър вярва, че интелигентността е безсилна и че човешкият живот може да бъде единствено ирационален. Дали е очаквал Джон Голт да стане велик учен, готов да работи под заповедите на доктор Флойд Ферис? Очаквал ли е Франсиско д’Анкония да стане велик индустриалец, готов да произвежда по заповедите и в полза на Уесли Мауч? Очаквал ли е Рагнар Данешолд да стане велик философ, готов да преподава под заповедите на доктор Саймън Причът, че няма ум и че само силата има право? Дали това е бъдеще, което Робърт Стедлър би сметнал за рационално? Искам да обърнете внимание, госпожице Тагарт, че тези, които крещят най-силно за разбитите си илюзии, за провала на добродетелта, за безсилието на разума и немощта на логиката, са тъкмо онези, които са постигнали пълния, точен, логичен резултат от идеите, които са проповядвали — толкова безмилостно логичен, че те не смеят да го назоват. В свят, в който се проповядва несъществуването на разума, моралната оправданост на управление с груба сила, наказването на компетентните в полза на некомпетентните, жертването на най-доброто заради най-лошото — в такъв свят най-добрите трябва да се обърнат срещу обществото и да се превърнат в най-смъртоносните му врагове. В такъв свят Джон Голт, човек с неоценима сила на ума, остава общ работник; Франсиско д’Анкония, чудодеен производител на богатство, става пройдоха, а Рагнар Данешолд, човек на просветлението, става човек на насилието. Обществото — и доктор Робърт Стедлър постигнаха всичко, което защитаваха. От какво могат да се оплачат? Че Вселената е ирационална ли? Нима?

Той се усмихна — усмивката му изразяваше безжалостната нежност на увереността.

— Всеки човек изгражда света си по свой образ и подобие — каза той. — Той има силата да избира, но не и силата да избяга от необходимостта да прави избор. Ако се откаже от тази сила, той се отказва и от статута си на човек, и смилащият всичко хаос на ирационалното е резултатът, който ще постигне в сферата си на съществуване — и то по свой собствен избор. Който съхрани и една мисъл, неувредена от отстъпки пред волята на другите, който въплъти и една клечка кибрит или малка градина, изработени като образи в съзнанието му — той е човек, и то само в тези рамки, които пък са единствената мярка за неговата добродетел. Те — той посочи учениците си — не правеха отстъпки. Това — посочи долината — е мярката за онова, което са съхранили, и онова, което са… Сега мога да повторя отговора на въпроса, който ми зададохте, защото знам, че ще го разберете напълно. Попитахте ме дали съм горд с това, в което са се превърнали тримата ми синове. По-горд съм, отколкото някога съм се надявал. Горд съм с всяко тяхно действие, с всяка тяхна цел, и с всяка ценност, която са избрали. И това, Дагни, е целият ми отговор.

Той произнесе малкото й име с бащински тон, беше казал последните две изречения, загледан не в нея, а в Голт. Тя видя как Голт му отвърна с открит поглед, останал неподвижен за миг, като знак за потвърждение. Сетне очите на Голт се преместиха към нейните. Тя го видя да я гледа така, сякаш носеше неизказана титла, която висеше в безмълвието помежду им, титла, която доктор Акстън й беше дал, но не беше изказал на глас, и която никой от другите не беше уловил — тя видя в очите на Голт искрица на развеселеност заради нейния шок, на подкрепа, и — невероятно — на нежност.

* * *

„Д’Анкония мед“ №1 беше малък прорез в лицето на планината, който изглеждаше така, сякаш нож беше направил няколко среза и бе оставил скална тераса, червена като рана, върху червеникавокафявия склон. Слънцето я обливаше. Дагни стоеше на края на пътеката, хванала ръката на Голт от едната страна, и тази на Франсиско от другата, а вятърът духаше в лицата им и политаше над долината, на две хиляди фута надолу.

Това, мислеше тя, докато гледаше мината, е историята на човешкото богатство, изписана върху планините: над прореза се бяха привели няколко борови дървета, изкривени от бурите, които бяха бушували в пущинака векове наред. Шестима мъже работеха по терасите и огромна маса сложни машини очертаваше деликатни линии в небето, повечето работа вършеха машините. Дагни забеляза, че Франсиско представя царството си колкото на нея, толкова и на Голт, ако не и повече.

Не си я виждал от миналата година, Джон… Чакай само да я видиш след година. Ще приключа отвън, само след няколко месеца, и после това ще е постоянната ми работа. Боже, не, Джон — каза той през смях в отговор на някакъв въпрос. Но внезапно тя улови особения му поглед — всеки път, щом се спреше върху Голт; беше същият, който беше видяла в очите му, когато стоеше в стаята й, стиснал здраво ръба на една маса, за да преживее непоносим момент: тогава изглеждаше така, сякаш вижда някого пред себе си. Бил е Голт, помисли си, образът на Голт му е помогнал да премине през това.

Някаква част от нея изпитваше неясен страх: усилието, което беше направил Франсиско в онзи момент, за да приеме загубата й и съперника си — като цена, която се изискваше заради неговата битка, — му беше струвало толкова много, че дори не беше в състояние да заподозре истината, която доктор Акстън вече беше отгатнал. Какво ще му причини, когато научи? — питаше се тя, и чу горчив глас, който й напомни, че вероятно никога няма да съществува подобна истина, която да научава.

Друга част от нея изпитваше неясно напрежение, докато гледаше как Голт наблюдава Франсиско: беше открит, прост, прям поглед, отстъпващ пред прямо чувство. Запита се с притеснение, което никога не беше назовавала или прогонвала напълно, дали това чувство ще го доведе до низините на себеотрицанието.

Но по-голямата част от ума й изглеждаше пометена от някакво огромно облекчение, сякаш се надсмиваше на всички съмнения. Погледът й продължаваше да се връща върху пътеката, по която бяха стигнали дотук, върху двете изтощителни мили криволичене, които се виеха като крехка спирала от пръстите на краката й до дъното на долината. С очите си продължаваха да ги проучват, а умът й препускаше към някаква своя цел.

Храстите, боровете и прилепналият по земята килим от мъх пълзяха отдолу, по гранитните издатини на зелените склонове. Мъхът и храстите постепенно изчезваха, но боровете продължаваха, проправяха си път нагоре по изтъняващи ивици, превръщаха се в точици — единични дървета, изправени върху голата скала към белите проблясъци на снега, в процепите под върховете. Тя гледаше към най-изобретателното минно оборудване, което някога беше виждала, после към пътеката, по която с мъка си пробиваха път копитата на мулетата и осигуряваха най-древната форма на транспорт.

— Франсиско — попита тя и посочи нагоре, — кой проектира машините?

— Те са просто адаптирани варианти на стандартно оборудване.

— Кой ги проектира?

— Аз. Нямаме излишни хора. Трябваше да компенсирам.

— Хабиш безотговорно купища работна сила и време, като пренасяш рудата си с мулета. Трябва да построиш релсов път до долината.

Тя гледаше надолу и не забеляза внезапно прикования в нея поглед и предпазливия оттенък в гласа му:

— Знам, но е толкова трудно, че производството на мината не може да го оправдае в момента.

— Глупости! Много по-просто е, отколкото изглежда. На изток има проход, където наклонът е по-малък, а камъкът е по-мек. Забелязах го по пътя насам, няма да са необходими толкова много завои — три мили коловоз или дори по-малко ще свършат работа.

Тя сочеше на изток и не забеляза напрежението, с което двамата мъже наблюдаваха лицето й.

— Имате нужда само от една теснолинейка… като първите железопътни линии… там са започнали първите железници — в мините, само че онова са били въгледобивни мини… Гледайте сега, виждате ли този хребет? Има достатъчно място за трифутов коловоз, няма да са необходими взривни работи или разширяване. Виждате ли лекия наклон в продължение на около половин миля? Това е около четирипроцентов наклон, всеки локомотив може да го изкачи — говореше бързо, ясно, уверено, осъзнавайки единствено радостта от това да изпълнява естествените си функции в естествения си свят, където нищо не можеше да бъде по-важно от това да намери решение на проблема. — Пътят ще се изплати за около три години. Мисля, по груба преценка, че най-скъпата част от работата ще бъдат две стоманени подпори, има и едно място, където може да се наложи да пробия тунел, но е само стотина фута, дори по-малко. Стоманените подпори ще ми трябват, за да прехвърля коловоза през онази клисура и да го докарам дотук, но не е толкова трудно, колкото изглежда. Дайте да ви покажа, имате ли листче?

Не обърна внимание колко бързо Голт извади бележник и молив и ги пъхна в ръцете й, тя ги грабна, сякаш очакваше да са там, сякаш даваше заповеди на строеж, където такива подробности не можеха да я забавят.

Нека само ви дам приблизителна представа за какво говоря. Ако забием диагонално пилони в скалата — тя скицираше набързо, действителната стоманена конструкция ще бъде дълга само шестстотин фута, ще отреже тази последна половин миля от спираловидните завои, мога да положа релсите за три месеца и… — Тя спря. Когато погледна нагоре към лицата им, пламъкът беше напуснал нейното. Тя смачка скицата и я хвърли настрани в червения прахоляк. — И за какво? — викна тя, а отчаянието избликна от нея за пръв път. — Да построя три мили коловоз и да изоставя трансконтиненталната система!

Двамата мъже я гледаха, по лицата им нямаше упрек, само израз на разбиране, почти състрадание.

— Съжалявам — тихо каза тя със сведени очи.

— Ако промениш мнението си — каза Франсиско, — ще те наема веднага. Или пък Мидас ще ти даде заем за пет минути, за да финансираш тази железница, ако искаш да я притежаваш.

Тя поклати глава.

— Не мога… — прошепна тя — още не… — Вдигна очи, уверена, че те познават същността на отчаянието й и че е безполезно да крие борбата си. — Опитах веднъж. Опитах да се откажа… Знам какво ще означава… Ще мисля за всяка положена траверса, за всеки клин… Ще мисля за другия тунел… и за моста на „Нат Тагарт“… Само да не бях чула за него! Да можех само да остана тук и никога да не разбера какво правят в компанията, никога да не науча накъде отива!

— Ще трябва да чуеш за това — каза Голт, безмилостният му, свойствен за него тон звучеше неумолимо, защото беше прост, лишен от всякаква емоционална стойност, с изключение на уважението към фактите. — Ще чуеш за всяка стъпка от последната агония на „Тагарт трансконтинентал“. За всяка катастрофа. За всеки спрян влак. За всяка изоставена линия. Ще чуеш за рухването на моста на „Тагарт“. Никой не остава в тази долина, освен по окончателен, съзнателен избор, основан на окончателно, съзнателно познаване на всеки факт, свързан с решението му. Никой не остава тук, като фалшифицира реалността по какъвто и да е начин.

Тя го погледна, изправила глава, знаейки какъв шанс отхвърля. Мислеше си, че нито един човек от външния свят би й казал това в този момент, мислеше си за кодекса, който обожаваше съшитите с бели конци лъжи като акт на милосърдие, и почувства пристъп на отвращение от него, видяла за пръв път цялата му грозота. Почувства и огромна гордост от непроницаемото, чисто лице на мъжа пред себе си, а той видя как тя се контролира строго по стиснатите й устни, макар те да бяха смекчени от напрежението на емоцията, докато тя отговаряше спокойно:

— Благодаря. Прав сте.

— Не е необходимо да ми отговаряте сега — каза той. — Ще ми кажете, щом решите. Има още седмица.

— Да — спокойно каза тя, — само още седмица.

Той се обърна, вдигна смачканата й скица, сгъна я прилежно я прибра в джоба си.

— Дагни — каза Франсиско, — когато претегляш решението си, мисли за първия път, в който се отказваш, ако искаш, но премисли всичко, свързано с него. В тази долина няма да се налага да се измъчваш, като поправяш покриви и строиш пътища, които не водят доникъде.

— Кажи ми — внезапно попита тя — как разбра къде съм тогава?

Той се усмихна.

— Джон ми каза. Разрушителят, помниш ли? Чудеше се защо разрушителят не е пратил никого след теб. Но го направи. Тъкмо той ме прати там.

— Той те е пратил?

— Да.

— Какво ти каза?

— Нищо особено. Защо?

— Какво каза? Помниш ли точните думи?

— Да, помня. Каза: „Ако искаш шанса си, ето го. Заслужил си го“. Помня, защото… — Той се обърна към Голт, леко и небрежно озадачен: — Джон, така и не разбрах защо го каза. Защо точно това? Защо това да е моят шанс?

— Имаш ли нещо против да не ти отговоря точно сега?

— Не, но…

Някой му махна от терасата на мината и той бързо се отдалечи, сякаш темата не заслужаваше повече внимание. Тя разбираше колко дълго време й е необходимо, за да обърне главата си към Голт. Знаеше, че и той я гледа. В очите му не можеше да прочете нищо друго, освен намек за присмех, като че той знаеше какъв отговор търси тя и че няма да го намери по лицето му.

— Дал сте му шанс, който вие сте искал сам?

— Аз нямаше да имам шанс, преди той да получи всеки възможен шанс.

— Как разбрахте, че го е заслужил?

— Разпитвах го за вас в продължение на десет години, всеки път, когато можех, по всеки възможен начин, от всякакъв ъгъл. Не той ми го каза — каза ми го начинът, по който говореше за вас. Не искаше да говори, но го правеше твърде охотно, едновременно охотно и колебливо, и тогава разбрах, че не е било само приятелство от детинство. Разбрах от колко много се е отказал заради стачката и колко отчаяно не се е отказал от него завинаги. Аз ли? Аз само го разпитвах за един от най-важните си бъдещи стачници, както съм го разпитвал и за мнозина други.

Намекът за присмех остана в очите му — той знаеше, че тя искаше да чуе това. Но това не беше отговорът на единствения въпрос, от който се боеше. Тя премести поглед от лицето му към приближаващата се фигура на Франсиско, без да крие повече от себе си, че внезапното, тежко, мрачно безпокойство беше страхът, че Голт може да хвърли и трима им в безнадеждната бездна на саможертвата. Франсиско се приближаваше, замислено вгледан в нея, сякаш претегляше някакъв въпрос, който запалваше дръзки искрици в очите му.

— Дагни, остава само седмица — каза той. — Ако решиш да се върнеш, ще ти бъде последната за дълго време напред. — В гласа му нямаше упрек или тъга, само някаква мекота, единственото доказателство за някаква емоция. — Ако си тръгнеш сега — о, да, все пак ще се върнеш, но няма да е скоро. А пък аз след няколко месеца ще дойда да живея тук за постоянно, така че ако ти си тръгнеш, няма да те видя пак, може би години наред. Искам да прекараш последната си седмица с мен. Искам да се пренесеш у дома. Като мой гост, нищо повече, без причина, освен това, че би ми харесало.

Каза го просто, сякаш нищо не можеше да се крие между тримата. Тя не видя и следа от учудване по лицето на Голт. Усети някакво бодване в гърдите, нещо твърдо, безразсъдно и почти злостно, което беше като неясна възбуда, която я хвърля в сляпо действие.

— Аз съм просто служител — каза тя със странна усмивка, гледайки Голт, — имам работа, която трябва да довърша.

— Няма да ви задържам — каза Голт и тя изпита гняв заради тона на гласа му — тон, който нямаше скрито значение и отговаряше единствено на буквалния смисъл на думите й. — Можете да напуснете по всяко време. От вас зависи.

— Не, не зависи. Тук съм затворник, не помните ли? Трябва да получавам заповеди. Нямам предпочитания, нямам желания, не мога да вземам решения. Искам вие да решите.

— Искате аз да реша?

— Да!

— Е, значи имате желание.

Ироничната нотка в гласа му идваше от неговата сериозност и тя продължи предизвикателно, без да се усмихва, сякаш го предизвикваше да продължи да се преструва, че не разбира.

— Добре. Това е, което искам!

Той се усмихна както човек се усмихва на сложните замисли на дете, които отдавна е прозрял.

— Много добре каза тя — но не се усмихна, когато се обърна към Франсиско: — Тогава — не!

Предизвикателство към противник, който беше най-строгият учител, бе всичко, което Франсиско беше прочел на нейното лице. Той вдигна рамене със съжаление, но с весел глас каза:

— Може би си прав. Ако ти не можеш да я спреш да се върне, никой не може.

Тя не чуваше думите на Франсиско. Беше поразена от невероятното облекчение, което я завладя при отговора на Голт, облекчение, което й подсказа колко дълбок е бил страхът, който я е помел по пътя си. Едва след като напълно осъзна какво е било толкова важно за нея в неговия отговор — знаеше, че ако беше отговорил иначе, това би разрушило идеята за долината. Искаше да се смее, да ги прегърне и двамата и да се смее с тях — празнувайки, сякаш вече нямаше значение дали ще остане тук, или ще се върне в света. Една седмица изглеждаше безкрайно дълго време, и едната, и другата посока изглеждаха окъпани в неизменна слънчева светлина, никаква битка вече не беше трудна, си мислеше, ако това беше същността на съществуването. Облекчението не дойде от това, че той не би се отказал от нея, нито пък от увереността, че ще победи — облекчението дойде от сигурността, че той винаги ще остане онова, което е.

— Не знам дали ще се върна в света, или не — трезво каза тя, но гласът й още трепереше от потиснатата мощ, която беше от чиста радост. — Съжалявам, че все още не съм в състояние да взема решение. Сигурна съм обаче в едно: няма да ме е страх да реша.

Франсиско прие внезапната ведрост на лицето й като доказателство, че инцидентът е бил маловажен. Но Голт разбра — той я погледна, а в очите му се четеше и развеселеност, и презрителен упрек. Не каза нищо, докато не останаха сами, тръгнали надолу по пътеката към долината. Тогава я погледна отново, веселието в очите му се беше изострило, и каза:

— Трябваше да ме подложите на изпитание, за да разберете дали ще падна до най-ниското стъпало на алтруизма ли?

Тя не отговори, но го погледна с открито, беззащитно съгласие. Той се разсмя и отклони поглед, а след няколко стъпки каза бавно, сякаш цитираше:

— Никой не остава тук, като фалшифицира реалността по какъвто и да е начин.

Част от силата на облекчението — мислеше си тя, докато вървеше мълчаливо до него — беше шокът от контраста: бе видяла внезапно, непосредствено, живо, сякаш я беше докоснала, точната картина на значението на саможертвата, ако те тримата я изпълнеха. Голт щеше да се откаже от жената, която иска, в името на приятеля си, подменяйки най-великото чувство, изваждайки него от реалността, а себе си от нейния живот — без значение каква би била цената за него или за нея; сетне щеше да мъкне остатъка от годините си през блатото на непостигнатото и неизпълненото. Тя щеше да се обърне за утеха към втория най-добър избор, имитирайки любов, която не чувства, готова да я имитира, тъй като волята й за самоизмама е основната предпоставка за саможертвата на Голт; сетне щеше да изживее годините си в безнадежден копнеж, приела, като облекчение за незарастваща рана, няколкото мига на уморена привързаност, плюс убеждението, че любовта е безсилна, а щастието не може да бъде намерено на Земята. Франсиско щеше да се бори с изплъзващата се мъгла на подменената реалност с живот, превърнат в лъжа от двама души, които му бяха най-скъпи, на които вярваше най-много, борейки се да разбере какво липсва на щастието му — надолу по крехкия ешафод на лъжата над бездната на откритието, че не той е човекът, когото тя обича, а е просто ненавистен заместител, нещо като пациент, който тя е приела от съжаление, нещо като патерица, а проницателността му щеше да се превърне в опасност, и просто щеше да отстъпи пред инертната глупост да защитава калпавата сграда на радостта си, да се бори, да се предаде и да потъне в ужасната рутина на убеждението, че постижението е невъзможно за човека… Така и тримата, които имаха всички дарове на съществуването, разпилени пред тях, щяха да свършат като озлобени нещастници, които крещят отчаяно, че животът е безизходица — безизходица заради това, че не са могли да направят нереалността реална.

Но тъкмо това е моралният кодекс на хората във външния свят, мислеше си тя, кодекс, който им нарежда да действат с предпоставката за слабостта, измамата и глупостта на другия — това беше рамката на живота им, същата тази битка в мъглата на преструвките и неразбраните неща, същото това вярване, че фактите не са солидни и окончателни, това състояние, в което, отрекли всяка форма на реалност, хората търсят опипом пътя си в живота, нереален и неоформен, и умират, без да са се раждали. Тук, мислеше си тя, докато гледаше надолу през зелените клони към блещукащите покриви в долината, се общува с хора, които са чисти и здрави като скали, и огромната душевна лекота на облекчението й идваше от увереността, че няма трудна битка, няма опасно решение на място, в което няма сумрачна несигурност, нито безформено извъртане на случайността.

— Хрумвало ли ви е някога, госпожице Тагарт — попита Голт с нехайния тон на абстрактна дискусия, но така, сякаш знаеше какъв ще бъде нейният отговор, — че няма конфликт на интереси между хората и в бизнеса, и в търговията и в най-личните им желания, стига да забравят ирационалното в представите си за възможното и да забравят разрушението в представите си за практичното? Няма конфликт, няма призиви за саможертва, никой не е заплаха за целите на другите, ако хората разберат, че реалността е нещо абсолютно, което не може да се фалшифицира, че лъжите не работят, че неспечеленото не може да се притежава, че незаслуженото не може да се дава, че разрушаването на стойност, която съществува, няма да придаде стойност на нещо, което я няма. Бизнесменът, който иска да спечели пазар, като задуши по-добрия конкурент, работникът, който иска дял от богатството на работодателя си, човекът на изкуството, който завижда на по-големия талант на съперника си — всички те искат факти, които не съществуват, и разрушението е единственото средство за осъществяване на желанието им. Ако го преследват, няма да постигнат пазар, богатство и безсмъртна слава, по-скоро ще разрушат производството, работата и изкуството. Желанието за нещо ирационално не може да се постигне, независимо дали жертвените животни го искат или не. Но хората няма да спрат да искат невъзможното и няма да забравят копнежа си по разрухата, докато саморазрушението и саможертвата им се проповядват като практични средства за постигане на нечие щастие. Той я погледна и добави бавно, при което лекото напрежение бе единствената промяна в безразличния тон на гласа му: — В моя власт е да постигна или разруша единствено собственото си щастие. Трябва да проявите повече уважение и към него, и към мен, и да не се плашите от онова, което ви притеснява.

Тя не отговори — чувстваше, че и една дума може да накара пълнотата на момента да прелее, просто се обърна към него с поглед, който признаваше, че е обезоръжена, по детски смирена, и който щеше да бъде извинение, ако не преливаше от радост. Той се засмя развеселен, разбрал, почти взел нейната страна в онова, което споделяха, и в знак на одобрение към онова, което тя чувстваше.

Продължиха мълчаливо, а на нея й се струваше, че това е един летен ден от безгрижната младост, която никога не беше преживяла, че просто се разхождат сред природата като двама души, които са свободни за удоволствието от движението и за слънцето — без нерешени грижи, за които да мислят. Чувството й за лекота се сливаше с безтегловното усещане да върви надолу, сякаш нямаше нужда от усилия, за да върви, а само за да се сдържи да не полети, и тя вървеше, борейки се със скоростта на движението, наведена назад, докато вятърът духаше в полата й като в платно, за да забави движението й.

Разделиха се в края на пътеката, той продължи напред за среща с Мидас Мълиган, а тя отиде в магазина на Хамънд със списък продукти за вечерята, сякаш това беше единствената й грижа на света. Негова съпруга, мислеше си, вслушвайки се в думата, която доктор Акстън не беше произнесъл, думата, която отдавна усещаше, но никога не беше произнасяла, от три седмици насам тя беше негова съпруга във всякакъв смисъл — освен в един — и този, последният, трябваше тепърва да се заслужи, но всичко останало беше реално и днес тя можеше да си позволи да го разбере, да го почувства, да живее с тази единствена мисъл за един — единствен ден.

Бакалските стоки, които Лорънс Хамънд беше подредил пред нея на полирания тезгях на магазина си, никога не бяха й се стрували като толкова блестящи предмети — погълната от тях, тя осъзнаваше само частично някакъв смущаващ елемент. Нещо не беше наред, но умът й беше твърде зает, за да го забележи. Схвана го едва когато видя Хамънд да спира за миг, да се мръщи и да поглежда нагоре към небето през отворената витрина.

— Мисля, че някой се опитва да повтори вашата каскада, госпожице Тагарт. — В мига, в който го изрече, тя разбра, че това е звук от самолет над тях и че го чуваше от известно време — звук, който не биваше да се чува в долината след първото число на месеца. Втурнаха се на улицата. Малкият сребърен кръст на самолета кръжеше над пръстена от върхове като блестящо водно конче, което всеки момент можеше да закачи върховете с крилете си.

— Какво си мисли, че прави? — каза Лорънс Хамънд. Пред вратите на магазините и по улицата бяха спрели хора, които зяпаха нагоре.

— Дали… очакваме някого? — попита тя и се учуди от притеснението в гласа си.

— Не — отвърна Хамънд. — Всеки, който има работа тук, си е тук. Той не звучеше притеснен, а суров и любопитен. Сега самолетът се беше превърнал в малка чертица — като сребърна цигара, която се стрелкаше към склоновете на планините — беше се снижил.

— Изглежда като частен моноплан — каза Хамънд, примигвайки на слънцето. — Не е военен модел.

— Екранът ще удържи ли? — попита тя с тон на отбранително възмущение пред наближаващ противник.

Той се разсмя.

— Да удържи ли?

— Ще ни види ли?

— Екранът е по-сигурен от подземно скривалище, госпожице Тагарт. Както вече трябва да знаете.

Самолетът се издигна и за миг беше само лек проблясък, като парче хартия, понесено от вятъра — вдигаше се несигурно, сетне отново слизаше в бързи спирали.

— Какво, по дяволите, се опитва да направи? — попита Хамънд. Очите й се стрелнаха към него.

— Търси нещо — каза Хамънд. — Какво?

— Има ли някъде телескоп?

— Ами да, на летището, но… — той тъкмо щеше да попита какво й става, но тя вече тичаше през улицата, по пътеката към летището, без да осъзнава, че тича, подтиквана от нещо, което нямаше нито време, нито кураж да назове. Намери Дуайт Сандърс при малкия телескоп в контролната кула — наблюдаваше внимателно самолета, озадачен и намръщен.

— Дай да го видя! — сопна се тя. Сграбчи металната тръба, притисна око о лещите, докато ръката й водеше бавно корпуса, следвайки самолета, след това ръката й спря, но пръстите й не се разтвориха и лицето й остана наведено над телескопа, притиснато към окуляра, когато той се наведе и видя, че лещата е притисната към челото й.

— Какво има, госпожице Тагарт?

Тя бавно вдигна глава.

— Да не би да е някой, когото познавате?

Тя не отговори. Побърза да излезе, стъпките й бяха бързи, но се движеше безцелно, на зигзаг, несигурно — не смееше да тича, но трябваше да избяга, да се скрие, не знаеше дали се бои да не бъде видяна от хората наоколо или от самолета отгоре — самолетът, чиито сребърни крила носеха номера на Ханк Риърдън.

Спря едва когато се спъна в един камък и забеляза, че е тичала. Беше на малка тераса сред скалите над летището, скрита от града, открита за небето. Изправи се, подпирайки се на гранитната стена, усети топлината на слънцето по скалата под дланите си, после се изправи, облегната на стената, неспособна да помръдне или да откъсне поглед от самолета.

Самолетът кръжеше бавно, спускаше се, после се издигаше отново, бореше се така, както се беше борила и тя, за да различи останките сред безнадеждна шир, осеяна с пукнатини и скали — изплъзваща се, неясна шир, която нито можеше да остави, нито да изследва добре. Той търсеше останките от самолета й, не беше се предал, и каквото и да му бяха стрували тези три седмици, каквото и да беше чувствал, единственото доказателство, което щеше да даде на света, и единственият му отговор беше непрекъснатото, настойчиво, монотонно бръмчене на двигателя, който носеше един крехък самолет над недостъпната планинска верига.

През блестящата яснота на летния въздух самолетът изглеждаше интимно близо, тя можеше да го види как се люлее от случайните течения и се подмята от повеите на вятъра. Тя можеше да го види и й се струваше невъзможно той да не може. Цялата долина лежеше под него, окъпана в слънце, блестяща, със стъклата по прозорците и зелените морави, които крещяха да бъдат видени — краят на измъченото му търсене, изпълнението на най-смелите му желания. Не останките от самолета и нейното тяло, а нейното живо присъствие и неговата свобода — всичко, което търсеше или някога беше търсил, сега лежеше открито пред него и го чакаше. Той можеше да го достигне, по правата линия надолу, през чистия въздух — беше негово и не искаше нищо, освен да бъде способен да го види.

— Ханк! — крещеше тя и размахваше ръце, давайки отчаяни сигнали. — Ханк!

Падна на скалата, разбрала, че няма как да го достигне, че няма власт да му даде способността да види, че никаква сила на Земята не може да пробие екрана, освен собствения му ум. Внезапно, за пръв път, тя усети, че екранът е не най-ефирната, а най-мрачната и абсолютна бариера в света.

Приведена към скалата, тя наблюдаваше с мълчаливо примирение безнадеждните кръгове на борбата на самолета, безнадеждния вик за помощ на двигателя му, вик, на който нямаше как да отговори. Самолетът се снижи рязко, но това беше само началото на последното му издигане, проряза права линия между планините и се изстреля в открито небе. Сетне, сякаш закотвен в езеро без брегове или изход, продължи да се стопява, докато изчезна от поглед.

Тя си помисли с горчиво състрадание колко много е пропуснал. Ами аз? — си помисли. Ако напуснеше долината, екранът щеше да се затвори също толкова плътно и за нея, Атлантида щеше да потъне под стена от лъчи, по-непробиваеми от дъното на океана, и тя също щеше да бъде оставена да се бори за онова, което не знаеше как да види, тя също щеше да се сражава с миражите и с първобитна варварщина, докато реалността на всичко, което някога беше желала, щеше да остане завинаги недостижима. Но онова, което я теглеше към външния свят, караше я да последва самолета, не беше образът на Ханк Риърдън — тя знаеше, че не може да се върне при него, дори да се върнеше в света — беше мисълта за куража на Ханк Риърдън и на всички онези, които още се бореха да оцелеят. Той не би се отказал да търси самолета й, след като всички други отдавна са се отчаяли, както не би се отказал от завода си, нито пък от която и да е цел, която е избрал и за която е останал поне малък шанс. Беше ли сигурна, че за света на „Тагарт трансконтинентал“ не е останал никакъв шанс? Беше ли сигурна, че условията на битката са такива, че да не иска да спечели? Хората от Атлантида бяха прави да изчезнат, ако знаеха, че не оставят нищо ценно след себе си, но докато не видеше, че не е останал нито един неизпробван шанс, нито една битка, която да не е провела, нямаше право да остава сред тях. Това беше въпросът, измъчвал я седмици наред, но тя не бе стигнала до отговор.

Лежа будна през цялата нощ, притихнала и неподвижна, следвайки — като инженер или като Ханк Риърдън — процеса на безстрастен, точен, почти математически анализ, без оглед на цената или чувствата. Агонията, която той преживяваше в самолета си, беше като тази, през която преминаваше тя в безмълвната си тъмна клетка, търсейки, но не откривайки отговор. Гледаше надписите по стените на стаята си, които едва личаха на слабата звездна светлина, но помощта, която тези мъже бяха призовали в най-тъмния си час, беше недостъпна за нея.

* * *

— Да или не, госпожице Тагарт?

Тя гледаше лицата на четиримата мъже в мекия полумрак на всекидневната на Мълиган: Голт, чието лице излъчваше ведрото и безстрастно внимание на учен; Франсиско, чието лице изглеждаше безизразно заради опита за усмивка, която можеше да посрещне и единия, или другия отговор; Хю Акстън, който беше благ и състрадателен; Мидас Мълиган, който беше задал въпроса без следа от злост в гласа си. Някъде, на две хиляди мили оттам, страницата на календара светеше над покривите на Ню Йорк с надпис „28 юни“ и изведнъж й се стори, че я вижда, сякаш висеше над главите им.

— Имам още един ден — твърдо каза тя. — Ще ме оставите ли да го преживея? Мисля, че стигнах до решението си, но не съм напълно уверена в него и имам нужда от цялата сигурност, която мога да събера.

— Разбира се — съгласи се Мълиган. — Всъщност имате време до вдругиден сутринта. Ние ще почакаме.

— Ще чакаме и след това — каза Хю Акстън, — макар и във ваше отсъствие, ако се наложи.

Тя стоеше до прозореца, обърната към тях, и за миг изпита задоволство при мисълта, че стои изправена, че ръцете й не треперят, че гласът й звучи също така контролирано, стабилно и безмилостно като техните — това я накара да се почувства свързана с тях.

— Ако някаква част от вашата несигурност — каза Голт — е конфликт между сърцето и ума ви, последвайте ума си!

— Помислете за причините, които ни карат да сме сигурни, че сме прави — продължи Хю Акстън, — но не и за факта, че сме сигурни. Ако не сте убедена, оставете нашата сигурност. Не се изкушавайте да замествате вашата преценка с нашата.

— Не разчитайте на нашето знание какво е най-добро за вашето бъдеще — каза Мълиган. — Ние наистина знаем нещо, но то не може да е най-доброто, докато и вие не го разберете.

— Не обръщай внимание на нашите интереси или желания — каза Франсиско. — Дължиш нещо единствено на себе си.

Тя се усмихна без тъга, но и без радост, при мисълта, че във външния свят никога не би получила такива съвети. И понеже знаеше колко отчаяно искат да й помогнат, след като никаква помощ не беше възможна, тя се почувства длъжна да ги успокои.

— Пробих си със сила път дотук — спокойно каза тя — и трябваше да понеса отговорност за последствията. Понасям я.

Наградата й беше да види усмивката на Голт, която беше почти като военно отличие. Когато извърна поглед, си спомни изведнъж за Джеф Алън, скитника на „Комет“, в мига, в който му се бе възхитила за това, че се беше опитал да й каже, че знае къде отива, да й спести товара на безцелността си. Усмихна се леко сега го преживяваше и от двете страни и знаеше, че няма по-низко и безполезно действие от това човек да хвърли върху друг товара на собствения си отказ от избор. Почувства странно спокойствие, почти увереност; знаеше, че това е вид напрежение, но напрежение с невероятна яснота. Улови се да мисли: тя работи добре под напрежение, с нея ще се работи добре — и осъзна, че мисли за самата себе си.

— Нека оставим това за вдругиден, госпожице Тагарт — предложи Мидас Мълиган. — Тази вечер сте още тук.

— Благодаря.

Остана до прозореца, докато те продължиха да обсъждат делата на долината, това беше заключителният разговор за месеца. Тъкмо бяха свършили вечерята, и тя си мислеше за първата си вечеря в този дом преди месец; носеше същото, което беше носила и тогава — сивия костюм, който беше част от кабинета й, а не селската пола, която беше толкова лесна за носене на слънце. Тази вечер съм още тук, мислеше си, а ръката й беше притисната властно в перваза.

Слънцето още не беше изчезнало отвъд планините, но небето беше равномерно синьо — дълбоко и мамещо, сливаше се със синевата на невидимите облаци, които бавно скриваха слънцето; само краищата на облаците се очертаваха с тънка пламтяща лента и изглеждаха като блещукаща, усукана мрежа от неонови лампи… като виещи се реки… като… като карта на железопътни линии, начертана с бял огън в небето.

Тя чу Мълиган да дава на Голт имената на онези, които не се завръщаха във външния свят.

— Имаме работа за всички тях — каза Мълиган. — Всъщност само десет-дванайсет души се връщат тази година, повечето за да приключат, да се оправят с онова, което притежават, и да дойдат тук за постоянно. Мисля, че това беше последният ни почивен месец, защото още преди края на следващата година всички ще живеем в долината.

— Добре — каза Голт.

— Ще се наложи, както вървят нещата навън.

— Да.

— Франсиско — каза Мълиган, — нали ще се върнеш след няколко месеца?

— Най-късно през ноември — отговори Франсиско. — Ще изпратя съобщение по късовълновия предавател, когато съм готов да се върна. Ще запалите ли отоплението у нас?

— Да — каза Хю Акстън. — И ще ти приготвя вечеря, когато се прибереш.

— Джон, приемам, че този път няма да се връщаш в Ню Йорк — каза Мълиган.

Голт го погледна за миг и отговори спокойно:

— Не съм решил още.

Тя забеляза уплашената бързина, с която Франсиско и Мълиган се наведоха напред и се вторачиха в него, както и колко бавно се премести върху него погледът на Хю Акстън — той не изглеждаше учуден.

— Не мислиш да се връщаш в ада за още една година, нали? — попита Мълиган.

— Напротив!

— Но, за Бога, Джон, защо?

— Ще ви кажа, щом реша.

— Но ти няма вече какво да правиш там. Стигнахме до всички, за които знаехме и за които можехме да се надяваме да узнаем. Списъкът ни е пълен, с изключение на Ханк Риърдън, а него ще го имаме до края на годината, и госпожица Тагарт, ако реши. Това е всичко. Работата ти е завършена. Няма какво повече да търсим навън, освен окончателното рухване, когато покривът падне върху главите им.

— Знам.

— Джон, когато това стане — твоята глава е единствената, която не искам да бъде там.

— Никога не се е налагало да се притеснявате за мен.

— Но нима не виждаш до какъв етап са стигнали? Само на крачка са от откритото насилие — по дяволите, дори са направили крачката и са я заявили отдавна! Но още миг, и ще видят пълната реалност на онова, което са направили, тя ще експлодира в проклетите им лица — просто, открито, сляпо, случайно и кърваво насилие, вилнеещо, поразяващо всичко и всички, без да подбира. Точно в средата на такова нещо не искам да те виждам.

— Мога да се грижа за себе си.

— Джон, няма причина да поемаш риск — каза Франсиско.

— Какъв риск?

— Мародерите се притесняват за хората, които изчезват. Подозират нещо. Точно ти не трябва да оставаш там. Винаги има шанс да открият кой си.

— Има шанс. Но не е голям.

— Но няма никаква причина да се поема рискът. Не е останало нищо, което аз и Рагнар да не можем да свършим.

Хю Акстън ги наблюдаваше мълчаливо, облегнат назад: лицето му носеше онзи напрегнат израз, който не беше нито горчивина, нито усмивка — израз, с който човек наблюдава някакво събитие, което го интересува, но лежи извън полезрението му.

— Ако се върна — каза Голт, — няма да е заради нашата работа. Ще бъде, за да спечеля единственото нещо, което искам от света за себе си, а не да свърша работата. От света не съм взел нищо и не съм искал нищо. Но има едно нещо, което още е там, което е мое и което няма да им дам. Не, не мисля да нарушавам клетвата си, нямам работа с мародерите, няма да съм от полза за никого там, няма да помагам нито на крадците, нито на неутралните, нито пък на стачкоизменниците. Ако отида, то ще е само заради самия мен, и не мисля, че рискувам живота си, но ако е така, сега съм свободен да го направя.

Той не я поглеждаше, но тя трябваше да се извърне и да се притисне в рамката на прозореца, защото ръцете й трепереха.

— Но, Джон — викна Мълиган и махна към долината, — ако нещо стане с теб, ние какво ще… — Той спря рязко, виновно.

Голт се разсмя.

— Какво щеше да кажеш?

Мълиган махна неясно с ръка, сякаш се оправдаваше за нещо.

— Нима щеше да кажеш, че ще умра като най-големия неудачник в света?

— Добре де — виновно каза Мълиган. — Няма да го кажа. Няма да кажа, че няма да се справим без теб — ще се справим, няма да те моля да останеш тук заради нас, дори не съм мислил, че ще се върна някога към тая гнусна стара молба, но, човече, какво изкушение е, почти виждам защо го правят хората. Знам, че каквото и да искаш, ако искаш да рискуваш живота си, няма какво повече да се каже, но си мисля само, че… Боже, Джон, такъв ценен живот!

Голт се усмихна.

— Знам. Точно за това не мисля, че го рискувам — мисля, че ще победя.

Франсиско мълчеше и гледаше напрегнато Голт — намръщен, учуден, сякаш не само че не е намерил отговор, а внезапно е зърнал въпрос.

— Виж, Джон — каза Мълиган, — тъй като не си решил дали ще заминаваш… Не си решил още, нали?

— Не, още не.

— Тъй като не си решил, ще ми позволиш ли само да ти напомня няколко важни неща?

— Давай!

— Страх ме е от случайните опасности — безсмислените, непредсказуеми опасности в един разпадащ се свят. Имай предвид физическите рискове от сложна машина, оставена в ръцете на слепи идиоти и побъркани от страх бъзливци. Помисли си само за железниците им — ще се подлагаш на риск, като с ужаса в тунела в Уинстън, всеки път, когато се качиш на влак, и ще има все повече подобни инциденти, които ще стават все по-бързо и по-бързо. Ще достигнат точката, в която няма да минава и ден без голяма катастрофа.

— Знам.

— Същото ще става и във всяка друга индустрия, където има машини — машини, с които те мислеха, че могат да заместят умовете ни. Самолетни катастрофи, експлозии на цистерни, пробиви в пещи, токови удари от далекопроводи, сблъсъци в метрото, паднали мостове — те ще видят всичко това. Самите машини, които направиха живота им толкова безопасен, сега ще го превърнат в постоянна заплаха.

— Знам.

— Знам, че знаеш, но помислил ли си за всеки детайл? Позволил ли си си да си го представиш? Виж точната картина на онова, в което искаш да влезеш, преди да решиш дали изобщо нещо може да оправдае това решение. Знаеш, че в градовете ще бъде най-зле. Градовете са създадени от железниците и ще си отидат с тях.

— Точно така.

— Когато линиите бъдат отрязани, Ню Йорк ще умре от глад само след два дни. Само толкова храна имат. Храни го континент с дължина три хиляди мили. Как ще пренасят храна до Ню Йорк? Чрез директиви и волски каруци? Но първо, преди да стане това, ще минат през цялата агония — намаляването на доставките, недостига, гладните бунтове, сляпото насилие насред растящата стагнация.

— Така е.

— Първо ще изгубят самолетите си, после автомобилите, сетне камионите, накрая и файтоните.

— Така е.

— Фабриките ще спрат, после пещите, после радиостанциите. После електрическата им система ще се срине.

— Така е.

— Има само един износен конец, който свързва континента. Ще има един влак на ден, после на седмица, после мостът на „Тагарт“ ще се срути и…

— Не, няма!

Това беше нейният глас и всички се обърнаха към нея. Лицето й беше бяло, но по-спокойно от онзи момент, в който за последен път им беше отговорила. Голт се изправи бавно на крака и наведе глава, сякаш приемаше присъда.

— Взехте решението си — каза той.

— Да.

— Дагни — каза Хю Акстън. — Съжалявам — говореше меко, с усилие, сякаш думите му се бореха и не успяваха да запълнят мълчанието в стаята. — Ще ми се да не виждам това да се случва. Бих предпочел всичко, но не и да те видя как оставаш тук поради липса на смелост да защитаваш убежденията си.

Тя разпери ръце — жестът изразяваше простота и прямота — и каза, обръщайки се към всички толкова спокойно, че можеше да си позволи да покаже емоция:

— Искам да знаете едно: щеше ми се да мога да умра след още един месец, само за да мога да го прекарам в тази долина. Толкова много исках да остана. Но ако съм решила да живея — не мога да напусна битката, която мисля, че именно аз трябва да водя.

— Разбира се — с уважение каза Мълиган, — стига още да мислите така.

— Ако искате да знаете коя е единствената причина, която ме връща там, ще ви я кажа: не мога да се насиля да изоставя на провала цялото величие на света, всичко, което беше мое и ваше, което е направено от нас и още си е наше по право, защото не мога да повярвам, че е възможно хората да откажат да видят, че могат да останат слепи и глухи за нас завинаги — при условие, че истината е на наша страна и техният живот зависи от това да я приемат. Те все още обичат живота си и това е непокварената останка от умовете им. Докато хората искат да живеят, аз не мога да изгубя битката си.

— А искат ли? — меко каза Хю Акстън. — Наистина ли искат? Не, не ми отговаряйте сега. Знам, че отговорът на този въпрос е най-труден за разбиране и за приемане от всички ни. Просто вземете този въпрос там, със себе си — като последна предпоставка, която трябва да проверите.

— Напускате ни като приятел — отбеляза Мидас Мълиган — и ние ще се борим с всичко, което направите, защото знаем, че грешите, но няма да обвиняваме вас.

— Ще се върнете — каза Хю Акстън, — защото вашата грешка е от незнание, а не от морално несъвършенство, не е отстъпление пред злото, а само последното действие, поради това, че сте жертва на собствената си добродетел. Ще ви чакаме и, Дагни, когато се върнете, ще сте открила, че никога не е било необходимо да има конфликт между желанията ви — такъв сблъсък на ценности като този, който понесохте толкова добре.

— Благодаря — отвърна тя и притвори очи.

— Трябва да обсъдим условията за вашето заминаване — каза Голт. Говореше безстрастно, като бизнесмен. — Първо трябва да ни дадете дума, че няма да разкриете тайната ни или каквато и да е част от нея — нито нашата кауза, нито нашето съществуване или това на долината, нито къде сте била през последния месец, на когото и да е във външния свят, по което и да е време и с каквато и да е цел.

— Давам ви думата си.

— Второ, никога не трябва да се опитвате да откриете тази долина отново. Не бива да идвате тук без покана. Ако нарушите първото условие, това няма да ви изложи на сериозна опасност. Ако нарушите обаче второто, ще ви изложи. Нашата политика не позволява да се оставяме на милостта на добрата воля на друг човек или на милостта на обещание, което не може да бъде изпълнено принудително. Нито пък можем да очакваме да поставите нашите интереси над собствените си. Тъй като вярвате, че поведението ви е правилно, може да дойде ден, в който да намерите за необходимо да доведете враговете ни в тази долина. Ние няма да ви предоставим възможност да го направите. Ще бъдете изведена оттук със самолет, с вързани очи, и то на достатъчно голямо разстояние, за да не сте в състояние да намерите отново пътя.

Тя наведе глава.

— Прав сте.

— Самолетът ви е поправен. Искате ли да го получите, като подпишете чек от сметката си в банката на Мълиган?

— Не.

— Тогава ще го задържим до момента, в който решите да платите. Вдругиден ще ви отведа с моя самолет на място извън долината и ще ви оставя в близост до друг транспорт.

Тя кимна.

— Добре.

Вече беше тъмно, когато напуснаха къщата на Мидас Мълиган. Пътят към къщата на Голт минаваше през долината, покрай дома на Франсиско, и тримата се прибраха заедно. Няколко осветени прозореца плуваха в мрака и първите поточета влага се стичаха бавно по стъклата, като отсенки от далечно море. Вървяха мълчаливо, но звукът от стъпките им, слети в един-единствен, равномерен ритъм, беше като реч, която трябваше да се улови, без да се въплъщава в друга форма. След известно време Франсиско каза:

— Нищо не се променя, само срокът се удължава, а последната отсечка винаги е най-трудна, — но все пак е последна.

— Надявам се — каза тя. След миг повтори тихо: — Накрая е най-тежко.

Обърна се към Голт.

— Може ли да помоля за нещо?

— Да.

— Ще ми позволите ли да тръгна утре?

— Щом искате.

Когато след известно време Франсиско заговори, сякаш се обръщаше към неизречения въпрос в нейния ум — гласът му звучеше като отговор:

— Дагни, и тримата сме влюбени — тя вдигна рязко глава към него — в едно и също нещо, независимо в каква форма е. Не се чуди защо не усещаш граници помежду ни. Ти ще бъдеш една от нас, докато си влюбена в релсите и локомотивите си, и те ще те върнат обратно при нас, без значение колко пъти ще губиш пътеката. Единственият човек, който не може да бъде спасен, е човекът без страст.

— Благодаря — меко каза тя.

— За какво?

— За… за начина, по който звучиш.

— Как звуча? Кажи го, Дагни.

— Звучиш… сякаш си щастлив.

— Щастлив съм — точно като теб. Не ми казвай какво чувстваш. Знам го. Но, виждаш ли, адът, който можеш да изтърпиш, е точно толкова голям, колкото е любовта ти. Адът, който аз не бих могъл да понеса, е да те видя безразлична.

Тя кимна мълчаливо — не можеше да определи като радостно нито едно от чувствата си — и все пак беше сигурна, че той е прав. Облачета влага плуваха пред луната, като дим, и в разливащото се сияние тя не можеше да различи израженията на лицата им, докато вървеше между тях. Единственото, което можеше да долови, бяха изправените силуети на телата им, ненарушимият ритъм на стъпките им и чувството, че иска това да продължи вечно — чувство, което не можеше да определи, но беше сигурна, че не е нито съмнение, нито болка. Когато се приближиха до хижата му, Франсиско спря, а ръката му, сочеща вратата, сякаш ги прегръщаше:

— Ще влезете ли за малко, нали е последната ни нощ заедно? Да пийнем за онова бъдеще, в което и тримата сме уверени.

— Така ли? — попита тя.

— Да, така е — потвърди Голт.

Тя погледна лицата им, когато Франсиско запали лампата в къщата. Не можеше да определи израженията им — в тях нямаше щастие или някаква подобна на радост емоция, бяха напрегнати и сериозни, но това беше искряща сериозност, си помисли тя, ако нещо подобно изобщо беше възможно, и странното сияние в нея и подсказваше, че и собственото й лице изглежда така. Франсиско взе три чаши от един шкаф, но спря, споходен от внезапна мисъл. Той сложи едната чаша на масата, после взе двата сребърни бокала на Себастиан д’Анкония и ги сложи до нея.

— Направо в Ню Йорк ли се връщаш, Дагни? — попита той със спокойния, непринуден тон на домакин, докато вадеше бутилка старо вино.

— Да — също така спокойно отговори тя.

— Аз летя за Буенос Айрес вдругиден — каза той, докато вадеше тапата. — Не съм сигурен дали ще се върна в Ню Йорк след това, но ако го направя, ще бъде твърде опасно за теб да ме виждаш.

— Не би ме притеснило — каза тя, — стига да не мислиш, че вече нямам право да те виждам.

— Така е, Дагни. Нямаш. Не и в Ню Йорк.

Той наливаше виното и погледна към Голт:

— Джон, кога ще решиш дали ще се връщаш, или ще останеш?

Голт погледна право в него, после като човек, който съзнава всички последствия от думите си, каза бавно:

— Аз реших, Франсиско. Връщам се.

Ръката на Франсиско спря. За известно време той виждаше единствено лицето на Голт. След това очите му се преместиха към нейното. Остави бутилката и без да отстъпва, изглеждаше като че самият му поглед се отдръпна, за да обхване и двамата.

— Ама разбира се — каза той. Изглеждаше, сякаш се е отдръпнал още по-далеч и сега вижда всичките минали години. Гласът му беше равен, обективен, достоен за мащаба на гледката.

— Знаех го още преди дванайсет години — каза той. — Знаех го още преди ти да го знаеш, и аз трябваше да мога да прозра онова, което и ти щеше да прозреш. В онази нощ, когато ни извика в Ню Йорк, си помислих, че — той говореше на Голт, но очите му се преместиха към Дагни — това е всичко… Всичко, което искаш, всичко, за което ни казваше да живеем или да умрем, ако се налага. Трябваше да разбера, че и ти ще си го разбереш. Нямаше как да е иначе. Стана така, както трябваше да стане. Беше ясно още тогава, преди дванайсет години. Той погледна Голт и се разсмя меко: — И твърдиш, че аз съм поел най-тежкия удар?

Той се обърна твърде бързо, после прекалено бавно довърши наливането на виното и напълни трите чаши на масата. Вдигна двата сребърни бокала, погледна ги за миг, после подаде единия на Дагни, а другия на Голт.

— Вземете ги — каза той. — Спечелихте си ги — и то неслучайно.

Голт пое бокала от ръката му, но сякаш го прие с очи, когато се спогледаха.

— Бих дал всичко да не беше така — каза той, — освен онова, което е отвъд даването.

Тя задържа бокала си, погледна Франсиско и му позволи да види как гледа Голт.

— Да — обади се тя сякаш в отговор. — Но аз не съм го спечелила, и онова, което ти вече си платил, го плащам сега. Не знам дали някога ще спечеля достатъчно, за да съм заслужила това, но ако адът е цената и мярката — тогава нека съм най-алчната от трима ни.

Отпиха. Тя стоеше със затворени очи, усещаше как виното се стича в гърлото й и разбра, че и за трима им това е най-измъченият — но и най-тържественият — момент, който някога са преживявали.

Не проговори на Голт, докато изминаваха последната отсечка от пътя до дома му. Дори не обръщаше глава към него, усещайки, че дори и един поглед би бил твърде опасен. Усещаше, в тяхното мълчание, спокойствието от пълното разбиране и напрежението, че не бива да назовават нещата, които разбират.

Но тя застана срещу него във всекидневната му, с пълното съзнание и увереност, че е права — увереност, че няма да се пречупи и сега е безопасно да говори. Каза безстрастно, нито с молба, нито победоносно, а просто сякаш установяваше факт:

— Връщате се обратно във външния свят, защото аз ще бъда там.

— Да.

— Не искам да го правите.

— Нямате избор по този въпрос.

— Отивате заради мен.

— Не, заради себе си.

— Ще ми позволите ли да ви видя там?

— Не.

— И няма да ви видя?

— Не.

— И няма да знам къде сте или какво правите?

— Няма.

— Ще ме наблюдавате ли както преди?

— Дори повече.

— Да ме защитите ли целите?

— Не.

— Какво тогава?

— Да бъда там в деня, в който решите да се присъедините към нас.

Тя го погледна внимателно, без да си позволи друга реакция, стремейки се само да намери отговор за първата част от отговора му, която не беше разбрала напълно.

— Всички други от нашите ще са се махнали — обясни той. — Ще бъде вече твърде опасно да остават. Аз ще остана като ваш последен ключ, преди вратата на долината да се затвори напълно.

— О! — Тя го преглътна, преди да се е превърнало в стон. После си върна безразличната дистанцираност и попита: — Ами ако ви кажа, че решението ми е окончателно и никога няма да се присъединя към вас?

— Това ще бъде лъжа.

— Ами ако сега реша, че искам да го направя окончателно и да държа на него, независимо от бъдещето?

— Независимо от бъдещите доказателства и убежденията, до които ще достигнете?

— Да.

— Това ще бъде по-лошо от лъжа.

— И сте уверен, че съм взела погрешно решение?

— Да.

— Вярвате ли, че човек трябва да отговаря за собствените си грешки?

— Да.

— Тогава защо не ме оставите да понеса последствията от моите?

— Правя го и ще ги понесете.

— Ако открия твърде късно, че искам да се върна в тази долина, защо трябва да понасяте риска и да държите вратата отворена за мен?

— Не трябва. Няма да го направя, ако нямам себична изгода.

— Каква себична изгода?

— Искам ви тук.

Тя затвори очи и сведе глава, открито признавайки поражението си — поражение в спора и в опита й да се изправи спокойно срещу пълния смисъл на онова, което напускаше. Сетне вдигна глава и, потънала в неговото откровение, го погледна, без да крие нито страданието, нито копнежа, нито спокойствието си, осъзнала, че и трите се съдържаха в погледа му.

Лицето му беше същото като в мига, когато го беше видяла обляно от слънце за пръв път: безмилостно ведро и непоколебимо проницателно, без болка, страх или вина. Помисли си, че ако можеше да остане и да го гледа — правите линии на веждите над тъмнозелените очи, извитата сянка, която подчертаваше формата на устата му, излятата му сякаш от метал кожа, която се виждаше зад отворената яка на ризата и небрежно спокойната поза на краката му — щеше да й се иска да прекара остатъка от живота си по този начин и на това място. В следващия миг осъзна, че ако желанието й се осъществи просто така, съзерцанието ще изгуби всякакъв смисъл, защото ще е предала всичко, което му придаваше стойност.

Сетне — не като спомен, а като преживяване на настоящето — тя преживя отново момента, в който беше стояла на прозореца в стаята си в Ню Йорк, загледана в обвития от мъглата град, към недостижимия силует на Атлантида, потънала някъде далеч, и разбра, че сега вижда отговора на въпроса на онзи момент. Усещаше не думите, които беше отправила към града, а онова неизразимо усещане, което ги беше породило: ти, когото винаги съм обичала и никога не открих, ти, когото очаквах да видя на края на релсите отвъд хоризонта… На глас каза:

— Искам да знаете едно. Започнах живота си, вярвайки в един абсолют — че е в моя власт да оформя света според най-висшите си ценности и че никога няма да го предам на по-нисък стандарт, без значение колко дълга или тежка ще е битката. Ти, чието присъствие винаги съм усещала по улиците на града, продължаваше да говори безмълвният глас в нея, и чийто свят исках да построя… — Сега знам, че съм се борила за тази долина — любовта ми към теб ме караше да продължавам, тъкмо тази долина смятах за възможна и не бих заменила за нищо по-малко, нито пък бих предала на безсмисленото зло — любовта и надеждата ми да те достигна и желанието да бъда достойна за теб в деня, когато застана срещу теб лице в лице. Връщам се, за да се боря за тази долина, да я освободя от подземното й съществуване, да спечеля полагащото й се по право място, да ви дам Земята наистина, след като вече е ваша по дух, и да ви срещна отново в деня, когато ще мога да ви предам целия свят. Или пък, ако се проваля, да остана в изгнание далеч от тази долина до края на живота си — но онова, което остане от живота ми, ще бъде все още твое, и аз ще продължа в твое име, въпреки че никога няма да произнеса това име, ще продължа да ти служа, въпреки че никога няма да победя, ще продължа, за да бъда достойна за теб за деня, в който ще те срещна, въпреки че това никога няма да се случи. Ще се боря за това, дори да трябва да се боря срещу вас, дори да ме проклинате като предател… дори да не ви видя никога вече.

Той беше стоял неподвижно, беше я слушал, без да промени изражението си, само очите му я следяха в потвърждение на това, че чува всяка нейна дума, дори и онези, които не беше произнесла. Отговори с все същия поглед, който сякаш изграждаше връзка, която все още не трябваше да се скъсва, гласът му отразяваше донякъде нейния, като сигнал от същия код, глас без знак от емоция, освен подчертаното накъсване на думите:

— Ако се провалите, както са се проваляли хората в търсенето на видение, което е трябвало да се осъществи, но е оставало завинаги недостижимо за тях, ако и вие като тях си помислите, че най-висшите ви ценности не трябва да бъдат достигани, а най-великите ви представи не трябва да се осъществяват — не проклинайте тази земя, както те са правили, не проклинайте съществуването. Видяхте онази Атлантида, която те са търсили, тя е тук, съществува, но човек трябва да влезе в нея гол и сам, без парцалите на лъжите през вековете, с най-чистата яснота на ума, не с невинно сърце, а с нещо, което е много по-рядко: с безкомпромисен разум, като единствено притежание и единствен ключ. Няма да влезете тук, преди да научите, че не е необходимо да убеждавате или да завладявате света. Когато го научите, ще видите, че през всички тези години на вашата битка нищо не ви е спирало да влезете в Атлантида и не е имало вериги, освен онези, които сте била готова да носите. През всичките тези години онова, което искахте да спечелите най-много, ви чакаше — той я погледна, сякаш отговаряше на неизречените, стаили се в ума й въпроси, — чакаше ви също така непреклонно, както вие се борехте, също така страстно и отчаяно, но с по-голяма увереност от вашата. Излезте навън и продължете битката си. Продължавайте да носите нежелани товари, да поемате незаслужени наказания и да вярвате, че можете да служите на справедливостта, като хвърляте собствения си дух на най-несправедливите мъчения. Но в най-лошите си и мрачни моменти си спомнете, че сте видели и друг свят. Спомнете си, че можете да го достигнете веднага щом решите да прозрете. Спомнете си, че ще ви чака и че е истински, възможен, ваш.

Сетне, обърнал глава, с все така ясен глас, но с очи, които сложиха край на връзката, той попита:

— В колко часа желаете да тръгнем утре?

— О…! Веднага щом ви е удобно.

— Тогава пригответе закуската в седем и в осем ще тръгнем.

— Добре.

Той бръкна в джоба си и й подаде малък, блестящ диск, който тя не успя да различи в първия момент. Той го пусна в дланта й: беше златна монета от пет долара.

— Последната част от заплатата ви за месеца — каза той.

Тя стисна монетата твърде силно, но отговори спокойно:

— Благодаря.

— Лека нощ, госпожице Тагарт.

— Лека нощ.

Не спа в часовете, които й оставаха. Седеше на пода на стаята с лице, притиснато към леглото, усещайки единствено присъствието му от другата страна на стената. От време на време се чувстваше така, сякаш е пред нея, сякаш седи в краката му. Така прекара последната си нощ с него.

* * *

Напусна долината както беше дошла, без да отнесе нищо, което трябваше да остане там. Остави малкото вещи, които беше придобила — селската си пола, една блуза, престилка, малко бельо, сгънати прилежно в едно чекмедже в скрина в стаята й. Погледна ги за миг, преди да затвори чекмеджето, с мисълта, че ако се върне, вероятно ще ги намери пак там. Взе със себе си единствено златната монета от пет долара и превръзката, която още стягаше ребрата й.

Слънцето докосваше върховете на планините и рисуваше блестящ кръг — като граница на долината, — когато се качи на самолета. Облегна се назад в седалката до него и видя лицето на Голт наведено над нея, както в мига, когато беше отворила очите си първата сутрин. Сетне затвори очи и усети как ръцете му слагат превръзката на очите й. Чу запалването на двигателя, но не като шум, а като вибрация от експлозия вътре в тялото си — само че тръпката беше далечна, сякаш човекът, който я изпитваше, щеше да бъде ранен, ако не беше толкова далеч. Не знаеше дали колелетата са се отделили от земята и дали самолетът е прекосил кръга от планински върхове. Лежеше неподвижно, пулсът на двигателя беше единствената й представа за пространство, сякаш се носеше в поток от звуци, които от време на време я разклащаха. Звука идваше от двигателя, от контрола на ръцете му върху щурвала; тя насочи вниманието си към това — всичко друго трябваше да се понесе, без да му се съпротивлява.

Лежеше неподвижно с протегнати напред крака, с ръце на облегалките, без да чувства някакво движение, дори и нейно, което да й дава представа за време, без пространство, без зрение, без бъдеще, в нощта на затворените си клепачи под натиска на превръзката, със съзнанието за присъствието му до нея като единствената неизменна реалност. Не говореха. Изведнъж тя каза:

— Господин Голт.

— Да.

— Не. Нищо. Просто исках да знам дали сте още тук.

— Винаги ще бъда тук.

Тя не знаеше в продължение на колко мили този спомен за звука от произнесените думи остана като неин единствен, малък ориентир, който се стопяваше в далечината и накрая изчезна. После й остана само неподвижността на неразчленимото настояще. Не знаеше дали е минал час или ден, когато усети движението надолу, което означаваше, че всеки момент ще се приземят или ще се разбият — и двете възможности й се струваха еднакви. Почувства удара на колелетата в земята като странно закъсняло усещане — като че измина някакъв отрязък от време, преди да го повярва. Усети разтърсващото движение, после рязкото спиране и тишината, а накрая — допира на ръцете му по косата си, докато махаше превръзката. Видя искряща слънчева светлина, ивица обгорели бурени, порасли към небето — нямаше планини, които да ги спират, видя изоставена магистрала и неясния силует на някакъв град на около миля разстояние. Погледна часовника си: преди четирийсет и седем минути все още беше в долината.

— Там ще намерите гара на „Тагарт“ — каза той и посочи града — и ще можете да вземете влак.

Тя кимна разбиращо. Той не я последва, докато слизаше на земята. Наведе се към отворената врата на самолета и двамата се спогледаха. Тя стоеше с лице към него, лекият вятър галеше косата й, линията на раменете й беше очертана от костюма на бизнес дама, сред безкрайността на празната прерия.

Той посочи с ръка на изток, към някакви невидими градове.

— Не ме търси там — каза той. — Няма да ме намериш, докато не ме поискаш такъв, какъвто съм. И когато ме поискаш — аз ще съм най-лесният за откриване човек.

Тя чу звука от вратата, която се затръшва зад него — стори й се по-силен от гърма на витлото, който го последва. Гледаше колелетата на самолета и следата от смачкани бурени зад тях. После видя ивица небе — между колелата и бурените. Огледа се. Над силуета на града в далечината беше надвиснала червеникава мараня и формите му сякаш се бяха изкривили под облак от ръжда. Над покривите се виждаха останки от срутен комин. Сухо, жълто парче стара хартия прошумоля леко в тревата до нея: беше вестник. Тя гледаше всички тези предмети с празни очи, неспособна да ги види като реални.

Вдигна очи към самолета. Видя как крилете му се смаляват в небето и увличат заедно с бялата диря звука от двигателя. Продължи да се издига като дълъг сребърен кръст, след това линията на движението му се насочи към хоризонта, машината се снижи леко, сетне сякаш спря да се движи — само се смаляваше. Тя я наблюдаваше като угасваща звезда, докато се смали до точица, сетне до искра, която вече не беше сигурна, че вижда. Когато забеляза, че целият простор на небето е осеян с такива искрици, вече знаеше със сигурност, че самолетът е изчезнал.

ГЛАВА XXIII

АНТИ-АЛЧНОСТ

— Какво правя тук? — попита доктор Робърт Стедлър. — Защо трябваше да идвам? Настоявам за обяснение. Не съм свикнал да ме влачат през половината континент ни в клин, ни в ръкав, без предизвестие.

Доктор Флойд Ферис се усмихна.

— Което ме кара да оценявам още по-високо факта, че дойдохте, доктор Стедлър — беше невъзможно да се каже дали в гласа му има благодарност или злорадство.

Слънцето ги обливаше и доктор Стедлър усети струйка пот да се стича по челото му. Не можеше да води гневен и притеснително личен разговор насред тълпата, която се блъскаше да заеме пейките по трибуните около тях, дискусия, която се беше опитвал неуспешно да проведе през последните три дни. Хрумна му, че точно по тази причина срещата му с доктор Ферис е отлагана до този момент, но отпъди мисълта, точно както отпъди досадното насекомо, което бръмчи около главата му.

— Защо не успях да се свържа с вас? — попита той. Измамното оръжие на сарказма сега звучеше по-неефективно от всякога, но то беше единственото оръжие на доктор Стедлър: — Защо сметнахте за необходимо да ми изпращате съобщения на официални бланки в стил, подходящ за военни — той щеше да каже „заповеди“, но не го направи, — комуникация, която със сигурност не подхожда за научна кореспонденция?

— Това са правителствени дела — спокойно каза доктор Ферис.

— Осъзнавате ли, че съм твърде зает и това означава прекъсване на работата ми?

— О, да — уклончиво каза доктор Ферис.

— Разбирате ли, че можех да откажа да дойда?

— Но не отказахте — меко каза доктор Ферис.

— Защо не ми дадохте обяснение? Защо не дойдохте при мен лично, вместо да пращате тези невероятни млади хулигани с тайнствените им глупости, които звучаха полунаучно, като от жълто списание?

— Бях твърде зает — любезно каза доктор Ферис.

— Тогава бихте ли ми казали какво правите в средата на полето в Айова, и аз какво правя тук? — той махна презрително към прашния хоризонт на празната прерия и към трите дървени трибуни. Бяха издигнати съвсем наскоро и сякаш самото дърво се потеше, можеше да види как капките смола проблясват на слънцето.

— Ще станем свидетели на историческо събитие, доктор Стедлър. Събитие, което ще стане крайъгълен камък по пътя на науката, цивилизацията, общественото благоденствие и политическата адаптивност — гласът на доктор Ферис звучеше като заучена реч на специалист по връзки с обществеността. — Това е зората на нова ера.

— Какво събитие? Каква нова ера?

— Както ще забележите, само най-видните граждани, каймакът на интелектуалния ни елит, бяха избрани да получат специалната привилегия да наблюдават това събитие. Не можехме да пропуснем вашето име, нали? И сме сигурни, разбира се, че можем да разчитаме на вашите лоялност и сътрудничество.

Не можеше да улови очите на доктор Ферис. Трибуните се запълваха бързо с хора, а доктор Ферис продължаваше да прекъсва думите си, за да махне на безличните новодошли, които доктор Стедлър никога не беше виждал преди, но които бяха видни личности, ако съдеше по специфичния нюанс на весело, непринудено уважение в жестовете на Ферис. Те като че ли всички познаваха доктор Ферис и го търсеха, сякаш е церемониалмайстор — или пък звезда — на събитието.

— Бихте ли се конкретизирали за момент — каза доктор Стедлър, — за да ми кажете какво…

Здрасти, Картоф! — викна доктор Ферис към един пълен, белокос човек, който изпълваше парадната униформа на генерал.

Доктор Стедлър повиши глас:

— Казах, бихте ли се съсредоточили достатъчно дълго, за да ми обясните какво, по дяволите, става…

— О, съвсем просто е. Това е окончателният триумф на… Ще ме извините за минутка, доктор Стедлър — набързо каза доктор Ферис и се втурна напред, като трениран лакей при звука на камбанка, към група хора, които изглеждаха като застаряващи хулигани; обърна се назад достатъчно бързо, за да добави една — единствена дума, която смяташе за цялостно обяснение: — Пресата!

Доктор Стедлър седна на дървената пейка, изпълнен с нежелание да се допира до каквото и да е наоколо. Трите трибуни бяха разположени в полукръг като в малък частен цирк, с място за около триста души; изглеждаха построени, за да се гледа някакъв спектакъл, но пред тях беше само празната прерия, разпростряла се до хоризонта, и единственото, което се виждаше, беше тъмното петно на една ферма, на мили разстояние.

Пред едната трибуна, вероятно запазена за пресата, имаше радио микрофони. Пред трибуната за официалните лица имаше механизъм, който приличаше на преносимо контролно табло, няколко лоста от полиран метал проблясваха на слънцето. На импровизиран паркинг зад трибуните блясъкът на луксозни нови коли беше ярка, успокояваща гледка. Но именно сградата, разположена на едно хълмче на около триста метра оттам, вдъхваше на доктор Стедлър смътно чувство на безпокойство. Беше малка, сякаш приклекнала структура с неясно предназначение, с масивни каменни стени, без прозорци, освен няколко прореза, защитени от дебели железни решетки, и голям купол, гротескно голям на фона на останалата част, който сякаш притискаше сградата към земята. Няколко тръби се подаваха от основата на купола, безформени, на неправилни снопове, като зле направени комини — те сякаш не принадлежаха на индустриалната епоха и не беше ясно за какво могат да служат. Сградата излъчваше мълчалива враждебност, като отровна гъба — очевидно беше модерна, но неясните й, закръглени, неуместни линии я караха да изглежда като примитивна структура, изкопана в средата на джунглата, посветена на някакви тайни, дивашки ритуали.

Доктор Стедлър въздъхна раздразнено; беше се уморил от тайни. „Поверително“ и „строго поверително“ бяха думите, отпечатани на поканата, която изискваше да тръгне за Айова след два дни, с неопределена цел. Двама младежи, които твърдяха, че са физици, се бяха появили в института, за да го ескортират; обажданията му в кабинета на Ферис във Вашингтон бяха останали без отговор. Младежите говореха — по време на изтощителното пътуване с правителствения самолет, в студа на правителствената кола — за наука, извънредно положение, социално равновесие и нуждата от секретност, докато се оказа, че той знае по-малко, отколкото в началото. Забеляза само, че две думи непрекъснато се повтарят в бръщолевенията им — същите, които присъстваха и в текста на поканата, — две думи с мрачно звучене, тъй като не се знаеше за какво се отнасят: искането за „лоялност“ и „сътрудничество“.

Младежите го бяха доставили на една пейка на първия ред ма трибуната и бяха изчезнали, като сгъваеми елементи на механизъм. Бяха го оставили в компанията на внезапно появилия се лично доктор Ферис. Сега, докато наблюдаваше сцената наоколо и съмнителните, възбудени, свободно небрежни жестове на доктор Ферис сред групата журналисти, той имаше усещане за озадачаващо объркване, за безсмислена, хаотична неефикасност, но и за гладко работеща машина, която създаваше до необходимата степен тъкмо такова впечатление в точния момент.

Изпита внезапен пристъп на паника, в която, като при светкавица, си позволи да осъзнае, че чувства отчаяно желание да избяга. Но той затвори ума си за него. Знаеше, че най-тъмната тайна на събитието, по-важна, недостижима и смъртоносна от всичко, което можеше да се крие в гъбовидната сграда, беше онова, което го беше накарало да се съгласи да дойде.

Никога нямаше да се налага да научава собствения си мотив, мислеше си — мислеше го не с думи, а с краткия, яростен спазъм на една емоция, която наподобяваше раздразнение и имаше вкус на киселина. Думите, които продължаваха да стоят в съзнанието му, както бяха стояли и в момента, в който се беше съгласил да дойде, бяха като вуду заклинание, което човек произнася, когато е нужно, и не бива да поглежда отвъд него: какво да правиш, когато трябва да си имаш работа с хора?

Забеляза, че трибуната, резервирана за онези, които Ферис беше нарекъл интелектуален елит, беше по-голяма от тази на официалните представители на държавата. Усети, че изпитва малко, злостно удоволствие при мисълта, че е сложен на първия ред. Обърна се и погледна редовете зад себе си. Това му подейства като малък, сивичък шок: тази случайна, безцветна, вехта сбирщина не беше неговата представа за интелектуален елит. Видя несигурно нападателни мъже и безвкусно облечени жени, видя злобни, пълни с ненавист и подозрение лица, които носеха единствения белег, несъвместим с интелекта: несигурност. Не можеше да намери и едно познато лице, нито едно, което да разпознае като известно или поне с шансове да стане такова. Запита се по какъв критерий са били избрани тези хора.

После забеляза една длъгнеста фигура на втория ред, фигура на възрастен мъж с дълго, отпуснато лице, което му се струваше донякъде познато, въпреки че не можеше да си спомни нищо за него, освен някакъв неясен спомен, като снимка, която е видял в някое безвкусно издание. Наведе се към една жена, посочи нагоре и попита:

— Можете ли да ми кажете името на онзи господин?

— Жената отговори с почтителен шепот:

— Това е доктор Саймън Причът!

Доктор Стедлър се извърна с желанието никой да не го вижда, никой никога да не научава, че е бил част от тази група. Вдигна очи и видя, че Ферис води цялата банда на пресата към него. Видя Ферис да махва към него като туристически гид и го чу да казва, когато се бяха приближили достатъчно:

— Но защо трябва да си губите времето с мен, когато там е източникът на днешното постижение, човекът, който го направи възможно, доктор Робърт Стедлър!

За миг му се стори, че видя някакво неуместно изражение по износените цинични лица на новинарите — изражение, което не беше точно на уважение, очакване или надежда, а нещо като тяхно ехо, като отражение на израза, който може би са носели в младостта си, когато са чували името на Робърт Стедлър. В този момент той изпита импулс, който не би признал: импулса да им каже, че не знае нищо за днешното събитие, че неговата сила е по-малка и от тяхната, че е докаран тук като пионка в секретна игра, почти като… като затворник.

Вместо това се чу да отговаря на въпросите им със самодоволния, снизходителен тон на човек, който познава всички тайни на висшата власт.

Да, Държавният научен институт е горд с опита си в служба на обществото… Държавният научен институт не е на ничии частни интереси или лична алчност, той е посветен на благото на човечеството като цяло — изплюваше като диктофон грозните, празни приказки, които беше чул от доктор Ферис. Не можеше да си позволи да осъзнае, че онова, което изпитва, е омраза към самия себе си: схващаше емоцията, но не и нейния обект; мислеше си, че омразата е към хората наоколо, те го принуждаваха да участва в това срамно представление. Какво можеш да направиш, когато трябва да си имаш работа с такива хора?

Журналистите си правеха записки на отговорите му. Лицата им сега изглеждаха като автомати, рутинно преструващи се, че чуват новини в празните фрази на друг автомат.

— Доктор Стедлър — попита един от тях и посочи сградата на хълма, — вярно ли е, че смятате Проекта X за най-великото постижение на Държавния научен институт?

Последва мъртва тишина.

— Проектът… X…? — каза доктор Стедлър. Знаеше, че нещо застрашително не е наред в гласа му, защото видя как журналистите вдигнаха глави, като при звук за тревога; видя ги, че чакат с вдигнати моливи. За миг, докато усещаше мускулите на лицето му да се пропукват във фалшива усмивка, той изпита безформен, почти свръхестествен ужас, сякаш усещаше отново работата на някаква шлифована машина, сякаш беше хванат в нея, беше част от нея и изпълнява неотменната й воля.

— Проектът X ли? — меко каза той с мистериозния тон на конспиратор. — Е, господа, стойността и мотивът на всяко постижение на Държавния научен институт не подлежат на съмнение, тъй като те не целят печалба — има ли нужда да казвам повече?

Той вдигна глава и забеляза, че доктор Ферис е стоял накрая на групата по време на цялото интервю. Запита се защо си въобразява, че погледът на Ферис е по-малко напрегнат — и по-безсрамен. Две бляскави коли пристигнаха с пълна скорост на паркинга и спряха със скърцане на спирачките. Журналистите го зарязаха насред изречението и хукнаха да посрещат групата, която слизаше от колите. Доктор Стедлър се обърна към Ферис.

— Какво е Проектът X? — сурово попита той. Доктор Ферис се усмихна едновременно невинно и нагло.

— Инициатива, която не цели печалба — отговори той и тръгна да посрещне новодошлите.

От почтителния шепот на тълпата доктор Стедлър научи, че дребният човек в смачкан ленен костюм, който изглеждаше като адвокат-шарлатанин и крачеше отривисто в центъра на новата група, е господин Томпсън, държавният глава. Господин Томпсън се усмихваше, мръщеше и излайваше отговорите си към журналистите. Доктор Ферис плуваше из групата с грацията на котарак, който се гали в нечии крака. Групата се приближи и той видя как Ферис я насочи към него.

— Господин Томпсън — мелодично каза доктор Ферис, когато се приближиха, — мога ли да ви представя доктор Робърт Стедлър?

Доктор Стедлър видя как очичките на дребния мошеник го изучават за част от секундата: в тях имаше намек за суеверна почит, сякаш виждаха явление от мистична Вселена, която винаги ще си остане неразбираема за господин Томпсън. Но в същото време бяха и проницателни, пресметливо хитри като на дребен политикан, уверен, че нищо не е недостижимо за неговите стандарти — поглед, който сякаш питаше: каква е твоята гледна точка?

— За мен е чест, докторе, чест — бързо каза господин Томпсън и му стисна ръката.

Разбра, че високият, късо подстриган мъж с прегърбени рамене е господин Уесли Мауч. Не запомни имената на другите, чиито ръце стисна. Когато групата тръгна към официалната трибуна, той остана с изгарящото го чувство, че е открил нещо, което не дръзваше да обмисли: че се е почувствал притеснен и поласкан от одобрителното кимване на дребния мошеник.

Група млади служители, които изглеждаха като разпоредители в кино, се появиха отнякъде с колички, пълни с блестящи предмети, които започнаха да раздават на множеството. Бяха военни бинокли. Доктор Ферис зае мястото си на микрофона до официалната трибуна. При един знак от Уесли Мауч гласът му гръмна внезапно над прерията — мазен, фалшиво тържествен глас, увеличен от изобретателността на създателя на микрофона до мощта на великан:

— Дами и господа…

Тълпата се смълча, всички глави се обърнаха внимателно към елегантната фигура на доктор Флойд Ферис.

— Дами и господа, вие бяхте избрани като признание за отличната си служба на обществото и социалната си лоялност да станете свидетели на разкриването на научно постижение с такова огромно значение, такава зашеметяваща перспектива, такива епохални възможности, че до този момент е било известно само ма малцина, и то само като Проекта X.

Доктор Стедлър фокусира бинокъла си върху единствения видим предмет — петното на далечната ферма. Видя, че е това е изоставена сграда, която е била занемарена преди години. Небето прозираше през голите греди на покрива и остри парчета стъкло обгръщаха мрака на празните прозорци. Видя хлътналия хамбар, ръждясалата кула на водно колело и останки от трактор, обърнат с веригите нагоре. Доктор Ферис говореше за кръстоносците на науката и за годините на самоотвержено себеотдаване, непримирим труд и упорити изследвания, които са били необходими за Проекта X.

Доктор Стедлър си помисли, докато изучаваше руините на фермата, че е странно да има стадо кози в средата на такава пустош. Бяха шест или седем, някои дремеха, други преживяха сънливо тревичките, които успееха да намерят сред обгорените от слънцето бурени.

— Проектът X — говореше доктор Ферис — беше посветен на специални проучвания в областта на звука. Науката за звука има удивителни аспекти, за които лаиците едва ли подозират…

На около петдесет фута от фермата доктор Стедлър видя някаква структура, която очевидно беше нова и нямаше ясно предназначение: изглеждаше като купчина от няколко стоманени подпори, издигащи се в празното пространство, без да поддържат нищо, без да водят наникъде. Доктор Ферис говореше за природата на звуковите вибрации. Той насочи бинокъла си към хоризонта зад фермата, но на десетки мили не се виждаше нищо друго. Внезапно измъченото движение на една от козите върна погледа му към стадото. Забеляза, че козите са завързани с вериги към стълбове, забити на известно разстояние в земята.

— И открихме — продължаваше доктор Ферис, — че има определени честоти на звуковите вибрации, на които никаква структура, органична или неорганична, не може да устои…

Доктор Стедлър забеляза сребристо петънце, което подскачаше по тревата сред стадото. Беше козле, което не беше вързано — то продължаваше да тича около майка си.

— Звуковият лъч се контролира от табло в гигантска подземна лаборатория — каза доктор Ферис и посочи сградата на хълма. — Това табло е известно между нас като „Ксилофонът“ защото човек трябва да е изключително внимателен, когато свири на него, иначе казано, да дърпа правилните лостове. За днешния специален ден тук сложихме удължение на „Ксилофона“, свързано с централния вътре — той посочи таблото пред официалната трибуна — за да можете да проследите цялата операция и да видите колко проста е цялата процедура…

Доктор Стедлър изпитваше удоволствие да наблюдава козлето, успокояващо удоволствие. Малкото създание беше на не повече от седмица, изглеждаше като топка бяла козина с грациозни дълги крака, продължаваше да подскача весело и непохватно, като и четирите му крака бяха изпънати. Сякаш скачаше заради слънчевите лъчи, заради летния въздух, заради радостта да открие собственото си съществуване.

— Звуковият лъч е невидим, недоловим за слуха и напълно контролируем по отношение на цел, посока и обхват. Това е първото публично изпитание и е настроен да покрие малък сектор, само две мили, напълно безопасно, тъй като всичко е разчистено на двайсет мили наоколо. Сега действащото оборудване в лабораторията е в състояние да произведе лъч, който да покрие — чрез тръбите, които виждате под купола — всичко в радиус от сто мили, кръг с периферия от брега на Мисисипи, приблизително от моста на „Тагарт трансконтинентал“, през Демойн и Форт Додж, Айова, Остин, Минесота, Удман, Уисконсин, до Рок Айлънд, Илинойс. Това е само скромно начало. Притежаваме техническите познания да построим генератори с обхват двеста или триста мили, но тъй като не успяхме да получим навреме достатъчно количество топлоустойчив метал, например Риърдънов метал, трябваше да се задоволим с настоящото си оборудване и този радиус на контрол. В чест на нашия велик водач господин Томпсън, под чиято далновидна администрация Държавният научен институт получи финансиране, без което Проектът X нямаше да бъде възможен, това велико изобретение ще бъде наричано от сега нататък „Хармонизаторът на Томпсън“!

Тълпата започна да ръкопляска. Господин Томпсън седеше неподвижно, със стеснително и намръщено лице. Доктор Стедлър беше сигурен, че този незначителен шарлатанин има толкова общо с проекта, колкото и разпоредителите, че няма нито ума, нито инициативата, нито дори достатъчно злоба, за да произведе и дупка в земята, че и той е пионка на тихата машина, която няма център, няма водач, няма посока, машина, която не е подкарана от доктор Ферис или Уесли Мауч, или от някое от овчедушните създания по трибуните, нито пък от някое от създанията зад кулисите — безличната, немислеща, безтелесна машина, която никой не управляваше, но всички бяха нейни пионки, всеки до степента на собственото си зло. Доктор Стедлър сграбчи ръба на пейката: почувства желание да скочи на крака и да побегне.

— Колкото до функцията и целта на звуковия лъч, няма да казвам нищо, ще го оставя да говори сам за себе си. Сега ще го видите в действие. Когато доктор Блоджет дръпне лостовете на „Ксилофона“, предлагам да гледате мишената, която е онази ферма на две мили оттук. Няма какво друго да видите. Самият лъч е невидим. Всички прогресивни мислители отдавна са се съгласили, че няма обекти, има само действия, няма ценности, а има последствия. Сега, дами и господа, ще видите действието и последствията от Хармонизатора на Томпсън.

Доктор Ферис се поклони, отдалечи се бавно от микрофона и дойде да заеме мястото си до доктор Стедлър. Един млад, пълничък човек застана до таблото и вдигна очаквателно очи към господин Томпсън. Той зяпна неразбиращо за миг, сякаш нещо се беше изплъзнало от ума му, докато Уесли Мауч не се наведе и не прошепна някаква дума в ухото му.

— Контакт! — високо каза господин Томпсън.

Доктор Стедлър не можа да понесе гледката от грациозното, вълнообразно и женствено движение на ръката на доктор Блоджет, когато онзи дръпна първия лост на таблото, после следващия. Вдигна бинокъла си и погледна фермата. В мига, в който нагласяше лещите, една коза опъваше веригата си, протягайки се кротко за един сух магарешки бодил. В следващия миг козата се преобърна във въздуха, ритайки, после падна върху сивата купчина от останалите седем гърчещи се кози. Преди още доктор Стедлър да успее да повярва, купчината застина неподвижна, с изключение на един крак, който стърчеше от масата, вдървен като прът, и трепереше, сякаш под напора на силен вятър. Фермата се разкъса на парчета и рухна, последвана от гейзера тухли от комина. Тракторът се сплеска като палачинка. Водната кула се пропука и парчетата й се удариха в земята, докато колелото все още описваше дълга крива във въздуха, сякаш по собствена воля. Стоманените греди и подпорите на новата конструкция рухнаха като духнати кибритени клечки. Беше толкова бързо, толкова лесно, толкова просто, че доктор Стедлър не изпита страх, не изпита нищо, това не беше реалността, а детски кошмар, където материалните обекти могат да бъдат изтривани по силата на едно-единствено зло желание. Махна бинокъла от очите си. Гледаше празната прерия. Нямаше ферма — в далечината вече нямаше нищо, освен тъмна линия, която изглеждаше като сянка на облак.

Един-единствен, висок и тънък писък се чу от трибуната зад него — една жена припадна. Чудеше се защо е изпищяла толкова късно след случката, но осъзна, че времето, изминало от допира до първия лост, беше по-малко от минута. Отново вдигна бинокъла, сякаш с внезапно пробудила се надежда, че сянката от облака е всичко, което ще види. Но материалните обекти бяха още там — бяха просто купчина отпадъци. Придвижи бинокъла си по останките — след миг осъзна, че търси козлето. Не можа да го намери, там нямаше нищо — само купчина сива козина.

Когато свали бинокъла и се обърна, видя, че доктор Ферис го гледа. Беше сигурен, че по време на цялото изпитание е наблюдавал не мишената, а него, за да види дали той, Робърт Стедлър, може да се противопостави на лъча.

— Това е всичко — каза по микрофона дебелият доктор Блоджет с подкупващия тон на началник на отдел в универсален магазин. — В сградите не е останал нито един пирон или нит, а в телата на животните — нито един здрав кръвоносен съд.

Тълпата шумолеше в конвулсивни движения и висок шепот. Хората се споглеждаха, изправяха се несигурно и сядаха обратно, неспокойно очаквайки всичко друго, но не и тази пауза. В шепота се долавяше потисната истерия. Сякаш чакаха да им кажат какво да мислят. Доктор Стедлър видя една жена, която ескортираха надолу по стълбите от задния ред, с наведена глава и кърпичка, притисната към устата: беше й прилошало.

Той се обърна и видя, че доктор Ферис все още го наблюдава. Доктор Стедлър се облегна леко назад, със строго и презрително изражение, изражението на най-великия учен в страната, и попита:

— Кой изобрети това ужасяващо нещо?

— Вие.

Доктор Стедлър го погледна, без да мърда.

— Това е просто практическо приложение — любезно каза доктор Ферис, — основано на теоретичните ви открития. Резултат от неоценимите ви изследвания за природата на космическите лъчи и предаването на енергия в пространството.

— Кой работи по проекта?

— Неколцина треторазредни учени, както бихте ги нарекли. Всъщност имахме съвсем малко трудности. Никой от тях нямаше да направи и първата стъпка към идеята за вашата формула за прехвърляне на енергия, но с нея — останалото беше лесно.

— Каква е практическата цел на това изобретение? Какви са „епохалните“ му възможности?

— Нима не виждате? Това е неоценим инструмент за обществената безопасност. Никакъв враг не може да нападне собственика на такова оръжие. То ще освободи страната от страх от агресия и ще й позволи да планира бъдещето си в пълна безопасност — гласът му беше странно безгрижен, някак импровизиран, сякаш нито очакваше, нито се опитваше да направи така, че да му повярват. — Ще облекчи социалните търкания, ще спомогне за мира, стабилността, и както споменахме, за хармонията. Ще отстрани всяка опасност от война.

— Каква война? Каква агресия? При условие, че целият свят умира, а всичките народни републики едва оцеляват благодарение на милостинята от тази страна — къде виждате опасност от война? Нима очаквате ония парцаливи диваци да ви нападнат?

Доктор Ферис го погледна право в очите:

— Вътрешните врагове могат да бъдат също такава голяма опасност за хората, каквато и външните — отговори той. — Може би и по-голяма — този път гласът му звучеше така, сякаш очакваше и беше сигурен, че го разбират. — Социалните системи са толкова нестабилни. Но помислете си каква стабилност може да се постигне с няколко научни инсталации, разположени в стратегически ключови точки. Това ще гарантира вечен мир, не мисии е ли?

Доктор Стедлър не мръдна, не отговори — секундите отминаваха, но лицето му не променяше израза си. Започна да изглежда като парализирано. Очите му бяха вторачени като на човек, който внезапно вижда нещо, което е знаел от самото начало, нещо, което се е опитвал години наред да не вижда. Човек, който е въвлечен в битката между видяното и волята да отрича неговото съществуване.

— Не знам за какво говорите! — сопна се накрая той. Доктор Ферис се усмихна.

— Нито един частен бизнесмен или алчен индустриалец не би финансирал Проекта X — меко каза той с тона на безгрижен, неформален разговор. — Няма да може да си го позволи. Това е огромна инвестиция, без перспектива за материална печалба. Каква печалба може да се очаква от него? Вече няма печалби, които да могат да се извлекат от онази ферма — той посочи към тъмната линия в далечината.

— Но, както сте забелязали, Проектът X трябва да бъде начинание, което не цели печалба. За разлика от бизнес фирмите, Държавният научен институт нямаше проблем да получи финансиране за проекта. Не сте чували институтът да има финансови трудности през последните две години, нали? А беше такъв проблем да ги накараме да гласуват фондовете, необходими за развитието на науката. Винаги искаха някакви джунджурии в замяна на парите си, както често казвахте. Е, ето една джунджурия, която хората на власт могат напълно да оценят. Накараха другите да гласуват за нея. Не беше трудно. Всъщност голяма част от другите спокойно гласуваха за секретен проект, бяха сигурни, че е важно — след като тях не ги смятаха за достатъчно важни, за да ги допуснат до него. Имаше, разбира се, няколко скептици, няколко съмняващи се. Но се предадоха, когато им беше напомнено, че Държавният научен институт се оглавява от доктор Робърт Стедлър, в чиято преценка и почтеност не могат да се съмняват.

Доктор Стедлър гледаше ноктите на ръцете си. Внезапният писък на микрофона мигновено накара тълпата да наостри уши — за миг хората си възвърнаха контрола и загърбиха паниката. Един говорител, с глас като картечница, която ги обстрелваше с усмивки, започна да лае весело, че сега ще чуят радиопредаването, което ще разнесе новината за великото откритие из цялата страна. След това той погледна часовника си, сценария и даващата му сигнали ръка на Уесли Мауч и започна да крещи в блестящата змийска глава на микрофона и в стаите, кабинетите и офисите на страната:

— Дами и господа! Проектът X!

Доктор Ферис се наведе към доктор Стедлър — през стакатото от копитата, които сякаш препускаха в гласа на говорителя, през континента, носещи описанието на новото изобретение — и каза нехайно:

— Жизненоважно е да няма критика към проекта в страната в това нестабилно време — и добави донякъде случайно, донякъде шеговито: — да няма никаква критика към каквото и да е.

— … а политическите, културните, интелектуалните и моралните водачи на страната — крещеше говорителят в микрофона, — които станаха свидетели на това велико събитие, като ваши представители и във ваше име, сега ще споделят с вас личното си мнение си за него!

Господин Томпсън пръв се качи по дървените стълби на естрадата с микрофона. Произнесе кратка реч, с която обяви настъпването на нова ера и заяви с войнствен тон, предизвикващ някакви неопределени врагове, че науката принадлежи на народа и всеки човек в света има право да сподели предимствата, създадени от технологичния прогрес.

Следващият беше Уесли Мауч. Той говори за социалното планиране и единодушна подкрепа на плановиците. Говори за дисциплина, единство, строгост и патриотичния дълг да се понасят временните трудности.

— Мобилизирахме най-добрите умове на страната да работят за вашето благоденствие. Това велико изобретение е резултат от гения на човек, чието отдаване на каузата на хуманността не подлежи на съмнение, човек, признат от всички ни като най-великия ум на века — доктор Робърт Стедлър!

— Какво? — хлъцна доктор Стедлър, извръщайки се към Ферис. Доктор Ферис го погледна с кротко търпение. — Той не е искал разрешение да казва такова нещо! — рязко шепнеше Стедлър. Ферис разпери ръце в жест на безпомощен упрек:

— Виждате колко е неуместно да си позволявате да ви смущават политически въпроси, които винаги сте смятали за недостойни за вашето внимание. Работата на господин Мауч не е да иска разрешение.

Фигурата, която сега се беше прегърбила на фона на стоварилото се върху естрадата небе, суетеше се около микрофона и говореше с отегчен, презрителен тон, който подхождаше на скучноват доклад, беше доктор Саймън Причът. Заявяваше, че новото изобретение е инструмент на социалното благоденствие, който гарантира всеобщ просперитет, и че всеки, който се съмнява в този очевиден факт, е враг на обществото и ще бъде третиран като такъв.

— Това откритие на доктор Робърт Стедлър, бележитият свободолюбец…

Доктор Ферис отвори куфарчето си, извади няколко прилежно напечатани страници и се обърна към доктор Стедлър:

— Вие ще сте кулминацията на предаването. Ще говорите последен, в края на часа — протегна му листата. — Това е вашата реч.

Очите му казваха останалото: казваха, че подборът му на думи не е бил случаен. Доктор Стедлър пое страниците, но ги задържа между двата си пръста, както човек държи стара хартия, която се кани да изхвърли.

— Не съм ви молил да се самоназначавате като автор на моите речи — каза той. Сарказмът в гласа му изрази пред Ферис гледната му точка: не беше време за сарказъм.

— Не можех да позволя вашето безценно време да бъде заето с писане на речи за радиото — каза доктор Ферис. — Бях сигурен, че ще го оцените — каза го с фалшива любезност, чийто фалш трябваше да бъде разпознат, сякаш хвърляше на просяк милостиня, която да спаси малкото му останало достойнство. Отговорът на доктор Стедлър го притесни: всъщност той нито отговори, нито погледна ръкописа.

— Липсата на вяра — крещеше един набит оратор на естрадата, сякаш участвайки в улична разпра, — липсата на вяра е единственото нещо, от което трябва да се боим! Ако имаме вяра в плановете на нашите водачи, то плановете ще работят и ние ще имаме целия просперитет и изобилие на света. Само тия, дето се съмняват и подкопават морала ни, те са виновни за недостига и за мизерията. Ама ние няма да им позволим да го правят още дълго, ние сме тук, за да защитим хората, и ако някой от тия съмняващи се хитреци дойде насам, вярвайте ми, ще се погрижим за него!

— Не би било добре — меко каза доктор Ферис — да разбуждаме обществено негодуване срещу Държавния научен институт в такова взривоопасно време. В страната царят недоволство и безпокойство, и ако хората разберат погрешно същността на новото изобретение, могат да обърнат гнева си към всички учени. А учените никога не са били популярни сред масите.

— Мир — пееше висока, стройна жена в микрофона. — Това и изобретение е велик, нов инструмент на мира. То ще ни защити от агресивните замисли на себичните ни врагове, ще ни позволи да дишаме свободно и да се научим да обичаме другите — имаше кокалесто лице и уста, натрупала горчивина по коктейлите, и носеше свободна бледосиня рокля като сценично облекло на арфистка. — Можем да го смятаме за чудото, смятано за невъзможно, за мечтата на вековете, за окончателния синтез на науката и любовта!

Доктор Стедлър погледна към лицата по трибуните. Сега седя ха спокойно, слушаха, но очите им имаха гаснещ и смътен израз — израз на страх, който постепенно приемаха като постоянен, израз на ранени хора, чиито пресни рани постепенно се покриват и потъмняват от ципата на инфекцията. Знаеха, също както и той, че те са мишените на безформените тръби, които стърчаха от гъбовидния купол на сградата, и се чудеше как потушаваха тази мисъл в умовете си и как избягваха това знание — явно беше, че думите, които с готовност поглъщаха и на които вярваха, бяха веригите, които ги оковаваха, подобно на козите, сигурно заклещени в обхвата на тръбите. Искаха да вярват — той видя присвитите им устни, случайните подозрителни погледи, които хвърляха на съседите си, сякаш ужасът, който ги заплашваше, не беше звуковият лъч, а хората, които щяха да ги накарат да признаят, че е ужас. Очите им постепенно се замъгляваха, но остатъкът от усещане за рана беше всъщност вик за помощ.

— Защо мислите, че мислят? — меко попита доктор Ферис. Разумът е единственото оръжие на учения, а разумът няма власт над хората, нали? Във времена като днешните, когато страната се разпада, а тълпата е подтиквана от сляпо отчаяние, на ръба преди откритите бунтове и насилието, редът трябва да се запази с всички налични средства. Какво можем да направим, като трябва да си имаме работа с хора?

Доктор Стедлър не отговори. Дебела, разплута жена, с неподходящ сутиен под подгизналата от пот рокля, говореше по микрофона — доктор Стедлър не можа да повярва в началото, че новото изобретение трябва да бъде посрещнато с особена благодарност от майките в страната. Доктор Стедлър се извърна — Ферис вече виждаше само благородната линия на високото му чело и дълбоките, горчиви бръчки в ъгълчетата на устата му. Внезапно, без причина или предупреждение, Робърт Стедлър се обърна към него. Беше като избликнала кръв от внезапно отворила се рана: лицето на Стедлър беше открито, пълно с болка, ужас, искреност, сякаш в този миг и той, и Ферис бяха човешки същества, и той простена с невярващо отчаяние:

— В цивилизован век, Ферис, в цивилизован век!

Доктор Ферис се изсмя меко и продължително.

— Не знам за какво говорите — отговори той, сякаш цитираше.

Доктор Стедлър сведе очи. Когато Ферис заговори отново, в гласа му имаше един почти недоловим оттенък, който Стедлър не можеше да определи, но знаеше със сигурност, че този тон нямаше място в цивилизован разговор:

— Не би било добре, ако се случи нещо, което да изложи на опасност Държавния научен институт. Би било жалко, ако институтът трябва да бъде затворен, или пък да се наложи някой от нас да го напусне. Къде можем да отидем? Учените са невероятен лукс в наши дни и няма много хора или институции, които да могат да си позволяват дори необходимото, а да не говорим за лукса. За нас няма вече отворени врати. Няма да сме добре дошли в изследователските отдели на промишлени концерни, като например „Риърдън стийл“. Освен това, ако си създадем врагове, от тях ще се бои и всеки, който се опита да се възползва от нашите таланти. Човек като Риърдън би се борил за нас. Ами човек като Орън Бойл? Но това са чисто теоретични размисли, защото всъщност всички частни изследователски центрове бяха затворени със закон — Директива 10–289, издадена, както може би не знаете, от господин Уесли Мауч. Може би мислите за университетите? Те са в същото положение. Не могат да си позволят да си създават врагове. Кой би излязъл в наша защита? Мисля, че човек като Хю Акстън би го направил, но да говорим за това, означава да допуснем анахронизъм. Той беше част от друга епоха. Условията в нашата социална и икономическа реалност отдавна са направили съществуването му невъзможно. А не мисля, че доктор Саймън Причът, или пък поколението, израснало под негово водачество, ще може или ще иска да ни защити. Никога не съм вярвал в ефикасността на идеалистите, сигурно и вие, а сега не е време за непрактичен идеализъм. Ако някой иска да се противопостави на правителствената политика, как могат да го чуят? С тези господа от пресата ли, доктор Стедлър? По този микрофон? Има ли независим вестник в страната? Неконтролирана радиостанция? Или пък някаква частна собственост, лично мнение? — тонът на гласа беше вече очевиден: беше тон на бандит. — Личното мнение е лукс, който никой не може да си позволи в наши дни.

Доктор Стедлър едва помръдна устни:

— Говорите на Робърт Стедлър.

— Не съм забравил. Тъкмо защото не съм забравил на кого говоря. Робърт Стедлър е прочуто име, което не бих желал да видя разрушено. Но какво е едно прочуто име днес? В чии очи? — той посочи с ръка към трибуните. — В очите на тия хора ли? Щом като са готови да повярват, ако им кажат, че един инструмент на смъртта е инструмент на благосъстоянието, няма ли да повярват, ако им кажат, че Робърт Стедлър е предател и враг на държавата? Бихте ли се опрели на факта, че това не е вярно? За истината ли мислите, доктор Стедлър? Темата за истината няма нищо общо със социалното. Принципите нямат въздействие върху обществените дела. Разумът няма власт върху човешките същества. Логиката е безсилна. Моралът е излишен. Не ми отговаряйте сега, доктор Стедлър. Ще ми отговорите по микрофона. Вие сте следващият оратор.

Доктор Стедлър погледна тъмната ивица, останала от фермата в далечината и осъзна, че изпитва ужас, но не можеше да си позволи да разбере неговата същност. Той, който беше в състояние да изучава частиците и техните градивни елементи в космическото пространство, не можеше да си позволи да проучи чувствата си и да разбере, че са три: първо, беше ужасът от гледката, която сякаш се изправяше пред очите му — надписът, гравиран в негова чест над вратата на института: „На безстрашния ум, на неопетнената истина“; второ, явния, грозен, животински страх от физическото разрушение, унизителен страх, който той никога не бе очаквал да изпита в цивилизования свят на неговата младост.

И най-сетне, трето, ужасът от познанието, че предавайки първото, човек се хвърля във властта на второто.

Тръгна към естрадата с твърда и бавна крачка, с вдигната глава, стиснал ръкописа на речта. Изглеждаше така, сякаш се качва ма пиедестал — или на гилотина. Също както животът на човека преминава пред очите му в момента на смъртта, така и той вървеше под звуците от гласа на говорителя, който четеше пред народа списъка с достиженията и описанието на кариерата на Робърт Стедлър. Лека конвулсия премина през лицето му при думите „бивш декан на Физическия факултет в университета «Патрик Хенри»“. Той знаеше, някак дистанцирано — сякаш това познание не беше в него, а в някакъв друг човек, който оставяше зад себе си, че тълпата ще стане свидетел на акт на разрушение, по-ужасен от унищожаването на фермата.

Беше се качил на третото стъпало, когато един млад журналист се втурна напред, изтича до него и сграбчи парапета, за да го спре.

— Доктор Стедлър! — отчаяно прошепна той. — Кажете им истината! Кажете им, че нямате нищо общо с това! Кажете им каква адска машина е това и с каква цел ще бъде използвана! Кажете на страната що за хора се опитват да я управляват! Никой не може да се усъмни в думите ви! Кажете им истината! Спасете ни! Вие сте единственият, който може да го направи!

Доктор Стедлър погледна надолу към него. Беше млад: движенията и гласът му имаха бързата, остра чистота на компетентността; сред възрастните, покварени, затънали в услуги и връзки негови колеги той беше успял да постигне елитна позиция в политическата преса единствено чрез един последен, неустоим проблясък на способности. Очите му изразяваха безстрашен интелект — бяха очи, каквито доктор Стедлър беше виждал навремето да го гледат от банките в аудиториите. Той забеляза лешниковия им цвят и зеления оттенък. Завъртя глава и видя, че Ферис тича към него — като слуга или като тъмничар.

— Не очаквам да ме обиждат нелоялни млади хулигани с предателски подбуди! — високо каза той.

Доктор Ферис се обърна към младия човек и, без да може да контролира лицето си, сгърчено от бяс пред нещо, което не беше очаквал или планирал, извика:

— Дай ми журналистическата си карта и разрешителното си за работа!

— Горд съм — четеше доктор Робърт Стедлър пред микрофона на смълчаната нация, — че моите години работа в служба на науката ме доведоха до честта да положа в ръцете на нашия велик водач, господин Томпсън, ново средство с неизчислим потенциал за цивилизованост и освобождаващо влияние над човешкия ум…

* * *

Небето беше като пещ, а улиците на Ню Йорк — като улеи, по които течаха не въздух и светлина, а стопен прах. Дагни стоеше на един ъгъл, където я беше оставил автобусът от летището, и гледаше града с пасивно учудване. Сградите изглеждаха износени от седмиците лятна жега, но хората сякаш бяха износени от вековете страдание. Тя стоеше и ги наблюдаваше, обезоръжена от чудовищното чувство за нереалност. То беше единственото, което изпитваше още от ранните часове на сутринта, от мига, когато от празната магистрала бе стигнала пеш до един непознат град и бе спряла първия минувач, за да го попита къде е.

— Уотсънвил — отговори той.

— А в кой щат?

Човекът я погледна, каза „Небраска“ и побърза да отмине. Тя се усмихна безрадостно, разбрала, че той се чуди откъде е дошла, и че нито едно от обясненията, които можеше да си въобрази, не бояха толкова фантастични, колкото истината. И все пак именно Уотсънвил й се струваше фантастичен, докато вървеше по улиците към гарата. Беше изгубила навика да вижда отчаянието като нормален, основен аспект на човешкото съществуване — толкова нормален, че минаваше незабелязан — и гледката я порази с цялото си безсмислие. Виждаше белега на болка и страх по лицата на хората, и уклончивия поглед, който отказва да ги осъзнае — сякаш се движеха из някаква огромна преструвка, играейки ритуал, който да ги предпази от реалността, който да остави земята скрита, а живота им — неизживян. Те живееха в ужас пред нещо безименно и забранено — забранено им бе просто да вникнат в същността на болката си и да подложат на съмнение дълга си да я понасят. Виждаше това толкова ясно, че искаше да се приближи към всеки непознат, да го разтърси, да се разсмее в лицето му и да извика: „Отърси се!“

Нямаше причина хората да са толкова нещастни, никаква разумна причина… После си спомни, че именно разумът беше силата, която те бяха отпъдили от своя свят. Качи се на влака на „Тагарт“ към най-близкото летище, не каза на никого коя е, струваше й се, че това няма значение. Седна до прозореца в един вагон, като чужденец, който трябва да научи неразбираемия език на хората наоколо. Взе един захвърлен вестник, успя с усилие да разбере написаното, но не и причината да го пишат: всичко изглеждаше детински безсмислено.

Загледа удивено един абзац в колонка, препечатана от нюйоркски вестник, в който се казваше твърде съпричастно, че господин Джеймс Тагарт желае да заяви, че сестра му е загинала в самолетна катастрофа, въпреки всички непатриотични слухове за противното. Бавно си припомни Директива 10–289 и осъзна, че Джим е притеснен от общественото подозрение, че е изчезнала като дезертьор.

Стилът на параграфа предполагаше, че изчезването й е било важен обществен въпрос, който още не е затихнал. Имаше и други доказателства: споменаване на трагичната смърт на госпожица Тагарт в една история за растящия брой самолетни катастрофи, а на последната страница имаше и обява, която предлагаше 100 000 долара награда на човека, който открие останките от самолета й, подписана от Хенри Риърдън. Това я подтикна да бърза — останалото беше без значение. След това осъзна бавно, че завръщането й също е обществен въпрос, който ще бъде приет като голяма новина. Изпита инертно изтощение пред перспективата на драматичното завръщане у дома, от това да се изправи пред Джим и пресата, да стане свидетел на цялата тази възбуда. Щеше й се да са го преглътнали, докато я нямаше.

На летището видя провинциален репортер да интервюира някакви заминаващи държавни служители. Изчака го да свърши, приближи се, протегна документите си за самоличност и каза спокойно под смаяния му поглед:

— Аз съм Дагни Тагарт. Бихте ли известили, че съм жива и ще бъда в Ню Йорк днес следобед?

Самолетът тъкмо се канеше да излети и така избегна необходимостта да отговаря на въпроси. Гледаше прериите, реките, градовете, които преминаваха на недостижимо разстояние под нея, и усети, че чувството за дистанция, което човек изпитва, гледайки земята от самолет, е като онова, с което гледа хората — само дето дистанцията й от тях изглежда беше по-голяма. Пътниците слушаха някакво радиопредаване, което изглеждаше важно, ако се съдеше по изостреното им внимание. Тя улавяше откъслечни реплики, произнесени от фалшиви гласове, които говореха за някакво ново изобретение, което щяло да донесе някакви неопределени ползи на някакво неопределено обществено благо. Думите очевидно бяха подбрани така, че да не носят никакво значение запита се как може някой да се преструва, че слуша реч, и все мак пътниците правеха точно това.

Изнасяха същото представление като дете, което, неспособно още да чете, държи отворена книга и казва каквото си иска, преструвайки се, че го вижда в неразбираемите черни редове. Но детето поне знае, че това е игра — тези хора се преструваха пред себе си, че не се преструват, те не познаваха никаква друга форма на съществуване.

Усещането за нереалност остана единственото чувство, което изпитваше, докато се приземяваше, докато бягаше от тълпата репортери, без да я видят, докато избягваше пиацата за таксита и се качваше ма автобуса, докато пътуваше, и накрая — когато застана на един уличен ъгъл и погледна Ню Йорк. Сякаш виждаше изоставен град.

Не изпита чувството, че се прибира у дома, когато влезе в апартамента си — мястото беше като удобна машина, която можеше да използва за цел, която вече нямаше никакво значение. Обаче усети прилив на енергия — като при разкъсване на мъгла, като парченце смисъл — когато вдигна слушалката и се обади в кабинета на Риърдън в Пенсилвания.

— О, госпожице Тагарт… Госпожице Тагарт! — извика с радостен стон строгата и лишена от емоции госпожица Айвс.

— Здравейте, госпожице Айвс. Не ви уплаших, нали? Знаехте ли, че съм жива?

— О, да! Чух го по радиото тази сутрин.

— Господин Риърдън в кабинета си ли е?

— Не, госпожице Тагарт. Той… той е в Скалистите планини и търси… тоест…

— Да, знам. Знаете ли къде мога да го намеря?

— Очаквам да го чуя всеки момент. В момента е в Лос Гатос, Колорадо. Обадих му се веднага, щом чух новините, но беше излязъл и му оставих съобщение да ми се обади. През по-голямата част от деня лети… но ще ми се обади веднага, щом се върне в хотела.

— Кой е хотелът?

— „Елдорадо“, в Лос Гатос.

— Благодаря ви, госпожице Айвс — понечи да затвори.

— Госпожице Тагарт!

— Да?

— Какво стана с вас? Къде бяхте?

— Аз… ще ви кажа, щом се видим. В момента съм в Ню Йорк. Когато господин Риърдън се обади, кажете му, моля, че ще бъда в кабинета си.

— Да, госпожице Тагарт.

Тя затвори, но ръката й остана върху слушалката — беше сграбчила първото нещо, което имаше значение. Погледна апартамента си и града през прозореца и изпита нежелание да се гмурне отново в мъртвата мъгла на безсмислието. Вдигна слушалката и се обади в Лос Гатос.

— Хотел „Елдорадо“ — каза сънлив и сърдит женски глас.

— Бихте ли записали съобщение за господин Хенри Риърдън? Помолете го, щом се върне, да…

— Момент, моля — провлачено каза гласът, с нетърпение, което отхвърля всяко усилие като натрапване.

Тя чу щракането на връзките, бръмчене, прекъснато няколко пъти, и накрая ясен, твърд мъжки глас:

— Ало?

Беше Ханк Риърдън. Тя се вторачи в слушалката като в цев на пистолет, приклещена, неспособна да си поеме дъх.

— Ало? — повтори той.

— Ханк, ти ли си?

Чу тих звук, повече като въздишка, отколкото като вик на изненада — после дългото, празно пращене по линията.

— Ханк — не последва отговор. — Ханк! — ужасено викна тя. Като че чу усилието, с което той си поемаше дъх, и шепота му — не беше въпрос, а твърдение, с което казваше всичко:

— Дагни.

— Ханк, съжалявам, скъпи, съжалявам! Не знаеше ли?

— Къде си, Дагни?

— Добре ли си?

— Естествено.

— Не знаеше ли, че съм се върнала… и съм жива?

— Не… Не знаех.

— Боже, съжалявам, че се обадих, аз…

— За какво говориш? Дагни, къде си?

— В Ню Йорк. Не чу ли по радиото?

— Не. Тъкмо влизам.

— Не ти ли предадоха съобщение да се обадиш на госпожица Айвс?

— Не.

— Добре ли си?

— Сега ли? — тя чу тих, мек смях. Слушаше звука от несдържания му смях, звука на младост, който растеше в гласа му с всяка дума. — Кога се върна?

— Тази сутрин.

— Дагни, къде беше?

Тя не отговори веднага.

— Самолетът ми се разби — каза тя. — В Скалистите планини. Прибраха ме хора, които ми помогнаха, но не можах да изпратя съобщение на никого.

Смехът напусна гласа му.

— Толкова лошо ли беше?

— О… катастрофата ли? Не, не беше. Не бях ранена. Не и сериозно.

— Тогава защо не можа да изпратиш съобщение?

— Нямаше… нямаше средства за комуникация.

— Защо ти отне толкова време да се върнеш?

— Аз… не мога да ти отговоря точно сега.

— Дагни, в опасност ли беше?

Съчетанието от усмивка и горчивина в гласа й беше почти като съжаление, когато отговори:

— Не.

— Като затворник ли те държаха?

— Не, всъщност, не.

— Значи си можела да се върнеш по-скоро, но не си го направила?

— Така е, но не мога да ти кажа повече сега.

— Къде си, Дагни?

— Имаш ли нещо против да не говорим за това сега? Почакай да се видим.

— Разбира се, няма да задавам въпроси. Само ми кажи: в безопасност ли си?

— В безопасност ли? Да.

— Искам да кажа, имаш ли някакви трайни наранявания или последствия?

Тя отговори с все същата безрадостна усмивка:

— Наранявания — не, Ханк. Що се отнася до трайните последствия, не знам.

— Още ли ще бъдеш в Ню Йорк довечера?

— Ами да, аз… върнах се завинаги.

— Наистина ли?

— Защо питаш?

— Не знам, мисля, че свикнах твърде много с това какво е… когато не мога да те намеря.

— Върнах се.

— Да. Ще те видя след няколко часа — гласът му прекъсна, сякаш изречението беше толкова чудно, че не можеше да му повярва. — След няколко часа — твърдо повтори той.

— Ще бъда тук.

— Дагни…

— Да?

Той се засмя меко.

— Не, нищо. Просто исках да послушам гласа ти още малко. Прости ми. Не сега. Не искам да казваш каквото и да е сега.

— Ханк, аз…

— Като се видим, скъпа. До скоро.

Тя остана загледана в смълчаната слушалка. За пръв път от завръщането си изпита болка, яростна болка, но тя я караше да се чувства жива, защото си заслужаваше да се изпита. Обади се на секретарката си в „Тагарт трансконтинентал“, за да я уведоми накратко, че ще бъде в кабинета си след половин час.

Статуята на Нат Тагарт беше реална, когато се изправи пред нея на перона на терминала. Струваше й се, че са сами в голям, кънтящ храм, с мъгливи силуети на безформени призраци, които се извиват и изчезват край тях. Стоеше неподвижна, вперила поглед нагоре в статуята, сякаш полагаше клетва. Върнах се — това бяха единствените думи, които можеше да произнесе.

Надписът „Дагни Тагарт“ още седеше на матираното стъкло на вратата на кабинета й. Израженията по лицата на персонала, когато влезе в преддверието, бяха като на удавници, видели спасителен пояс. Видя Еди Уилърс, който стоеше на бюрото си в обградения със стъкло офис, и някакъв мъж пред него. Еди понечи да тръгне към нея, но спря — изглеждаше като затворник. Тя поздрави с поглед всяко лице, усмихвайки се нежно като на обречени деца, после тръгна към бюрото на Еди. Той я гледаше как се приближава, сякаш не виждаше нищо друго. Но във вдървената си поза той изглеждаше така, като че се преструва, че слуша мъжа пред себе си.

— Движеща сила ли? — казваше мъжът с рязък, отривист и сопнат, но същевременно неясен, носово провлачен глас. — Няма проблем с движещата сила. Просто махате…

— Здравей — меко каза Еди с приглушена усмивка като на далечно видение. Мъжът се обърна и я погледна. Имаше жълтеникав цвят на лицето, къдрава коса, здраво лице с меки мускули, и отвратителната привлекателност, която повече приляга на естетическите стандарти, използвани по баровете — замъглените му кафяви очи бяха празни и блудкави като стъкло.

— Госпожице Тагарт — каза Еди с дълбок, сериозен глас, сякаш игнорираше мъжа, за да го принуди да възприеме маниери, за които не беше и чувал, — мога ли да ви представя господин Мийгс?

— Приятно ми е — без интерес каза мъжът, после се обърна към Еди и продължи, сякаш нея я нямаше: — Просто махате „Комет“ от разписанието за утре и за вторник и изстрелвате локомотивите към Аризона за специалния товарен с грейпфрутите, а подвижния състав вземате от въглищата на Скрантън, за които ви споменах. Изпратете заповедите незабавно.

— Нищо такова няма да правиш! — задави се тя, твърде сащисана, за да се ядоса.

Еди не отговори. Мийгс я погледна с нещо като учудване, ако очите му бяха в състояние изобщо да изразяват реакция.

— Изпратете заповедите — спокойно каза той на Еди и излезе.

Еди драскаше бележки по лист хартия.

— Луд ли си? — попита тя.

Той вдигна очи, сякаш изтощен след часове побой.

— Длъжни сме, Дагни — каза той с мъртъв глас.

— Какво е това? — попита тя и посочи към външната врата, която се беше затворила зад господин Мийгс.

— Директорът на обединението.

— Какво?

— Представителят от Вашингтон, който отговаря за Плана за обединение на железниците.

— Какво е това?

— Това е… Чакай, Дагни, добре ли си? Пострада ли? Наистина ли беше самолетна катастрофа?

Никога не беше си представяла, че лицето на Еди Уилърс може да изглежда така, сякаш остарява, но сега го виждаше — беше остаряло на трийсет и пет, и то само за един месец. Не ставаше въпрос за бръчки — лицето и мускулите си бяха същите, но бяха изпълнени със смразяващия израз на примирение пред болка, приета като безнадеждна. Тя се усмихна нежно и уверено, с разбиране, отхвърляйки всички проблеми, и каза с протегната ръка:

— Добре, Еди. Здравей!

Той пое ръката й и я притисна до устните си, нещо, което не беше правил никога преди, без да проявява дързост или да се извинява: просто, открито и лично.

— Наистина беше самолетна катастрофа — каза тя — и, Еди, за да не се притесняваш, ще ти кажа истината: не пострадах, не и сериозно. Но не тази история ще дам на пресата и на всички останали. Така че никога не трябва да го споменаваш.

— Разбира се.

— Нямаше начин да се обадя на когото и да е, но не защото бях ранена. Само това мога да ти кажа, Еди. Не ме питай къде съм била или защо ми е отнело толкова време, за да се върна.

— Няма.

— Сега ми кажи какъв е този план за обединение на железниците.

— Това е… Знаеш ли какво? Нека Джим ти каже. Ще го направи съвсем скоро. Просто нервите ми няма да издържат, освен ако не ме накараш изрично — добави той със съзнателно, дисциплинирано усилие.

— Не, не трябва. Само ми кажи дали правилно съм разбрала този обединител: иска да отмениш „Комет“ за два дни, за да дадеш вагоните му на специален товарен влак с грейпфрути в Аризона?

— Точно така.

— И е отменил влак с въглища, за да вземе вагоните и да натовари грейпфрути?

— Да.

— Грейпфрути?

— Точно така.

— Защо?

— Дагни, вече никой не използва думата „защо“.

След миг тя попита:

— Имаш ли някаква представа за причината?

— Представа ли? Нямам представа, знам я със сигурност.

— Добре, каква е?

— Товарният влак е за братята Смадър. Купили са плодови градини в Аризона преди година от човек, който е фалирал заради Закона за изравняване на възможностите. Притежавал ги е трийсет години. Братята Смадър са били в хазартния бизнес до предишната година. Купили са градините със заем от Вашингтон по проекта за възстановяване на закъсали райони, като Аризона например. Имали са приятели във Вашингтон.

— Е, и?

— Дагни, всички го знаят. Всички знаят що за разписания имаме през последните три седмици и защо някои райони и някои клиенти получават транспорт, а други не. Само дето не трябва да го казваме. Трябва да се преструваме, че вярваме, че общественото благо е единствената причина за всяко решение, и че общественото благо на град Ню Йорк изисква незабавната доставка ма голямо количество грейпфрути — той млъкна, добави: — Директорът по обединението е единственият съдник на общественото благо и има еднолична власт над разполагането на всякаква движеща сила и подвижен състав по всяка железница на територията на Съединените щати.

Последва миг тишина.

— Разбирам — каза тя и след секунда попита: — Какво направиха с тунела при Уинстън?

— Изоставиха го преди три седмици. Така и не стигнаха до влаковете. Оборудването отказа.

— Какво стана с реконструкцията на старата линия около тунела?

— Отмениха я.

— Тогава имаме ли някакъв трансконтинентален трафик?

Еди я погледна някак особено.

— О, да — горчиво каза той.

— През отбивката на „Канзас Уестърн“?

— Не.

— Еди, какво е ставало тук през последния месец?

Той се усмихна, сякаш думите му бяха грозно признание.

— Правим пари през последния месец — отговори той.

Тя видя как външната врата се отваря и влиза Джеймс Тагарт, придружен от господин Мийгс.

— Еди, искаш ли да присъстваш на разговора, или предпочиташ този да го пропуснеш?

— Не. Искам да присъствам.

Лицето на Джим изглеждаше като смачкан лист хартия, въпреки че по меката му, подута плът нямаше допълнителни гънки.

— Дагни, има много неща за обсъждане, много важни промени, които… — пискливо започна той, гласът му изпреварваше тялото. — А, радвам се да те видя, щастлив съм, че си жива — нетърпеливо добави той, след като си спомни. — Но има някои важни…

— Да отидем в моя кабинет — каза тя.

Кабинетът й изглеждаше като историческа реконструкция, реставрирана и поддържана от Еди Уилърс. Картата, календарът, портретът на Нат Тагарт бяха на стените — не беше останала и следа от времето на Клифтън Лоуси.

— Да разбирам ли, че все още съм оперативен вицепрезидент на тази железопътна компания? — попита тя и седна зад бюрото си.

— Да — побърза да каже Тагарт обвинително, почти предизвикателно. — Със сигурност си, и не го забравяй, не си напуснала, още си… не си напуснала, нали?

— Не, не съм напуснала.

— Най-спешното нещо, което трябва да направим, е да кажем на пресата, че си се върнала на работа, къде си била и… между другото, къде беше?

— Еди — каза тя, — би ли записал това и би ли го пратил на пресата? Самолетът ми получи повреда в двигателя, докато летях над Скалистите планини към тунела на „Тагарт“. Изгубих се, докато се опитвах да кацна аварийно, и се разбих в необитаема планинска местност в Уайоминг. Бях намерена от стар овчар и неговата съпруга, които ме отнесоха в хижата си дълбоко в пущинака, на петдесет мили от най-близкото селище. Бях тежко ранена и съм останала в безсъзнание почти две седмици. Възрастното семейство нямаше телефон, нито радио, каквито и да е средства за комуникация или транспорт, освен стар камион, който се повреди, когато се опитаха да го използват. Трябваше да остана с тях, докато се възстанових достатъчно, за да събера сили да вървя. Изминах петдесет мили до подножието на хълмовете, после стигнах на автостоп до една гара на „Тагарт“ в Небраска.

— Разбирам — каза Тагарт. — Добре, това става. Но когато даваш интервюто…

— Няма да давам никакви интервюта.

— Какво? Но те ми звънят цял ден! Чакат! Жизненоважно е — беше паникьосан. — Това е изключително, жизненоважно!

— Кой ти звъни цял ден?

— Хора от Вашингтон и… и други… Чакат твоето изявление.

Тя посочи бележките на Еди.

— Това е моето изявление.

— Но това не е достатъчно! Трябва да кажеш, че не си напуснала.

— Очевидно е, нали? Върнах се.

— Трябва да кажеш нещо по въпроса.

— Например?

— Нещо лично.

— На кого?

— На страната. Хората се притесняваха за теб. Трябва да ги успокоиш.

— Историята ще ги успокои, ако някой толкова се е притеснявал за мен.

— Не това имам предвид!

— Добре, тогава какво имаш предвид?

— Имам предвид… — той спря, а очите му избягваха нейните.

— Имам предвид… — седна, докато търсеше думите и пукаше ставите на пръстите си.

Джим се разпада, помисли си тя, нервното нетърпение, писъците и паническото изражение са нещо ново — грубите изблици пред неизбежната заплаха бяха заместили предпазливото му поведение.

— Искам да кажа… — той търсеше думи, за да назове мисълта си, без да я назовава, за я накара да разбере онова, което не искаше да дава да се разбере. — Искам да кажа, обществеността…

— Знам какво искаш да кажеш — каза тя. — Не, Джим. Няма да успокоя обществеността за състоянието на нашата промишленост.

— Ама ти…

Нека обществеността си остане толкова обезпокоена, за колкото й стига акълът. Сега да говорим по работа.

— Ама аз…

— По работа, Джим!

Той погледна господин Мийгс. Мийгс седеше мълчаливо, с кръстосани крака, и пушеше. Носеше сако, което не беше, но изглеждаше като военна униформа. Плътта на врата му преливаше през яката, а тази на тялото му притискаше тънката талия, предназначена да я прикрива. Носеше пръстен с голям жълт диамант, който проблясваше всеки път, когато мръднеше късите си, дебели пръсти.

— Запознала си се с господин Мийгс — каза Тагарт. — Толкова се радвам, че се разбирате — той направи пауза, в очакване, но не получи отговор от двамата. — Господин Мийгс е представител на Плана за обединение на железниците. Ще имаш много поводи да си сътрудничиш с него.

— Какъв е този план за обединение на железниците?

— Това е… нова национална мярка, която влезе в сила преди три седмици и която ще оцениш и одобриш, защото е изключително практична — тя се чудеше на безполезния му метод: държеше се така, сякаш като изкаже мнението й предварително, тя няма да може да го промени след това. — Това е извънредна мярка, която спаси транспортната система на страната.

— Какъв е планът?

— Осъзнаваш, разбира се, непреодолимите трудности пред всяка строителна дейност по време на извънредно положение. Временно е невъзможно да се полагат нови коловози. Ето защо най-важният проблем на страната е да съхрани транспортната индустрия като цяло, да съхрани съществуващото оборудване и инсталации. Оцеляването на нацията изисква…

— Какъв е планът?

— Като политика за оцеляването на нацията, железниците на страната бяха обединени в един-единствен отбор, като сляха ресурсите си. Целият им брутен приход се прехвърля на Фонда за обединение на железниците във Вашингтон, който действа като попечител на индустрията като цяло и разпределя прихода между отделните железници съобразно един… по-модерен принцип на разпределение.

— Какъв принцип?

Не се притеснявай, правата на собственост са съхранени и защитени напълно, просто само приемат нова форма. Всяка железница запазва независимата отговорност за работата си, разписанията и поддръжката на линиите и оборудването. Като принос към националния фонд всяка железница позволява на всяка друга, при нужда, да използва безплатно нейните линии и инсталации. В края на годината ръководството на фонда разпределя общия брутен приход и всяка железница получава заплащане не на случайния старомоден принцип съобразно броя на влаковете или на товарния тонаж, а въз основа на нуждите си — тоест, тъй като съхраняването на линиите е основната й нужда, всяка железница получава средства в зависимост от дължината на линиите, които притежава и поддържа.

Тя чуваше думите и разбираше значението им, но не беше в състояние да го приеме за реално — да окаже уважение на гнева, загрижеността, на кошмарната лудост, която почиваше единствено на готовността на хората да се преструват, че е нормална. Почувства празнота, вцепенение и усещането, че е хвърлена някъде далеч извън реалността, в която моралното възмущение е уместно.

— Чий коловоз използваме за нашия трансконтинентален график? — попита тя сухо.

— Ами нашия собствен, разбира се — побърза да каже Тагарт, така де, от Ню Йорк до Бедфорд, Илинойс. От Бедфорд нататък влаковете вървят по линиите на „Атлантик саутърн“.

— До Сан Франсиско ли?

— Така е много по-бързо, отколкото по онази дълга отбивка, която се опита да създадеш.

— И влаковете ни се движат, без да плащаме за използването на коловоза?

— А и отбивката не можеше да продължава дълго, релсите на „Канзас Уестърн“ бяха повредени, а освен това…

— Без да плащаме за използването на линиите на „Атлантик саутърн“?

— Добре де, и ние не им искаме нищо за използването на нашия мост над Мисисипи.

След миг тя попита:

— Ти да си поглеждал карта?

— Разбира се — неочаквано каза Мийгс. — Вие притежавате най-дългите линии от всички железници в страната. Така че няма за какво да се притеснявате.

Еди Уилърс избухна в смях. Мийгс го погледна неразбиращо.

— Какво ви става? — попита той.

— Нищо — уморено каза Еди, — нищо.

— Господин Мийгс — каза тя, — ако погледнете картата, ще видите, че две трети от разходите по поддръжка на линиите за трансконтиненталния ни трафик ни се дават безплатно и се плащат от нашия конкурент.

— Ама разбира се — каза той с присвити очи, наблюдавайки я подозрително, сякаш се чудеше какво я кара да го заяви толкова ясно.

— В същото време на нас ни се плаща за това, че притежаваме километри безполезни коловози, по които няма никакъв трафик — каза тя.

Мийгс разбра и се облегна назад, сякаш беше изгубил всякакъв интерес към разговора.

— Това не е вярно! — сопна се Тагарт. — Пускаме повече местни влакове, за да обслужваме района на бившата си трансконтинентална линия — през Айова, Небраска и Колорадо, и от другата страна на тунела — през Калифорния, Невада и Юта.

— Пускаме по два на ден — каза Еди Уилърс със сухия, безизразен и невинен тон на бизнесмен. — И още по-малко на някои места.

— Какво определя броя влакове, които всяка отделна компания трябва да пуска? — попита тя.

— Общественото благо — каза Тагарт.

— Управата на фонда — каза Еди.

— Колко влака са били спрени в страната през последните три седмици?

— Всъщност — побърза да каже Тагарт — планът помогна да се хармонизира индустрията и да се елиминира безжалостната конкуренция.

— Елиминира трийсет процента от влаковете в страната — каза Еди. — Единствената останала конкуренция е в молбите до управата за спиране на влакове. Ще оцелее онази компания, която успее изобщо да не пуска влакове.

— Някой изчислил ли е колко време ще може „Атлантик саутърн“ да остане в бизнеса?

Това не ти влиза… — започна Мийгс.

— Моля те, Къфи! — викна Тагарт.

— Президентът на „Атлантик саутърн“ — безстрастно каза Еди — се самоуби.

— Това няма нищо общо с нас! — писна Тагарт. — Беше по личен въпрос!

Дагни замълча. Седеше и ги гледаше. Все още изпитваше частица учудване, въпреки вцепененото безразличие в ума й: Джим винаги беше успявал да прехвърли тежестта от провалите си върху най-здравите дървета около себе си и да оцелее, като ги накара да платят за грешките му с живота си, както беше направил с Дан Конъуей и с индустрията в Колорадо. Но това не съдържаше дори рационалността на крадец — това бе нападение срещу изтощения скелет на слаб, наполовина банкрутирал конкурент, с цел кратко отлагане, нападение на ръба на пропастта, където само една тънка кост крепеше самия хищник над бездната.

Навикът на разума и неговият импулс почти я подтикнаха да говори, да спори, да доказва очевидното, но погледна лицата им и видя, че те го знаят. По някаква друга логика, по някакъв немислим, но съвсем съзнателен начин, те знаеха всичко, което можеше да им каже — беше безполезно да им доказва ирационалния ужас от курса им и от неговите последствия. И Мийгс, и Тагарт го знаеха, и тайната на съзнанието им беше именно в средствата, с които избягваха окончателността на това познание.

— Разбирам — тихо каза тя.

— Добре де, какво трябваше да направя? — изкрещя Тагарт. Да се откажа от трансконтиненталния трафик? Да банкрутирам? Да сведа компанията до мизерен местен играч на Източния бряг?

Единствената й дума го беше поразила по-лошо от всяко възмутено възражение — той трепереше от ужас пред онова, което с думата „разбирам“ тя беше прозряла.

— Нищо не можах да направя! Трябваше да имаме трансконтинентална линия! Няма начин да се заобиколи тунелът! Нямаме пари за допълнителни разходи! Нещо трябваше да се направи! Трябваше да имаме линия!

Мийгс го гледаше донякъде с учудване, донякъде с отвращение.

— Не споря, Джим — сухо каза тя.

— Не можехме да позволим компания като „Тагарт трансконтинентал“ да рухне! Това щеше да е национална катастрофа! Трябваше да мислим за всички градове, индустрии, клиенти, пътници, служители и акционери, чиито живот зависи от нас! Не беше само за нас, беше за общественото благо! Всички са съгласни, че Планът за обединение на железниците е практичен! Най-информираните…

— Джим — каза тя, — ако имаш още нещо по работа, което да обсъдиш с мен, обсъждай.

— Никога не си вземала предвид социалната гледна точка за каквото и да е — каза той с кисел, отстъпчив глас. Тя забеляза, че тази форма на преструвка беше също толкова нереална за господин Мийгс, колкото и за нея, макар и по напълно противоположни причини. Той гледаше Джим с отегчено презрение. За миг й се стори, че Джим се е опитал да намери среден път между два полюса — Мийгс и нея — и сега вижда, че пътечката му се стеснява и че ще бъде смазан между две отвесни стени.

— Господин Мийгс — попита тя, подтиквана от пълно с горчиво веселие любопитство, — какъв е икономическият ви план за вдругиден?

Видя мътните му кафяви очи да се фокусират безизразно върху нея.

— Непрактична сте — каза той.

— Напълно безполезно е да теоретизираме за бъдещето — сопна се Тагарт, — когато трябва да се погрижим за тежкото положение в момента. В дългосрочен план…

— В дългосрочен план всички ще сме мъртви — каза Мийгс, после внезапно скочи на крака. — Ще бягам, Джим. Нямам време за разговори — и добави: — И поговори с нея да направи нещо, за да спрат всички тия катастрофи, след като е такава магьосница в железниците.

Беше казано без да иска да я обиди — той беше човек, който не знаеше кога обижда и кога го обиждат.

— Ще се видим по-късно, Къфи — каза Тагарт, когато Мийгс излезе, без дори да ги погледне.

После я погледна уплашено, в очакване, сякаш се боеше от коментара й, но същевременно отчаяно се надяваше да чуе някоя дума, каквато и да е.

— Е? — попита тя.

— Какво искаш да кажеш?

— Нещо друго за обсъждане?

— Ами аз… — звучеше разочаровано. — Да! — извика той, сякаш правеше отчаян скок. — Има още нещо за обсъждане, най-важното, то…

— Растящият брой влакови катастрофи?

— Не! Не това.

— Какво тогава?

— Това, че… трябва да се появиш в радиопредаването на Бъртрам Скъдър довечера.

Тя се облегна назад.

— Така ли?

— Дагни, наложително е, изключително важно е, нищо не може да се направи по въпроса, невъзможно е да откажеш във времена като днешните, когато човек няма избор и…

Тя погледна часовника си.

— Ще ти дам три минути, за да ми обясниш, ако изобщо искаш да те изслушам. И по-добре говори направо.

— Добре! — отчаяно каза той. — Смята се за изключително важно, на най-високо място — имам предвид Чик Морисън, Уесли Мауч и господин Томпсън, толкова високо — ти да произнесеш реч към нацията, с която да повдигнеш морала, като кажеш, че не си напуснала.

— Защо?

— Защото всички мислят, че си го направила! Не знаеш какво се случва напоследък, но е доста обезпокоително. Страната е изпълнена със слухове, всякакви слухове, за какво ли не, и всичките са опасни. Разрушителни, искам да кажа. Хората само си шушукат. Не вярват на вестниците, не вярват на най-добрите оратори, вярват на всяка злобна, паникьорска клюка, която се появи. Не са останали увереност, вяра или ред, няма… няма респект към властта. Хората като че ли са на ръба на паниката.

— Е, и?

— Ами, най-малкото продължава тази отвратителна работа с изчезването на големите индустриалци, които сякаш се изпаряват! Никой не може да го обясни и това ги изнервя ужасно. Шушукат се какви ли не истерични глупости, но онова, което казват най-често е, че нито един честен човек няма да работи за тия хора. Имат предвид хората във Вашингтон. Сега разбираш ли? Едва ли подозираш, че си толкова известна, но си, или поне стана, откак самолетът ти се разби. Никой не повярва в катастрофата. Всички мислеха, че си нарушила закона, т.е. Директива 10–289, и си дезертирала. Има доста широко разпространено… неразбиране на Директива 10–289, доста… смут. Сега разбираш ли колко важно е да се появиш в ефир и да кажеш на хората, че не е вярно, че Директива 10–289 разрушава индустрията, че е смислен закон, създаден за благото на всички, и че ако проявят още малко търпение, нещата ще се подобрят и благосъстоянието ще се върне. Вече не вярват на никой политик. Ти… ти си индустриалец, един от малкото останали от старата школа, и единственият, който някога се е връщал, след като са мислели, че е изчезнал. Познават те… като реакционер, който се противопоставя на политиката на Вашингтон. Така че хората ще ти повярват. Това ще окаже огромно влияние върху тях, ще укрепи самочувствието им, ще помогне на морала им. Сега разбираш ли?

Той се беше впуснал в обяснения, окуражен от странния й израз, израз на съзерцание, който беше почти усмивка. Беше го слушала, беше чула през думите му гласа на Риърдън, който й беше казал в една пролетна вечер преди повече от година: „Ще имат нужда от някакво одобрение от наша страна. Не знам какво ще бъде, но, Дагни, знам, че ако ценим живота си, не бива да им го даваме. Ако те сложат на колелото за мъчения, не им го давай. Нека унищожат железницата ти и моя завод, но не им го давай.“

— Сега разбираш ли?

— О, да, Джим, разбирам!

Той не можа да изтълкува тона на гласа й — беше тих, отчасти стон, отчасти смях, отчасти триумф, но това беше първият израз на емоция, който тя показа, и той се гмурна в него, без да има избор, освен да се надява:

— Обещах във Вашингтон, че ще говориш! Не можем да ги провалим, не и за такова нещо! Не можем да си позволим да ни заподозрат в нелоялност. Всичко е уредено. Ще бъдеш гост в програмата на Бъртрам Скъдър, тази вечер, в десет и трийсет. Той има предаване, в което интервюира видни публични фигури, с национално покритие, има голяма аудитория, стига до повече от двайсет милиона души. От кабинета на блюстителя на морала…

— На какво?

Блюстителят на морала, това е Чик Морисън — обадиха ми се три пъти, за да се уверят, че нищо няма да се обърка. Издали са заповеди до всички новинарски емисии, повтарят го цял ден, из цялата страна, казват на хората да те слушат в часа на Бъртрам Скъдър.

Той я гледаше така, сякаш искаше едновременно и отговор, и признанието, че отговорът й е най-маловажният елемент при тези обстоятелства. Тя каза:

— Знаеш какво мисля за политиката на Вашингтон и за Директива 10–289.

— В такова време не можем да си позволим лукса да мислим!

Тя се изсмя.

— Но нима не разбираш, че не можеш да им откажеш? — изпика той. — Ако не се появиш след цялото това разгласяване, това ще подкрепи слуховете, ще се равнява на открито заявяване ма нелоялност!

— Капанът няма да проработи, Джим.

— Какъв капан?

— Онзи, който винаги залагаш.

— Не знам за какво говориш!

— Напротив, знаеш. Знаел си — всички сте знаели, — че ще откажа. Така че си ме бутнал в публичен капан, където моят отказ ще се превърне в твърде неудобен скандал за теб, по-неудобен, отколкото си мислиш, че ще посмея да причиня. Разчитал си да спася достойнството ви и вратовете, които сте заложили. Няма да ги спася.

— Но аз обещах!

— Аз не съм.

— Не можем да им откажем! Не разбираш ли, че са ни притиснали в ъгъла? Че ни държат за гърлото? Не разбираш ли какво могат да ни причинят чрез железопътния фонд или чрез Комисията по унификация, или чрез мораториум върху облигациите ни?

— Знаех го още преди две години.

Той трепереше — в страха му имаше нещо безформено, отчаяно, почти суеверно, непропорционално на опасността, за която беше споменал. Тя почувства изведнъж увереността, че то идва от място, по-дълбоко от страха от бюрократични репресии, че тези репресии бяха единственото му въплъщение, което можеше да си позволи да познава, успокояващо въплъщение, което приличаше на рационално и криеше истинския му мотив. Беше сигурна, че не паниката в страната искаше да овладее, а собствената си, че той, Чик Морисън, Уесли Мауч и всички останали от крадливата им банда имаха нужда от нейното одобрение, не за да успокоят жертвите си, а за да успокоят самите себе си, въпреки че уж разумната и практична идея да заблудят жертвите си беше единственото название, което признаваха за мотивите в истеричната си настойчивост. С благоговейно презрение — благоговейно заради размера на това, което виждаше — тя се запита до какъв вътрешен разпад трябва да са стигнали тези хора, за да стигнат до такова ниво на самоизмама, че да търсят изтръгнатото съгласие на несклонна да съдейства жертва като морална санкция — тези, които си мислеха, че просто мамят света.

— Нямаме избор! — викна той. — Никой няма избор!

— Махай се оттук — каза тя съвсем тихо и спокойно. Нещо в тона на гласа й резонира с нотката на непризнатото у него, сякаш, без да го признава словесно, той знаеше какво знае тя, за да произведе такъв звук. Излезе.

Дагни погледна Еди — той изглеждаше като човек, който се бори с поредния пристъп на погнуса, с която се учеше да се справя като с хронично състояние. След миг той попита:

— Дагни, какво стана с Куентин Даниълс? Летеше след него, нали?

— Да — каза тя. — Той замина.

— При разрушителя ли?

Думата й подейства като физически удар. Това беше първият допир на външния свят до лъчистото присъствие, което беше пазила в себе си цял ден — като мълчаливо, неизменно, лично видение, което не можеше да се повлияе от нищо наоколо, видение, за което не искаше да мисли, а само да го чувства като източник на сила. Разрушител — това беше името на видението тук, в техния свят.

— Да — вцепенено и с усилие каза тя, — при разрушителя.

После хвана здраво ръба на бюрото, за да подкрепи позата и целта си, и каза с горчив намек за усмивка:

— Е, Еди, да видим какво могат да направят две непрактични личности като теб и мен за предотвратяването на влаковите катастрофи.

Два часа по-късно, когато вече беше сама в кабинета си, наведена над много листове хартия, покрити само с цифри, но вълнуващи като филм, който й разказваше цялата история на компанията през последните четири седмици, интеркомът иззвъня и секретарката каза:

— Госпожа Риърдън иска да ви види, госпожице Тагарт.

— Господин Риърдън ли? — невярващо каза тя, неспособна да повярва което и да е от двете.

— Не. Госпожа Риърдън.

Тя изчака секунда, после каза:

— Поканете я да влезе.

Имаше нещо подчертано в поведението на Лилиан Риърдън, когато влезе и тръгна към бюрото й. Носеше ушит майсторски костюм, с голяма, ярка панделка, нехайно висяща от едната страна, като нотка на елегантен контраст, и малка шапка, наклонена под такъв ъгъл, който се смяташе за кокетен, защото изглеждаше забавен, лицето й беше донякъде твърде гладко, стъпките й — твърде бавни, и вървеше така, сякаш въртеше бедрата си.

— Как сте, госпожице Тагарт? — с мързелив, грациозен глас попита тя. Това бе салонен глас и изглеждаше точно толкова неуместен, колкото и панделката на костюма й в този кабинет. Дагни кимна сериозно. Лилиан се огледа, и погледът й беше също толкова развеселен, колкото и шапката й: поглед, който въплъщаваше развита до зрялост сигурност, че животът може да бъде единствено смехотворен.

— Седнете, моля — каза Дагни.

Лилиан седна и се отпусна в уверена, грациозна, нехайна поза. Когато се обърна към Дагни, веселието беше още там, но оттенъкът му беше различен: намекваше, че те споделят тайна, която правеше напълно логично за тях двете абсурдното й иначе присъствие тук. Подчерта това, като остана мълчалива.

— Какво мога да направя за вас?

— Дойдох да ви кажа — любезно каза Лилиан, — че ще се появите в предаването на Бъртрам Скъдър тази вечер.

Тя не видя учудване в лицето на Дагни, не видя шок, а само погледа на инженер, който изучава двигател, който издава неравномерен звук.

— Предполагам — каза Дагни, — че осъзнавате напълно същността на изречението си.

— О, да! — каза Лилиан.

— Тогава я изявете.

— Моля?

— Кажете ми го цялото.

Лилиан се изсмя късо, а пресиленият кикот издаде, че не е очаквала точно такова отношение.

— Сигурна съм, че няма да са необходими дълги обяснения. Знаете защо появяването ви в това предаване е важно за хората на власт. Знам защо отказахте да се появите. Познавам убежденията ви по въпроса. Може и да не му придавате особено значение, но знаете, че моите симпатии винаги са били на страната на системата, която сега е на власт. Така че ще разберете интереса ми към въпроса и мястото ми в него. Когато брат ви ми каза, че сте отказала, аз реших да помогна малко — защото, видите ли, аз съм една от малцината, които знаят, че не сте в позиция да отказвате.

— Аз още не съм от тях — каза Дагни.

Лилиан се усмихна.

— А, да, трябва да ви обясня още малко. Разбирате, че вашето появяване по радиото ще има същата стойност за управляващите като действието на мъжа ми, когато подписа удостоверението за дарение и им предаде Риърдънов метал. Знаете колко често го споменават и колко е полезно за пропагандата им.

— Не знаех това — остро каза Дагни.

— О, разбира се, отсъствахте почти два месеца, така че може и да сте пропуснали постоянните напомняния в пресата, по радиото и в публичните речи, че дори и Ханк Риърдън одобрява и поддържа Директива 10–289, тъй като доброволно е подписал и е предал метала на народа. Дори и Ханк Риърдън. Това обезкуражава доста неподатливи хора и помага да ги държим на линия — тя се облегна назад и попита нехайно: — Да сте го питала някога защо подписа?

Дагни не отговори — тя сякаш не чу, че това е въпрос, седеше неподвижно, с безизразно лице, но очите й изглеждаха огромни и бяха приковани в тези на Лилиан, сякаш искаше единствено да изслуша Лилиан докрай.

— Не, не мислех, че го знаете. Не мислех, че някога ще ви каже — каза Лилиан с по-гладък глас, сякаш разпознаваше ориентирите и се плъзгаше леко по начертания курс. — И все пак трябва да научите причината, която го накара да подпише, защото точно същата причина ще накара и вас да се появите в предаването на Бъртрам Скъдър тази вечер.

Тя млъкна в очакване да я подканят. Дагни чакаше.

— Това е причина, която трябва да ви хареса, поне що се отнася до действието на съпруга ми. Представете си какво означаваше за него този подпис. Риърдъновият метал е най-великото му постижение, обобщението на най-доброто в живота му, окончателният символ на гордостта му, а моят съпруг, както трябва да знаете, е изключително страстен човек, и гордостта му вероятно е най-силната му страст. За него Риърдъновият метал беше повече от постижение, беше символ на способността му да постига, на неговата независимост, на борбата му, на издигането му. Той беше негова собственост по право, а вие знаете какво означава правото за човек, стриктен като него, за човек, който е с толкова силно чувство за собственост. Би бил готов да умре, за да го защити, но да не го предаде на хората, които презира. Това означаваше той за него — и от това се отказа. Ще се радвате да научите, че се отказа заради вас, госпожице Тагарт. Заради вашата репутация и чест. Подписа удостоверението за дарение, с което предаде Риърдъновия метал под заплахата, че прелюбодейството, което продължаваше да извършва с вас, ще бъде изложено пред очите на света. О, да, имаме пълни доказателства за него, за всеки интимен детайл. Мисля, че сте привърженик на философия, която не одобрява жертвата — но в този случай със сигурност сте жена и съм сигурна, че ще изпитате благодарност пред обхвата на жертвата, която един мъж е направил за привилегията да използва тялото ви. Несъмнено сте изпитали голямо удоволствие от нощите, които е прекарал в леглото ви. Дали ще изпитате сега удоволствие да разберете какво са му стрували тези нощи? И понеже — вие обичате крайната прямота, нали, госпожице Тагарт? — положението, което сте си избрали, е на курва: шапка ви свалям за цената — цена, която нито една от вашите посестрими не се е надявала да постигне когато и да било.

Гласът на Лилиан продължаваше колебливо да се изостря, като свредел, който се руши, защото не може да намери пукнатината в камъка. Дагни още я гледаше, но напрежението беше изчезнало от очите и позата й. Лилиан се питаше защо й се струва, че лицето на Дагни е като осветено от прожектор. Не можеше да установи точно изражението — беше естествено и хармонично лице, а светлината сякаш идваше от самата му структура, от прецизните му остри черти, от стегнатите устни и неподвижните очи. Не можеше да разшифрова какво казваха очите, изглеждаха неуместно, като спокойствие не на жена, а на учен — с особения блясък, който изразява безстрашието на удовлетвореното познание.

— Аз уведомих бюрократите — меко каза Лилиан — за прелюбодейството на мъжа си.

Дагни забеляза първия проблясък на чувство в безжизнените очи на Лилиан: приличаше на удоволствие, но беше толкова далечно, че изглеждаше като лъч слънчева светлина, отразен от мъртвата повърхност на луната в застоялата вода на блато — проблесна за миг и изчезна.

— Аз му отнех Риърдъновия метал.

Звучеше почти като молба. Не беше по силите на съзнанието на Дагни да разбере тази молба или да разбере що за отговор се надяваше да получи Лилиан — знаеше само, че не го е получила, когато чу внезапно пискливия й глас:

— Разбрахте ли ме?

— Да.

— Значи разбирате какво искам и защо ще ми се подчините. Мислехте си и двамата, че сте непобедими, нали? — гласът се опитваше да звучи гладко, но подскачаше нервно. — Винаги сте действали единствено по своя собствена воля — лукс, който никога не съм можела да си позволя. Сега, поне веднъж, като компенсация ще ви видя да действате по моя. Не можете да се борите с мен. Не можете да се откупите с тия долари, които вие можете да правите, а аз — не. Няма печалба, която да можете да ми предложите, аз съм напълно лишена от алчност. Бюрократите не ми плащат, за да го направя, правя го без изгода. Без изгода. Разбирате ли ме?

— Да.

— Значи не са необходими други обяснения, само да ви напомня, че всички веществени доказателства — хотелски регистри, сметки от бижутери и други подобни — все още са в ръцете на точните хора и ще бъдат излъчени във всяко радиопредаване утре, освен ако не се появите по радиото тази вечер. Ясно ли е?

— Да.

— Е, какъв е отговорът ви? — тя видя как я наблюдават искрящите очи на учен и изведнъж почувства две взаимно изключващи се неща — че прекалено голяма част от нея е била видяна, както и че Дагни не я вижда изобщо.

— Радвам се, че ми го казахте — каза Дагни. — Ще се явя в предаването на Бъртрам Скъдър тази вечер.

* * *

Един лъч бяла светлина падаше върху блестящия метал на микрофона — в центъра на стъклената клетка, в която бяха затворени с Бъртрам Скъдър. Отблясъците бяха синьо-зелени — микрофонът беше направен от Риърдънов метал. Над тях, зад стъклената преграда, в кабината тя можеше да различи две редици лица, които гледаха надолу към нея: отпуснатото, притеснено лице на Джеймс Тагарт, до него — това на Лилиан Риърдън, с ръка, отпусната успокоително на рамото му, един мъж, който беше пристигнал със самолет от Вашингтон и й беше представен като Чик Морисън, и група младежи от неговия екип, които говореха за процентните криви на интелектуалното въздействие и се държаха като патрулни полицаи.

Бъртрам Скъдър сякаш се страхуваше от нея. Беше се вкопчил в микрофона и храчеше дума след дума в нежната му мрежа и в ушите на цялата страна, представяйки темата на предаването. Мъчеше се да звучи цинично, скептично, едновременно високопарно и истерично, като човек, който презира суетата на всяко човешко убеждение и това му дава право да изисква незабавна вяра от слушателите си. Малко петънце влага лъщеше отзад на врата му. Описваше в пресилено цветисти детайли нейния месец на възстановяване в самотната хижа на овчар, после героичния й уморителен път по петдесет мили с планински пътеки, за да поеме отново задълженията си пред народа в този тежък час на извънредно положение за страната.

— … И ако някой от вас е бил подмамен от злостни слухове, предназначени да подкопаят вярата ви във великата социална програма на нашите водачи, можете да се доверите на думата на госпожица Тагарт, която…

Тя стоеше и гледаше нагоре към белия лъч. Прашинки летяха в него и тя забеляза, че една от тях е жива: беше мушица с искрици вместо крила, тя се бореше ожесточено за някаква своя цел, а тя я наблюдаваше, отдалечена толкова много от тази нейна цел, колкото и от тази на света.

— … Госпожица Тагарт е безпристрастен наблюдател, блестяща бизнес дама, която често се е отнасяла критично към правителството в миналото, и която представлява крайната, консервативна гледна точка, споделяна от такива индустриални гиганти като Ханк Риърдън. И все пак тя…

Тя се чудеше защо чувства, че е толкова лесно, когато не се налага да чувства — сякаш стоеше гола на публично място, и лъчът светлина беше достатъчна опора, защото в нея нямаше товар от болка, нямаше надежда, съжаление, безпокойство… или бъдеще.

— … А сега, дами и господа, ще ви представя героинята тази вечер, нашия изключителен гост…

Болката се върна с внезапно пробождане, като парче стъкло от защитна стена, разбита от мисълта, че следващите думи трябва да бъдат нейни; върна се с едно кратко име в ума й, име на човек, когото беше нарекла разрушител: не искаше да чува онова, което щеше да й се наложи да каже. Ако го чуваш — болката беше като глас, който изплакваше думите към него, — няма да повярваш на онова, което ти казах; по-лошо, на онова, което не казах, но което знаеше, вярваше и приемаше, ще си помислиш, че не съм имала право да ти ги предлагам, че дните ми с теб са били лъжа, това ще разруши един мой месец и десет твои години, не по този начин исках да научиш, не така, не тази вечер, но ще го научиш, ти, който си наблюдавал и познаваш всяко мое движение, който ме наблюдаваш и сега, където и да си, ще го чуеш… трябва да го кажа.

— … дният наследник на славно име в нашата индустриална история, жената-ръководител, възможна само в Америка, оперативният вицепрезидент на велика железопътна компания — госпожица Дагни Тагарт!

Тя усети допира на Риърдънов метал, когато ръката й се сключи около основата на микрофона, и изведнъж всичко стана лесно — не със замаяната лекота на безразличието, а с ясната, светла, жива лекота на действието.

— Дойдох тук да ви говоря за социалната програма, политическата система и моралната философия, при които живеете в момента.

Гласът й звучеше толкова спокойно, толкова естествено, толкова напълно уверено, че самият звук носеше огромна убедителност.

— Чували сте да казват как вярвам, че тази система има покварата като свой мотив, грабежа като цел, измамата и силата като метод, и разрушението като единствен резултат. Слушали сте също така, че както и Ханк Риърдън, аз съм лоялен поддръжник на тази система и предоставям доброволното си сътрудничество на настоящата политика, като например на Директива 10–289. Дойдох тук, за да ви кажа истината. Истина е, че споделям позицията на Ханк Риърдън. Неговите политически убеждения са и мои. Слушали сте как са го изобличавали в миналото като реакционер, който се противопоставя на всяка стъпка, мярка, девиз и средство на настоящата система. Сега чувате да го хвалят като най-великия ни индустриалец, на чиято преценка за ценността на икономическата политика спокойно може да се вярва. Вярно е. Можете да се доверите на преценката му. Ако започвате да се боите, че сте във властта на безотговорно зло, че страната се разпада и скоро ще ви оставят да умрете от глад, обърнете внимание на възгледите на най-способния ни индустриалец, който знае какво е необходимо, за да бъде производството възможно и да позволи на страната да оцелее. Спомнете си всичко, което знаете за възгледите му. Докато беше в състояние да говори, сте го чували да казва, че политиката на това правителство ви води към поробване и унищожение. И все пак той не изобличи върха на тази политика — Директива 10–289. Чували сте го да се бори за правата си и за вашите права, за независимостта си, за собствеността си. И все пак не се бори срещу Директива 10–289. Подписа доброволно, така са ви казали, удостоверението за дарение, с което предаде Риърдънов метал на враговете си. Подписа единствения документ, срещу който, заради всичко, което е направил преди това, вие бихте очаквали да воюва до смърт. Какво може да значи това? Непрекъснато ви разправят, че е признал необходимостта от Директива 10–289 и е пожертвал личните си интереси за благото на страната. Съдете за възгледите му по мотивите за това действие, повтарят ви. И с това съм безрезервно съгласна: съдете за възгледите му по мотивите за това действие. И в името на всяка ценност, която свързвате с моето име, на всяко предупреждение, което мога да ви отправя — съдете и за моите възгледи по мотивите за това действие, защото неговите убеждения са и мои. Вече две години аз съм любовница на Ханк Риърдън. Не ме разбирайте погрешно: казвам го не като срамно признание, а с най-високо чувство на гордост. Бях негова любовница. Спах с него, в неговото легло, в ръцете му. Сега вече никой не може да ви каже нещо за мен, което аз да не съм ви казала първа. Ще бъде безполезно да ме опозоряват, знам какви ще бъдат обвиненията и сама ще ви ги изложа. Дали съм изпитвала физическо желание към него? Да. Била ли съм движена от страстта на тялото си? Да. Изпитала ли съм най-силната възможна форма на чувствено удоволствие? Да. Ако това ме прави опозорена жена във вашите очи — нека оценката ви е ваша собствена грижа. Аз държа на собствената си.

Бъртрам Скъдър я зяпаше — не това беше речта, която беше очаквал, и чувстваше неясна паника, че не трябва да я оставя да продължи, но тя беше специален гост, за когото управниците от Вашингтон бяха наредили да бъде третиран внимателно; не беше сигурен дали може да я прекъсне или не, освен това му харесваше да слуша подобни истории. В кабината за публиката Джеймс Тагарт и Лилиан Риърдън бяха замръзнали, като животни, парализирани от фаровете на влак, който лети към тях — те бяха единствените присъстващи, които знаеха връзката между думите, които чуваха, и темата на предаването; вече беше твърде късно да мърдат; не смееха да поемат отговорността от движението и от всичко, което щеше да последва.

В контролната зала един млад интелектуалец от хората на Чик Морисън беше готов да прекъсне предаването в случай на неприятно развитие, но не виждаше политическо значение в речта, която слушаше, в нея нямаше никакъв елемент, който да разпознае като опасен за господарите си. Беше свикнал да слуша речи, изтръгнати с неизвестно какъв натиск от несъгласни жертви, и заключи, че това е случай на реакционерка, притисната да признае за скандал и следователно речта има някаква политическа стойност; освен това беше и любопитен.

Горда съм, че избра мен, за да му доставя удоволствие, и че тъкмо той беше моят избор. Това не беше, както е за повечето от вас, случайна забежка и взаимно презрение. Беше най-висшата форма на възхищението ни един към друг, с пълното съзнание за ценностите, според които сме направили избора си. Ние сме хората, които не разделят ценностите на умовете от действията на телата си, хората, които не изоставят ценностите си като празни мечти, а ги осъществяват, които придават материална форма на мислите и реалност на ценностите, тези, които правят стоманата, железниците и щастието. И на тези от вас, които мразят мисълта за човешката радост, които искат да виждат човешкия живот като хронично страдание и неуспех, които искат хората да се извиняват за щастието или успеха си, за способностите, достиженията, богатството си — на тези от вас сега казвам: исках го, имах го, бях щастлива, познах радостта, чиста, пълна, лишена от вина радост, радостта, за която се ужасявате да чуете от което и да е човешко същество, радостта, която познавате единствено чрез омразата си към тези, които са били достойни да я постигнат. Добре, тогава ме мразете, защото аз я постигнах!

— Госпожице Тагарт — нервно каза Бъртрам Скъдър, — не се ли отклоняваме от темата за… В крайна сметка, вашите лични отношения с господин Риърдън нямат политическо значение, което…

— И аз си мислех, че нямат. А и съм дошла тук да ви говоря за политическата и моралната система, в която живеете в момента. Е, мислех си, че знам всичко за Ханк Риърдън, но има нещо, което научих едва днес. Ханк Риърдън е подписал удостоверението за дарение, с което предава Риърдънов метал, с изнудване под заплаха, че нашата връзка ще стане публично достояние. Било е изнудване — изнудване от представители на правителството ви, от вашите управници, от…

В мига, когато ръката на Скъдър се изстреля, за да бутне микрофона, от него се чу леко щракване, заедно с удара в пода, което означаваше, че интелектуалното ченге е спряло излъчването в ефир. Тя се разсмя, но нямаше кой да я види и да чуе смеха й. Фигурите, които се мятаха в стъклената кабина, си крещяха взаимно. Чик Морисън крещеше нецензурни псувни на Бъртрам Скъдър, Скъдър крещеше, че е бил против цялата идея, но са му наредили да го направи, Джеймс Тагарт изглеждаше като озъбено животно, докато ръмжеше на двамата най-млади асистенти на Морисън и избягваше ръмжането на трети, по-възрастен. Мускулите по лицето на Лилиан Риърдън бяха странно отпуснати, като крайниците на животно, проснато на пътя, неударено, но застигнато от смъртта. Блюстителите на морала пищяха какво мислят, че ще си помисли господин Мауч. „Какво да им кажа?“ — проплакваше говорителят и сочеше микрофона. „Господин Морисън, публиката чака, какво да им кажа?“ Никой не му отговори. Не се бореха какво да правят, а кого да обвинят. Никой не каза и дума на Дагни, нито погледна към нея. Никой не я спря, когато излезе.

Тя се качи в първото такси, което видя, и даде адреса на апартамента си. Когато колата тръгна, тя забеляза, че радиото пред шофьора свети, но мълчи и пропуква сухо от статичното електричество: беше настроено на честотата на Бъртрам Скъдър. Тя се облегна назад, чувствайки само тъгата, че решителното й действие вероятно беше помело човека, който може да не поиска да я види никога вече. За пръв път усещаше колко безнадеждно е да го намери, ако той не иска да бъде открит, по улиците на града, из градовете на континента, в каньоните на Скалистите планини, където целта беше скрита под екран от лъчи. Но нещо й оставаше, като дънер, понесен от течението на празнотата, парче дърво, за което се беше държала по време на предаването, и тя знаеше, че това е нещо, което няма да изостави, дори да изгуби всичко друго — беше гласът му, който казваше: „Никой не остава тук, като фалшифицира реалността по какъвто и да е начин“.

— Дами и господа — изскочи изведнъж от пращенето на статичното електричество гласът на говорителя на Бъртрам Скъдър, — поради технически проблеми извън нашия контрол станцията ще остане извън ефир, докато проблемът не бъде отстранен.

Шофьорът на таксито се изхили презрително и изключи радиото. Когато слезе и му подаде парите, той й върна рестото и внезапно се наведе, за да я огледа от по-близо. Беше сигурна, че я е разпознал и отвърна твърдо на погледа му. Горчивото му лице и покритата с кръпки риза бяха износени от безнадеждната, изгубена битка. Когато му подаде бакшиша, кой каза тихо, искрено, тържествено, с нещо повече от благодарност за монетите:

— Благодаря ви, госпожо.

Тя се извърна бързо и побърза да влезе в сградата, за да не му позволи да види емоцията й, изведнъж станала по-силна, отколкото можеше да понесе.

Беше навела глава, докато отключваше вратата на апартамента, и светлината стигна до нея изотдолу, откъм килима, преди да се изправи с удивление и да види, че апартаментът е осветен. Пристъпи напред и видя Ханк Риърдън в другия край на стаята. Застина, поразена от две неща: едното беше неговото присъствие, не беше очаквала да се върне толкова скоро; другото беше изражението му. Лицето му имаше толкова твърдо, уверено, зряло и спокойно изражение, в леката му полуусмивка, в ясните му очи, че сякаш за един месец беше остарял с десетилетия. Но остарял така, както хората растат — във възгледите си, в поведението, в силата си. Тя си помисли, че тъкмо той, който беше преживял един месец агония, когото беше наранила толкова дълбоко и щеше да нарани още по-дълбоко, сега той щеше да й даде подкрепа и утеха, неговата сила щеше да защити и двама им. Остана неподвижна само за миг, но видя как усмивката му се разширява, сякаш четеше мислите й и й казваше, че няма от какво да се бои. Чу слабо изщракване и видя на масата до него смълчаното радио. Очите й се преместиха към неговите въпросително, и той отговори с едва доловимо кимване, само със свеждане на клепачите — беше чул предаването.

Тръгнаха едновременно един към друг. Той сграбчи раменете й, лицето й се обърна към неговото, но той не докосна устните й, взе само ръката й и целуна дланта, пръстите, китката — единствен поздрав, който беше дочакал с толкова много страдание. И внезапно, съсипана от целия ден, от целия месец, тя захлипа в ръцете му, притисната в него, хлипаше така, както никога не беше го правила в живота си, като жена, отстъпила пред болката, като последен, безсилен протест срещу нея.

Той я хвана така, че да стои и да се движи само чрез неговото тяло, заведе я до кушетката и се опита да я накара да седне до него, но тя се плъзна на пода, седна в краката му и зарови лице в коленете му, като продължи да хлипа беззащитно, без да се крие.

Той не я вдигна, остави я да плаче, обгърнал я плътно с ръце. Тя усещаше ръката му по главата си, по рамото, усещаше защитата на неговата твърдост, която сякаш й казваше, че както нейните сълзи бяха и за двама им, така и той знаеше — познаваше болката й, изпитваше я, разбираше я, и все пак можеше да я приеме спокойно, а спокойствието му облекчаваше нейния товар, като й даваше право да се прекърши тук, в краката му, като й казваше, че той може да носи онова, което тя вече не може да понесе. Осъзна, че това е истинският Ханк Риърдън, и независимо каква обидна жестокост беше привнасял в първите им нощи заедно, независимо колко често тя беше изглеждала по-силната от двамата, това винаги е било вътре в него, в корена на тяхната връзка — силата му, с която щеше да я защитава, ако някога нейната изчезнеше. Когато изправи глава, той се усмихваше.

— Ханк… — виновно прошепна Дагни с отчаяно удивление пред собствения си срив.

— Тихо, скъпа.

Тя отпусна лице на коленете му; остана неподвижна, борейки се за покой, борейки се срещу напрежението на неизказана мисъл: той беше успял да понесе и да приеме речта й единствено като признание за нейната любов; това правеше истината, която щеше да му каже сега, по-нечовешки удар, отколкото имаше право да нанесе. Изпита ужас при мисълта, че няма да има силата да го направи, но и при мисълта, че все пак ще го стори. Когато отново вдигна очи, той прокара ръка по челото й и отмести косата от него.

— Свърши, скъпа — каза той. — Най-лошото мина и за двама ни.

— Не, Ханк, не е.

Той се усмихна и я дръпна да седне до него, с глава на рамото му.

— Не казвай нищо сега — каза той. — Знаеш, че и двамата разбираме всичко, което трябва да се каже, и ще говорим за него, но не и докато не спре да те наранява толкова много.

Ръката му се придвижи до линията на ръкава й, надолу по полата, с такъв лек натиск, че сякаш не усещаше тялото под дрехите, сякаш си връщаше контрола не върху нейното тяло, а само върху представата си за него.

— Понесе твърде много — каза той. — Както и аз. Нека ни пребият. Няма нужда и ние да им помагаме. Без значение срещу какво трябва да се изправим, помежду ни не може да има страдание, не може да има допълнителна болка. Нека тя идва от техния свят. Няма да дойде от нашия. Не се бой. Няма да се нараняваме. Не и сега.

Тя вдигна глава и я поклати с горчива усмивка — в движението й имаше отчаяна ярост, но усмивката беше знак за възраждане — възраждане на желанието да се изправи срещу отчаянието.

— Ханк, адът, през който те преведох през последния месец… — гласът й трепереше.

— Това е нищо в сравнение с ада, през който аз те прекарах през последния час — неговият глас беше спокоен.

Тя стана, закрачи из стаята, за да докаже, че има сили, а стъпките й бяха като думи, които му казваха, че не бива да я щади повече. Когато спря и се обърна към него, той се изправи, сякаш беше разбрал нейния мотив.

— Знам, че направих нещата по-трудни за теб — каза тя и посочи радиото.

Той поклати глава.

— Не.

— Ханк, има нещо, което трябва да ти кажа.

— И аз също. Ще ми позволиш ли да говоря пръв? Виждаш ли, това е нещо, което трябваше да ти кажа отдавна. Ще ми позволиш ли да говоря — и да ми отговориш, след като свърша?

Тя кимна. Той я погледна за миг, застанала пред него, сякаш за да разгледа подробно фигурата й, момента и всичко, което ги беше довело до него.

— Обичам те, Дагни — тихо каза той, с простотата на непомрачено, макар и лишено от усмивка щастие.

Тя щеше да заговори, но осъзна, че не може, дори и той да го беше позволил, тя спря непроизнесените си думи, а движението на устните й беше единственият й отговор. После наведе глава в знак, че го приема.

— Обичам те — като същата ценност, същият израз, със същата гордост и значение, с които обичам работата си, завода, метала, часовете ми зад бюрото, при пещите, в лабораторията, в мините, както обичам способността си да работя, способността си да виждам и познавам, както обичам действието на ума си, когато решавам химично уравнение или възприемам изгрев, както обичам нещата, които съм направил и които съм почувствал — като мой продукт, като мой избор, като форма на моя свят, като най-добро мое огледало, като съпругата, която никога не съм имал, като онова, което прави възможно всичко друго: като моята сила да живея.

Тя не сведе лицето си, задържа го изправено и открито, за да го чуе и приеме чутото, точно както той искаше и заслужаваше.

— Обичах те от първия ден, в който те видях, на една товарна платформа на страничен коловоз на гара Милфорд. Обичах те, когато пътувахме в кабината на първия локомотив по линията „Джон Голт“. Обичах те в коридора на къщата на Елис Уайът. Обичах те на другата сутрин. Знаеше го. Но аз трябва да ти го кажа, както ти го казвам сега, трябва да изкупя всички дни и да им позволя да бъдат изцяло онова, което бяха за двама ни, обичах те. Знаеше го. Аз — не. И защото не го знаех, трябваше да го науча, докато седях на бюрото си и гледах удостоверението за дарение на Риърдънов метал.

Тя затвори очи. Но в лицето му нямаше страдание — имаше единствено огромното и спокойно щастие от яснотата.

— Ние сме хората, които не разделят ценностите на умовете от действията на телата си. Каза го по радиото тази вечер. Но го знаеше още тогава, на сутринта в къщата на Елис Уайът. Знаеше, че всичко, с което те обиждах, бе най-дълбокото обяснение в любов, което един мъж може да изрече. Знаеше, че физическото желание, което заклеймявах като наш общ срам, нито е физическо, нито е израз на нечие тяло, а изразява най-дълбоките ценности на човешкия ум, независимо дали човек има куража да го разбере, или не. Затова ми се смя, нали?

— Да — прошепна тя.

— Каза ми, че не искаш нито ума ми, нито волята, нито съществото или душата ми, стига да идваш точно при мен за най-низкото си желание. Знаеше, още когато го каза, че тъкмо ума, волята, съществото и душата си ти давам чрез това желание. И сега искам да го кажа, за да позволя на онази сутрин да означава точно това, което значеше: моя ум, моята воля, моето същество и душата ми, Дагни — твои са, докато съм жив.

Гледаше право в нея и тя видя кратък проблясък в очите му: това не бе усмивка, но й казваше, че сякаш е чул нейния мълчалив вик.

— Нека свърша, мила. Искам да знаеш колко дълбоко осъзнавам какво казвам. Аз, който си мислех, че се боря с тях, приех най-лошото от религията на нашите врагове, и си платих за това, както продължавам и трябва да плащам и сега. Приех единствения принцип, с който разрушават човека, преди още да се е родил, убийствен принцип: пропастта между ума и тялото. Приех го, както повечето им жертви, без да знам, без дори да разбирам, че подобно нещо съществува. Бунтувах се срещу догмата им за човешката немощ и се гордеех със способността си да мисля, да действам, да работя за удовлетворението на желанията си. Но не знаех, че това е добродетел, никога не го осъзнах като морална ценност, като най-висшата морална ценност, която трябва да се защитава повече от живота, защото тъкмо тя прави живота възможен. И приех наказанието за това, наказание за добродетел от ръцете на арогантното зло, станало арогантно само заради моето незнание и подчинение.

Приех техните обиди, измамите, изнудването. Мислех си, че мога да си позволя да ги пренебрегна — всички тия импотентни мистици, които дрънкат за душите си и не могат да построят и покрив над главата си. Мислех си, че светът е мой, а тия бъбриви некомпетентни глупаци не са заплаха за моята сила. Не можех да разбера защо губя всяка битка. Не знаех, че силата, вилнееща срещу мен, е моята собствена. Докато бях зает да завоювам материята, бях им предал сферата на ума, на мисълта, на принципа, на закона, на ценностите, на морала. Бях приел, несъзнателно и като даденост, принципа, че идеите нямат последствия върху съществуването на човека, върху работата, върху реалността, върху света, сякаш идеите не са част от разума, а от мистичната вяра, която презирах. Те само това искаха от мен. Беше достатъчно. Бях изоставил онова, което всичките им дрънканици имат за цел да подкопаят и разрушат: човешкия разум. Не, те не бяха в състояние да се справят с материята, да произвеждат изобилие, да контролират земята. Не им и трябваше. Те контролираха мен.

Аз, който знаех, че богатството е само средство за определена цел, създадох средствата и им позволих да определят целите ми. Аз, който се гордеех със способността си да постигам задоволяване на желанията си, им позволих да определят ценностния кодекс, по който да преценявам тези желания. Аз, който оформях материята, за да ми служи, останах с купчина стомана и злато, но всяка моя цел търпеше поражение, всяко мое желание биваше предавано, всеки мой опит за щастие беше неуспешен.

Бях се разкъсал на две, както проповядваха мистиците, и управлявах бизнеса си по един ценностен кодекс, а собствения си живот — по друг. Бунтувах се срещу опита на мародерите да определят цената и стойността на моята стомана, но им позволих да определят моралните ценности на живота ми. Бунтувах се срещу исканията за неспечелено богатство, но мислех, че е мой дълг да давам незаслужена любов на жена, която презирах, незаслужено уважение на майка, която ме мразеше, незаслужена подкрепа на брат, който замисляше моето унищожение. Бунтувах се срещу незаслужените финансови удари, но приемах живот в незаслужена болка. Бунтувах се срещу доктрината, че способността ми да произвеждам е вина, но приемах като вина способността си за щастие. Бунтувах се срещу твърдението, че добродетелта е някаква безтелесна, непознаваема характеристика на духа, но проклинах теб, най-скъпото ми, заради желанието на телата ни. Но ако тялото е зло, то зло са и тези, които създават средствата за неговото оцеляване, зло са и материалното богатство, и тези, които го произвеждат, а ако моралните ценности са в противоречие с физическото ни съществуване, тогава е правилно наградите да са незаслужени, добродетелта да се състои в разрухата, да няма връзка между достижения и печалба, низшите животни, които са в състояние да произвеждат, трябва да служат на висшите същества, чието духовно превъзходство се състои в некомпетентността на плътта.

Ако някой човек като Хю Акстън ми беше казал, когато започнах, че като приемам теорията на мистиците за секса, приемам и теорията на мародерите за икономиката, щях да му се изсмея в лицето. Сега няма да се смея. Сега виждам как „Риърдън стийл“ се управлява от човешката утайка, виждам как постижението на живота ми обогатява най-лошите ми врагове, а колкото до единствените двама души, които някога съм обичал, нанесох смъртна обида на единия и публичен позор на другия. Зашлевих мъжа, който беше мой приятел, мой защитник, мой учител, мъжа, който ме освободи, като ми помогна да науча онова, което знам. Обичах го, Дагни, той беше братът, синът, другарят, който никога не съм имал, но го изритах от живота си, защото не искаше да ми помогне да произвеждам за мародерите. Бих дал всичко, за да си го върна, но не мога да му се отплатя с нищо и никога няма да го видя отново, защото ще знам, че няма как да заслужа дори правото да моля за прошка.

Но това, което причиних на теб, мила моя, е още по-лошо. Твоята реч и това, че трябваше да я произнесеш — ето какво навлякох на единствената жена, която съм обичал, в отплата за единственото щастие, което съм познал. Не ми казвай, че си го решила от самото начало и че си приела всички последствия, включително и тази вечер — това не изкупва факта, че аз не можах да ти предложа по-добър избор. А това, че мародерите те насилиха да говориш, че говореше, за да отмъстиш за мен и да ме освободиш, не изкупва факта, че тъкмо аз направих тяхната тактика възможна. Те използваха не собствените си убеждения за грях и безчестие, за да те опозорят, а моите. Те само осъществиха нещата, в които аз вярвах и казах в дома на Елис Уайът. Аз криех нашата любов като срамна тайна, те само се отнесоха към нея съобразно моята оценка. Аз бях готов да фалшифицирам реалността в името на привидното в техните очи, те само се възползваха от правото, което аз им дадох.

Хората си мислят, че лъжецът печели победа над жертвата си. Аз научих, че лъжата е акт на отказване от самия себе си, защото човек се отказва от реалността в полза на човека, когото лъже, превръща го в свой господар и се осъжда от този момент нататък да имитира онази реалност, която според възгледите на другия трябва да се имитира. И ако човек придобие непосредствената си цел с цената на лъжата — цената, която плаща, е разрушението на онова, на което тази печалба е трябвало да служи. Човекът, който лъже света, става незабавно негов роб. Когато реших да скрия любовта си към теб, да я отричам публично и да я преживявам като лъжа, аз я направих публична собственост и публиката си я поиска по съответния начин. Нямах власт да го предотвратя или да те спася. Когато отстъпих пред мародерите, когато подписах удостоверението за дарение, за да те защитя, аз продължавах да фалшифицирам реалността, за мен нямаше никакъв друг изход, и Дагни, бих предпочел да видя и двама ни мъртви, отколкото да им разреша да направят онова, с което ме заплашиха. Но няма бели лъжи, съществува само чернотата на разрушението, а бялата лъжа е най-черната от всички. Все още фалшифицирах реалността и резултатът беше неумолим: вместо защита, ти навлякох още по-ужасна мъка, вместо да спася честта ти, аз те хвърлих на публично бичуване, като твоята ръка трябваше да държи бича. Знам, че се гордееш с нещата, които каза, и аз бях горд да ги чуя, но това е гордост, за която трябваше да претендираме преди две години.

Не, не си направила нещата по-лоши за мен, ти ме освободи, спаси и двама ни, изкупи миналото ни. Не мога да те помоля за прошка, отдавна сме надминали това, и единственото изкупление, което мога да ти предложа, е фактът, че съм щастлив. Че съм щастлив, мила моя, а не че страдам. Щастлив съм, че видях истината, въпреки че способността ми да виждам е единственото, което ми е останало. Ако се бях предал на болката и бях отстъпил пред безполезното съжаление, че собствената ми грешка е разбила миналото ми, това щеше да е окончателно предателство, последен провал спрямо истината, която съжалявах, че съм предал. Но любовта ми към истината е единственото ми останало притежание, така че колкото по-голяма е загубата зад мен, толкова по-голяма е гордостта, с която мога да приема цената, която съм платил за тази любов. Тогава руините няма да се превърнат в надгробна могила, а ще служат като пиедестал, на който съм се качил, за да разширя полезрението си. Гордостта и способността ми да виждам бяха единственото, което притежавах, когато започнах, и каквото и да съм постигнал, съм го постигнал чрез тях. Сега и двете са по-големи, сега познавам невероятната ценност, която съм пропускал: правото си да съм горд от способността си да виждам. Останалото мога да го достигна. И, Дагни, единственото нещо, което исках, като първа стъпка към бъдещето си, беше да ти кажа, че те обичам, и сега го казвам. Обичам те, мила моя, с най-сляпата страст на тялото си, която идва от най-ясното прозрение на ума, и любовта ми към теб е единственото постижение от миналото, което ще ми остане, неизменно, във всички години занапред. Исках да ти го кажа, докато все още имам право на това. И тъй като не го казах в началото, сега трябва да го кажа в края. Сега ще ти кажа онова, което ти искаше да ми кажеш — знам го и го приемам: някъде през последния месец си срещнала мъжа, когото обичаш, и ако любовта означава окончателен, незаменим избор, то това е единственият мъж, когото си обичала.

— Да! — гласът й беше като потиснат вик, сякаш при физически удар, и тя осъзна единствено шока. — Ханк! Откъде знаеш?

Той се усмихна и посочи радиото.

— Мила моя, използваше само минало време.

— О! — простена тя и затвори очи.

— Нямаше да произнесеш и една дума, която можеше да хвърлиш с право в лицата им, ако не беше така. Каза „исках го“, не „обичам го“. Днес ми каза по телефона, че си можела да се върнеш по-рано. Никаква друга причина не би те накарала да ме изоставиш. Само тази причина беше справедлива.

Тя се беше навела леко назад, сякаш се бореше да запази равновесието си, гледаше право в него с усмивка, която не разделяше устните й, но смекчаваше погледа й в израз на възхищение, а устните — на болка.

— Вярно е. Срещнах мъжа, когото обичам и винаги ще обичам. Видях го, говорих с него, но той е мъж, когото не мога да имам, никога няма да имам и вероятно никога няма да видя отново.

— Мисля, че винаги съм знаел, че ще го намериш. Знаех какво изпитваш към мен, знаех колко е силно, но знаех, че не аз съм окончателният ти избор. Онова, което ще му дадеш, не е отнето от мен, аз никога не съм го имал. Не мога да се бунтувам. Онова, което получих, значи твърде много — и това, че съм го получил, ме може да се промени.

— Искаш ли да го кажа, Ханк? Ще ме разбереш ли, ако ти кажа, че винаги ще те обичам?

— Мисля, че го разбрах още преди теб.

— Винаги съм те виждала такъв, какъвто си сега. Това твое величие, което тъкмо започваш да осъзнаваш, винаги съм го познавала и съм наблюдавала борбата ти да го откриеш. Не говори за изкупление, не си ме наранил, грешките ти идваха от невероятната ти почтеност под властта на мъченията на невъзможен кодекс, а борбата ти срещу него не ми донесе страдание, а чувство, на което рядко съм се натъквала: възхита. Ако го приемеш, ще бъде твое завинаги. Онова, което означаваше за мен, не може да се промени никога. Но човекът, когото срещнах — той е любовта, която съм искала да открия дълго преди да разбера, че съществува. Мисля, че той ще остане недостижим, но това, че го обичам, ще бъде достатъчно, за да продължа да живея.

Той пое ръката й и я притисна към устните си.

— Значи знаеш какво чувствам — каза той — и защо съм още щастлив.

Тя погледна лицето му и осъзна, че за пръв път той е това, което тя винаги беше смятала, че трябва да бъде: човек с невероятна способност да се наслаждава на съществуването. Изопнатият израз на търпение, на яростно сдържана болка вече го нямаше — сега, сред руините на най-тежкия му час, лицето му беше ведро и излъчваше чиста сила, носеше същия израз, който беше виждала по лицата на хората в долината.

— Ханк, не мисля, че мога да го обясня, но чувствам, че не съм извършила предателство нито към теб, нито към него.

— Не си.

Очите й изглеждаха необичайно живи на фона на изгубилото цвета си лице — сякаш съзнанието й оставаше недокоснато в тяло, съсипано от изтощение. Той я накара да седне и плъзна ръка върху облегалката на кушетката, без да я докосва, като същевременно я обгръщаше покровителствено.

— Сега ми кажи къде беше?

— Не мога да ти кажа. Дадох дума никога да не разкривам нищо за това. Мога да ти кажа само, че това е място, което намерих случайно, когато се разбих, и го напуснах с вързани очи, така че няма да мога да го открия отново.

— Не можеш ли да проследиш пътя дотам?

— Няма да опитвам.

— А мъжът?

— Няма да го търся.

— Той там ли остана?

— Не знам.

— Защо го напусна?

— Не мога да ти кажа.

— Кой е той?

Отчаяният й смях беше неволен.

— Кой е Джон Голт?

Той я погледна сащисано, но разбра, че не се шегува.

— Значи има Джон Голт? — бавно попита той.

— Да.

— И тази фраза се отнася за него?

— Да.

— И има някакво специално значение?

— О, да! Има нещо, което мога да ти кажа за него, защото го открих преди това и не съм обещавала да го пазя в тайна: той е изобретателят на двигателя, който открихме.

— О! — той се засмя, сякаш е трябвало да се сети. После каза меко, с поглед, който беше почти състрадателен:

— Той е разрушителят, нали? — видя нейния шокиран поглед и добави: — Не, не ми отговаряй, ако не можеш. Мисля, че знам къде си била. Искаше да спасиш Куентин Даниълс от разрушителя и го преследваше, когато се разби, нали?

— Да.

— За Бога, Дагни! Наистина ли съществува такова място? Живи ли са? Има ли… Съжалявам. Не отговаряй.

Тя се усмихна.

— Съществува.

Той замълча за дълго.

— Ханк, можеш ли да се откажеш от „Риърдън стийл“?

— Не! — отговорът беше ожесточен и бърз, но той добави, с първите нотки на безнадеждност в гласа си:

— Още не.

После я погледна, сякаш в прехода между трите думи беше преживял отново агонията от последния месец.

— Разбирам — каза той и прекара ръка по челото й, това бе жест на разбиране, състрадание и невярващо учудване. — Какъв ли ад преживяваш сега? — тихо каза той. Тя кимна и се плъзна надолу, за да легне, с лице на коленете му. Той погали косата й и каза:

— Ще се борим с мародерите, докато можем. Не знам какво бъдеще е възможно за нас, но ще победим или ще разберем, че е безнадеждно. Докато не стане това, ще се борим за нашия свят. Ние сме последното, останало от него.

Тя заспа там, а ръката й стискаше неговата. Последното, което усети, преди да напусне отговорността на съзнанието, беше огромна празнота — празнотата на един град, на един континент, в който никога нямаше да може да намери мъжа, когото нямаше право да търси.

ГЛАВА XXIV

АНТИ ЖИВОТ

Джеймс Тагарт бръкна в джоба на вечерното си сако, измъкна първото парче хартия, което му попадна — беше банкнота от сто долара — и я хвърли в ръката на просяка. Забеляза, че онзи прибра парите със същото безразличие като неговото.

— Благодаря, приятел — каза презрително просякът и отмина.

Джеймс Тагарт остана неподвижен по средата на тротоара, чудейки се какво му вдъхна такъв ужас. Не беше наглостта на мъжа — той не търсеше никаква благодарност, не беше подтикван от съжаление, жестът му беше автоматичен и безсмислен. Беше заради това, че просякът се беше държал така, сякаш му е напълно безразлично дали е получил сто долара или десет цента, или пък няма да получи нищо и ще умре от глад още тази нощ. Тагарт потръпна и тръгна рязко напред, а тръпката му попречи да осъзнае, че настроението на просяка е същото като неговото.

Стените по улицата около него бяха подчертано, неестествено ярки в летния полумрак, докато оранжевата мараня покриваше кръстовищата, забулваше покривите, оставяйки го на смаляващо се парче твърда земя. Календарът в небето, сякаш настоятелно, стоеше над омарата — жълт като страница стар пергамент — и сочеше 5 август. Не, мислеше си той в отговор на мислите, които не беше изрекъл, не е вярно, чувстваше се добре, и затова искаше да направи нещо тази вечер. Не можеше да признае пред себе си, че това безпокойство идва от желанието да изпита удоволствие; не можеше да допусне, че удоволствието, което търси, е празнично, защото не можеше и да помисли, че иска да празнува.

Беше напрегнат ден, пропилян в думи, безформени като памук, но все пак постигнали целта си — прецизно като сметачна машина, достигнала крайния резултат за пълното му удовлетворение. Но целта му и естеството на задоволството трябваше да се крият внимателно колкото от самия него, толкова и от другите, и внезапният му копнеж по някакво удоволствие беше опасен пробив.

Денят беше започнал с малък обяд в хотелския апартамент на гостуващ аржентински парламентарист, където няколко души от различни националности бяха говорили надълго и нашироко за климата в Аржентина, за земята, ресурсите, нуждите на народа и ценността на динамичното, прогресивно отношение към бъдещето. Споменаха съвсем накратко, че след две седмици Аржентина ще бъде обявена за народна република.

След обяда бяха изпили няколко коктейла в дома на Орън Бойл, заедно с един-единствен ненатрапчив господин от Аржентина, който стоеше мълчаливо в ъгъла, докато двама високопоставени служители от Вашингтон и неколцина техни приятели с неясни позиции говореха за националните ресурси, металургията, минералогията, съседските задължения и благоденствието на планетата. И споменаха, че до три седмици Аржентинската и Чилийската народни републики ще получат заем от четири милиарда долара.

Последва малко парти в частното помещение в бара, построен като изба под покрива на един небостъргач — неофициална сбирка, организирана от него, Джеймс Тагарт, за директорите на наскоро основана компания — Корпорацията за междусъседско приятелство и развитие, на която Орън Бойл е президент, а един строен, грациозен, пълен с енергия мъж от Чили — ковчежник. Името му беше сеньор Марио Мартинес, но Тагарт го беше нарекъл — заради духовната близост — сеньор Къфи Мийгс. Поговориха за голф, конни надбягвания, състезания с лодки, коли и жени. Не беше необходимо да споменават — всички го знаеха, че Корпорацията за междусъседско приятелство и развитие има изключителни права да управлява с двайсетгодишна „мениджърска концесия“ цялата индустриална собственост на народните републики в Южното полукълбо.

Последното събитие за деня беше голям прием с вечеря в дома на сеньор Родриго Гонсалес, дипломатически представител на Чили. Никой не беше чувал за сеньор Гонсалес преди година, но той беше станал прочут с партитата, които организираше през последните шест месеца, откакто беше пристигнал в Ню Йорк. Гостите му го описваха като прогресивен бизнесмен. Разправяха, че е изгубил собствеността си, когато обявили Чили за народна република и национализирали цялата едра собственост, с изключение на онази, която принадлежеше на гражданите от назадничави страни, които не бяха на народа, като Аржентина; но той беше заел просветителска позиция и се беше присъединил към новия режим, поставяйки се в услуга на страната си. Домът му в Ню Йорк заемаше цял етаж от един изключително скъп хотел.

Имаше пълно, празно лице и очи на убиец. Докато го наблюдаваше на приема, Тагарт заключи, че човекът е непроницаем за всякакви чувства — изглеждаше така, сякаш нож можеше да премине незабелязано през увисналите му слоеве плът, само дето имаше похотлива, почти сексуална наслада в начина, по който търкаше краката си в дебелите персийски килими, или потупваше полираната облегалка на стола си, или пък обгръщаше пурата си с устни. Съпругата му, сеньора Гонсалес, беше дребна, привлекателна жена, не чак толкова хубава, колкото си въобразяваше, но се радваше на репутацията на красавица благодарение на буйната си нервност и енергия и странната си небрежна, топла и цинична самоувереност, която сякаш обещаваше всичко на всекиго. Знаеше се, че онова, с което търгуваше, беше основно шефския актив на съпруга й, във време, когато се търгуваше не със стоки, а с услуги. И докато я гледаше сред гостите, Тагарт беше намерил за забавно да се чуди колко сделки са били направени, какви директиви са били издадени, какви индустрии са били разрушени заради няколко случайни нощи, които повечето от тези мъже не са имали причини да търсят и едва ли вече си спомняха. Партито вече го беше отегчило, имаше само пет-шест души, заради които се беше появил на него, и дори не трябваше да говори с тях, а само да се видят и да разменят няколко погледа. Тъкмо щяха да поднасят вечерята, когато чу онова, за което беше дошъл: сеньор Гонсалес спомена, докато пушекът от пурата му се виеше над неколцината мъже, които се бяха насочили към креслото му, че по споразумение с бъдещата Аржентинска народна република собствеността на „Д’Анкония мед“ ще бъде национализирана от Народна република Чили след по-малко от месец, на 2 септември.

Всичко беше станало така, както беше очаквал Тагарт; неочакваното дойде, когато при тези думи той почувства непреодолимо желание да избяга. Беше почувствал, че не е в състояние да издържи отегчението на вечерята, сякаш някаква друга дейност беше нужна, за да посрещне тържествено тази вечер. Беше тръгнал из летния полумрак на улиците, едновременно като преследвач и преследван: преследвач на удоволствие, което нищо не би могло да му достави, празнувайки чувство, което не дръзваше да назове, но и преследван от ужаса да открие какъв точно мотив го беше подтикнал да планира това постижение и кой точно аспект от него му вдъхва трескавото чувство на удовлетворение.

Напомни си да продаде акциите си от „Д’Анкония мед“, която така и не беше се възстановила напълно след катастрофата миналата година, и да купи акции в Корпорацията за междусъседско приятелство и развитие, както се бяха договорили с приятелите си, което пък щеше да му донесе цяло състояние. Но мисълта му вдъхна единствено отегчение; не това искаше да празнува. Насили се да се наслаждава: парите са били мотивът му, само парите, нищо друго. Нима това не е нормален мотив? Валиден мотив? Нима всички не търсят това — разните като Уайът, Риърдън, д’Анкония? Той разтърси глава, за да спре: мислите му сякаш се плъзгаха все по-надолу по опасна и задънена улица, чийто край никога не трябваше да си позволява да вижда.

Не, помисли си мрачно той, колебливо признал пред себе си истината, парите вече не значеха нищо за него. Беше пръснал стотици долари на партито, което беше организирал, за недопити питиета, недоядени деликатеси, за незаслужени бакшиши и неочаквани капризи, за телефонен разговор с Аржентина, защото един от гостите му искаше да провери точната версия на една мръсна история, която беше започнал да им разказва, за всяко моментно хрумване, за лепкавия ступор да знае, че му е по-лесно да плаща, отколкото да мисли.

— Няма за какво да се тревожиш относно Плана за обединение на железниците — беше му казал, подхилвайки се, пияният Орън Бойл. При прилагането на плана беше фалирала една местна железопътна компания в Северна Дакота и беше оставила целия район на произвола на съдбата, местният банкер се бе самоубил, като преди това убил жената и децата си; един товарен влак бе изваден от разписанието в Тенеси и оставил местната фабрика без всякакъв транспорт, с един ден предизвестие; синът на собственика на фабриката, напуснал колежа, беше в затвора и очакваше изпълнение на смъртна присъда за убийство, извършено заедно с банда разбойници; една междинна гара в Канзас бе затворена, а нейният началник, който искаше да стане учен, се бе отказал от обучението и отишъл да мие чинии — за да може той, Джеймс Тагарт, да седи в частната зала на някакъв бар и да плаща за алкохола, който се изливаше в гърлото на Орън Бойл, за сервитьора, който бършеше дрехите на Бойл, когато онзи се поливаше с питието си, за килима, прогорен от цигарите на бивш чилийски сводник, който не си даваше труд да посегне за пепелник на един метър от него.

Но не осъзнаването за безразличието му към парите го караше сега да трепери от ужас. А осъзнаването, че ще му е все така безразлично, дори да стигнеше положението на просяк. Имаше време, в което все още чувстваше някакво количество вина — в не по-ясна форма от леко раздразнение — при мисълта, че споделя греха на алчността, който през цялото време изобличаваше. Сега беше поразен от хладната мисъл, че всъщност никога не е бил лицемер: истината беше, че никога не го е било грижа за парите. Това отваряше нова зейнала пропаст пред него и го водеше към друга задънена уличка, която не можеше да рискува да погледне.

Просто искам да направя нещо тази вечер! — беззвучно крещеше той на всички в знак на протест и гняв — протест срещу онова, което насилваше тези мисли в ума му, и гняв към Вселената, където някаква зла сила не искаше да му позволи да намери наслада, без нуждата да знае какво иска или защо го иска.

Какво искаш? — непрекъснато го питаше някакъв враждебен глас и той тръгваше по-бързо, опитвайки се да му избяга. Струваше му се, че мозъкът му е като лабиринт, че на всеки завой се откриваха нови задънени улици, които водеха в мъгла, криеща бездна. Струваше му се, че бяга, а малкият остров на безопасността се смалява и скоро ще останат само тези улички. Като че яснотата на въздуха по улицата край него намаляваше, докато мъглата напредваше и запълваше всички изходи. Защо трябва да се смалява? — паникьосано си мислеше той. По този начин беше живял цял живот — с очи, забити упорито и сигурно върху настилката пред него, умело избягвайки да поглежда пътя, ъглите, разстоянията, върховете. Никога не беше искал да ходи където и да е — искаше да бъде освободен от движението напред, освободен от игото на правата линия, никога не беше искал годините му да доведат до някакъв резултат — че какъв можеше да е той? Защо беше стигнал до някаква нежелана дестинация, където човек вече не можеше да стои на едно място или да се оттегли? „Гледай си в краката бе!“ — изрева някакъв глас и един лакът го отблъсна назад; беше се с блъскал с някаква едра, смрадлива фигура, беше тичал.

Забави стъпките си и допусна до ума си улиците, които беше избрал за случайното си бягство. Не искаше да разбере, че се прибира вкъщи при жена си. И това беше мъглива улица, но за него вече нямаше друга.

Разбра — още в момента, когато видя мълчаливата, спокойна фигура на Черил да се изправя, щом влезе в стаята й, — че това е по-опасно, отколкото си беше позволил да разбере, и че няма да открие онова, което иска. Но опасността за него беше сигнал да спре да гледа, да потисне преценката си и да продължи напред, с неизреченото условие, че опасността ще остане нереална само заради всемогъщото му желание да не я вижда — като сирена вътре в него, която вие не като предупреждение, а за да призове мъглата.

— Ами да, наистина трябваше да посетя важен бизнес прием, но реших друго, прииска ми се да вечерям с теб тази вечер — като комплимент каза той, но едно спокойно „разбирам“ беше единственият отговор, който получи. Изпита раздразнение при нейното спокойно поведение и бледото й, безизразно лице. Дразнеше се и на ефикасността, с която тя даваше нареждания на прислугата, после на това да се окаже на светлината на свещи в трапезарията, седнал срещу нея на безупречно подредена маса, с две кристални купи плодове в сребърни подноси с лед помежду им.

Маниерите й го дразнеха най-много — вече не беше неловко малко диваче, сащисано от лукса на жилището, което беше проектирал известен художник — сега беше част от него. Седеше на масата като домакинята, каквато тази стая заслужаваше. Носеше дизайнерска домашна роба от червеникав брокат, която се сливаше с бронза на косата й, а строгата простота на кройката беше единствената й украса. Той би предпочел дрънчащите гривни и фалшивите диамантени катарами от нейното минало. Очите й го притесняваха вече от месеци наред: не бяха нито приятелски, ни то враждебни — само го наблюдаваха въпросително.

— Днес сключих голяма сделка — каза той наполовина самохвално, наполовина умолително. — Сделка, която покрива целия континент и половин дузина правителства.

Разбра, че благоговението, възхищението, чистото любопитство, които очакваше, бяха от лицето на малката продавачка, която вече не съществуваше. Не видя нищо подобно по лицето на съпругата си — дори гняв или омраза бяха за предпочитане пред нейния равнодушен, внимателен поглед; той бе по-лош от обвинение — почувства се като следствен.

— Каква сделка, Джим?

— Как така каква сделка? Защо си толкова подозрителна? Защо трябва веднага да започнеш да си пъхаш носа?

— Съжалявам. Не знаех, че е поверително. Не трябва да ми отговаряш.

— Не е поверително — той зачака, но тя продължи да мълчи.

— Е? Няма ли да кажеш нещо?

— Ами не — каза го просто, сякаш за да му достави удоволствие.

— Значи изобщо не те интересува?

— Помислих си, че не искаш да го обсъждаш.

— Я стига с тия номера! — сопна се той. — Голяма бизнес сделка е. Нали на това се възхищаваш, на големия бизнес? Е, тази е по-голяма, отколкото ония момчета изобщо са си мечтали. Пропилели са живота си да събират състоянията си стотинка по стотинка, докато аз мога да го направя ей така — той щракна с пръсти — просто така. Това е най-големият удар на всички времена.

— Удар ли, Джим?

— Сделка!

— И ти си го направил? Сам?

— Естествено! Оня стар глупак, Орън Бойл, нямаше да го измисли и за милион години. Трябват знания, умения, разчет на времето — той видя искрица на интерес в очите й — и психология — искрицата изчезна, но той продължи безразсъдно: — Човек трябва да знае как: да се обърне към Уесли и как да го държи далеч от лоши влияния, как да заинтригува господин Томпсън, без да му казва твърде много, как да вкара Чик Морисън, но да държи на разстояние Тинки Холъуей, как да накара точните хора да направят по някой прием за Уесли в точния момент… Черил, има ли някакво шампанско в тая къща?

— Шампанско?

— Не можем ли да направим нещо специално тази вечер? Не можем ли да празнуваме заедно?

— Разбира се, Джим, можем да пием шампанско.

Тя позвъни и даде нареждания, безжизнено и безкритично, старателно съобразявайки се с неговите желания, без да изразява свои собствени.

— Май не си особено впечатлена — каза той. — Но пък и какво разбираш ти от бизнес? Няма да можеш да схванеш нещо толкова обхватно. Изчакай до втори септември. Чакай само да чуят.

— Те? Кои?

Той я погледна, сякаш беше изпуснал неволно опасна дума.

— Организирахме нещо, с което ние — аз, Орън и няколко приятели — ще контролираме цялата индустриална собственост на юг от границата.

— Чия собственост?

— Ами… народната. Това не ти е старомодното драпане за частна печалба. Това е сделка с мисия — ценна, социална мисия — да се управлява национализираната собственост на народните републики в Южна Америка, да се научат работниците им на нашите модерни техники за производство, да се помогне на недостатъчно привилегированите, които никога не са имали шанс, да… — той спря рязко, въпреки че тя просто го гледаше, без да променя изражението си. — Знаеш ли — внезапно каза той със студен кикот, — ако толкова много те е грижа да не показваш, че си дошла от калта, трябва да си по-малко безразлична към философията на социалното благоденствие. На бедните винаги им липсват хуманитарни инстинкти. Човек трябва да е роден за богатство, за да разбира тънките чувства на алтруизма.

— Никога не съм се опитвала да крия, че съм дошла от калта — каза тя просто и безучастно, сякаш просто коригираше грешка. — И нямам никакви симпатии към философията на благоденствието. Видях достатъчно, за да знам какво създава ония бедняци, които искат нещо за нищо — той не отговори и тя добави — гласът й беше учуден, но твърд, сякаш потвърждаваше окончателно нейното старо съмнение: Джим, теб също не те е грижа. Не ти пука за оная помпя с благоденствието.

— Ако само пари те интересуват — тросна се той, — нека ти кажа, че тази сделка ще ми донесе цяло състояние. Само на това си се възхищавала винаги, нали? На богатството.

— Зависи.

— Мисля, че ще стана един от най-богатите хора в света — каза той; не попита от какво зависи възхищението й. — Няма да има нещо, което да не мога да си позволя. Само го назови. Мога да ти дам всичко, което искаш. Хайде, кажи го.

— Не искам нищо, Джим.

— Но нали трябва да ти направя подарък! За да отпразнуваме събитието, разбираш ли? Всичко, което ти хрумне. Каквото и да е. Мога да го направя. Искам да ти покажа, че мога да го направя. Всичко, което можеш да си въобразиш.

— Не мога да си въобразя нищо.

— Стига де! Искаш ли яхта?

— Не.

— Искаш ли да ти купя целия квартал, където си живяла в Бъфало?

— Не.

— Искаш ли кралските бижута на Английската народна република? Могат да се купят, да знаеш. Народната република отдавна намеква за това на черния пазар. Но вече няма старомодни магнати, които да могат да си ги позволят. Аз мога да си го позволя — или поне ще мога, след втори септември. Искаш ли ги?

— Не.

— Какво искаш тогава?

— Не искам нищо, Джим.

— Ама трябва! Трябва да искаш нещо, дяволите да те вземат!

Тя го погледна сепнато, но иначе остана безразлична.

— Ох, добре, съжалявам — каза той, изглеждаше учуден от собственото си избухване. — Просто исках да ти доставя удоволствие — добави кисело, — но мисля, че изобщо не можеш да го разбереш. Не знаеш колко важно е. Не знаеш за колко велик човек си омъжена.

— Опитвам се да открия — бавно каза тя.

— Още ли мислиш, както преди, че Ханк Риърдън е велик човек?

— Да, Джим, мисля.

— Добре, аз го надвих. По-велик съм от всеки от тях, по-велик от Риърдън и от другия любовник на сестра ми, който… — той спря, сякаш се беше отишъл твърде далеч.

— Джим — спокойно попита тя, — какво ще стане на втори септември?

Той я погледна изотдолу, погледът му беше студен, докато мускулите му се сбръчкаха в нещо като усмивка, като при цинично нарушение на някаква свещена забрана.

— Ще национализират „Д’Анкония мед“ — каза той.

Той чу дългото, дрезгаво бучене на двигателя на един самолет, който преминаваше някъде в мрака над покрива, после слабото издрънчаване на парченце лед, което се стопи и падна на дъното на сребърния поднос с плодовете, преди тя да отговори.

— Той беше твой приятел, нали? — каза тя.

— О, я млъквай!

Той замълча, без да я поглежда. Когато очите му се върнаха на лицето й, тя още го наблюдаваше и заговори първа с необичайно строг глас:

— Онова, което направи сестра ти по радиото, беше великолепно.

— Да, знам, знам, разправяш ми го вече месец.

— Така и не ми отговори.

— Какво има за отго…

— Както и приятелите ти във Вашингтон не й отговориха. — Той мълчеше. — Джим, няма да сменя темата — той не отговори.

— Приятелите ти във Вашингтон не са обелили и дума за това. Не отрекоха нещата, които каза, не обясниха, не се опитаха да се оправдаят. Държаха се така, сякаш никога не е говорила. Мисля, че се надяват хората да забравят. Някои ще забравят. Но останалите знаят какво каза тя и че приятелите ти се страхуваха да се борят с нея.

— Това не е вярно! Бяха взети необходимите мерки, инцидентът е приключил и не знам защо продължаваш да се занимаваш с това.

— Какви мерки?

— Бъртрам Скъдър беше свален от ефир, тъй като предаването му не е в обществен интерес.

— И това ли е отговорът към нея?

— С това приключва въпроса и няма какво повече да се каже.

— За правителство, което работи чрез изнудване?

— Не можеш да кажеш, че нищо не е направено. Беше публично обявено, че програмите на Скъдър са подривни, разрушителни и недостойни за доверие.

— Джим, искам да те разбера правилно. Скъдър не беше на нейна страна, а на ваша. Той дори не е нагласил предаването. Действаше по заповед от Вашингтон, нали?

— Мислех, че не харесваш Бъртрам Скъдър.

— Не го харесвам, но…

— Тогава какво ти пука?

— Но той беше невинен в този случай, нали?

— Не искам да се занимаваш с политика. Говориш като глупачка.

— Беше невинен, нали?

— И какво от това?

Тя му хвърли невярващ поглед.

— Просто са го превърнали в изкупителна жертва, нали?

— Стига ме зяпа като Еди Уилърс!

— Така ли? Харесвам Еди Уилърс. Той е честен.

— Той е проклет откаченяк, който няма и най-малка представа как да се справя с практическата реалност!

— А ти имаш, така ли, Джим?

— Естествено, че имам!

— Тогава не можа ли да помогнеш на Скъдър?

— Аз ли? — той избухна в безпомощен, ядосан смях. — Ох, защо не пораснеш? Направих всичко по силите си, за да хвърлят Скъдър на кучетата! Все някого трябваше да хвърлят. Не знаеш ли, че моят врат беше на дръвника, ако не се намереше нечий друг?

— Твоят врат? Защо не този на Дагни, ако не е била права? Защото е била ли?

— Дагни е от съвсем различна категория! Трябваше да е или Скъдър, или аз.

— Защо?

— И е много по-добре за националната политика да е Скъдър. Така не се налага да спорим за онова, което каза тя, и ако някой повдигне въпроса, ние започваме да крещим, че е било казано в програмата на Скъдър, а програмите на Скъдър са дискредитирани, самият Скъдър е доказан измамник и лъжец, и така нататък, и така нататък — да не мислиш, че обществеността ще може да му хване края? Така или иначе никой не вярваше на Бъртрам Скъдър. О, я не ме зяпай така! Да не би да искаш мен да бяха дискредитирали?

— Защо не Дагни? Защото речта й не може да се опровергае ли?

— Ако толкова ти е жал за Бъртрам Скъдър, трябваше да го и видиш как дава всичко от себе си, за да ги накара да ми строшат врата! Прави го от години — как мислиш, че е стигнал там, където с, освен с катерене по скелети? Мислеше, че е доста влиятелен, трябваше да видиш как магнатите се бояха едно време от него! Но го надхитрихме този път. Този път беше от грешната клика.

Неясно, през приятното вцепенение да се отпусне, да се изтегне на стола си с усмивка, той разбра, че тъкмо тази наслада е търсил: да бъде самият себе си. Да бъде себе си, крачейки нестабилно и замаяно по най-опасната от задънените улици — онази, която водеше към въпроса какво е самият той.

— Виждаш ли, той беше от кликата на Тинки Холъуей. Известно време работата беше на кантар, между Тинки Холъуей и Чик Морисън. Но ние спечелихме. Тинки сключи сделка и се съгласи да натопи приятелчето си Бъртрам в замяна на това-онова, което искаше да получи от нас. Трябваше да чуеш как вие Бъртрам! Но беше вече умрял заек и го знаеше.

Той започна да се кикоти, но се задави, защото видя лицето на съпругата си през разсейващата се мъгла.

— Джим — прошепна тя, — такива… победи… ли печелиш?

— О, за Бога! — викна той и тропна с всичка сила по масата. — Къде си била през всичките тези години? В що за свят си си мислела, че живееш? — ударът му беше разлюлял чашата му с вода и по покривката се появиха тъмни петна.

— Опитвам се да открия — прошепна тя. Раменете й бяха хлътнали, лицето й беше потъмняло изведнъж, със странен израз, изпит, изгубен, остарял.

— Неизбежно беше! — избухна той. — Не е моя вината! Трябва да приемам нещата такива, каквито са! Не аз съм създал този свят!

Шокира се, като видя, че тя се усмихва — с усмивка, която изразяваше толкова яростно и горчиво презрение, че изглеждаше чужда на нежното й и търпеливо лице, не гледаше към него, а към нещо вътре в себе си.

— Точно това разправяше баща ми, когато се напиеше в кръчмата на ъгъла, вместо да търси работа.

— Как смееш да ме сравняваш с… — започна той, но не довърши, защото тя не го слушаше. Думите й, когато отново погледна към него, му се сториха напълно неуместни:

— Датата на тази национализация, втори септември — попита замислено тя, — ти ли я избра?

— Не. Нямах нищо общо. Това е датата на някакво специално заседание на парламента им. Защо?

— Това е датата на първата ни годишнина.

— А? А, да, точно така! — той се усмихна от промяната на темата към по-безопасна. — Женени сме от година. Изобщо не изглежда толкова дълго!

— Изглежда много по-дълго — глухо каза тя.

Отново гледаше встрани и той почувства с внезапно неудобство, че темата на разговора изобщо не е безопасна; щеше му се тя да не изглежда така, сякаш пред очите й е цялата тази година на техния брак.

„Не да се плаша, а да уча — мислеше си тя — трябва не да се плаша, а да уча…“ Думите бяха от една фраза, която си беше повтаряла толкова често, че изглеждаше като колона, полирана до блясък от безпомощната тежест на тялото й, колона, която я беше поддържала през последната година. Опита се да го повтори, но ръцете й се изплъзваха от гладката повърхност, сякаш изречението вече не можеше да сподавя ужаса — защото започваше да разбира.

Ако не знаеш, не трябва да се плашиш, а да учиш… Беше си го казала за пръв път в смущаващата самота на първите седмици на брака си. Не можеше да разбере поведението на Джим, киселия му гняв, който изглеждаше като слабост, или пък уклончивите му, неразбираеми отговори на въпросите й, които звучаха като страхливост — такива черти не бяха възможни у оня Джеймс Тагарт, за когото тя се беше омъжила. Каза си, че не може да го съди, без да го разбира, че не знае нищо за света му, че незнанието й е единствената причина да разбира погрешно действията му. Прие вината, пое ударите на собствените си упреци, противно на някаква упорита увереност, която й подсказваше, че нещо не е наред, и я караше да изпитва страх.

— Трябва да науча всичко, което госпожа Джеймс Тагарт трябва да знае и да бъде — така обясни целта си на един учител по етикет. Хвърли се да учи отдадено, дисциплинирано, енергично, като кадет или новопокръстен. Мислеше, че това е единственият начин да заслужи висотата, която съпругът й е дал на доверие, да живее, за да бъде достойна за мнението му за нея, беше сигурна, че в края на това дълго мъчение тя ще си върне мнението за него, че знанието ще й върне мъжа, който беше видяла в нощта на неговия триумф.

Не можа да разбере отношението на Джим, когато му каза за уроците. Той избухна в смях — тя не можеше да повярва, че смехът му има оттенък на злобно презрение.

— Защо, Джим? Защо? На какво се смееш?

Той не обясни — сякаш самият факт на презрението беше достатъчен и нямаше нужда от причини. Не можеше да заподозре, че е зъл: беше твърде търпелив и щедър към грешките й. Изглежда я показваше с готовност и желание в най-добрите салони на града, и никога не промълви и дума на упрек за нейното незнание, за неловките й маниери, за ужасните моменти, в които мълчалива размяна на погледи между гостите и прилив на кръв в бузите й подсказваха, че пак е казала не каквото трябва. Не показваше притеснение, просто я наблюдаваше с лека усмивка.

Когато се прибраха вкъщи след една такава вечер, неговото настроение изглеждаше нежно и весело. Опитва се да направи нещата по-лесни за мен, помисли си тя, и благодарността я подтикна да учи по-усилено.

Очакваше наградата си вечерта, когато, след някаква неуловима промяна, тя за пръв път изпита наслада на парти. Чувстваше се свободна да действа не по правила, а за собствено удоволствие, внезапно уверена, че правилата са се слели в естествен навик — знаеше, че привлича внимание, но сега, за пръв път, то не беше присмех, а възхищение. Търсеха я по нейна собствена заслуга, тя беше госпожа Тагарт, вече не беше обект на милостиня, увиснал на врата на Джим, който я търпи с цената на болката. Смееше се весело и виждаше усмивки в отговор, усмивки на одобрение по лицата наоколо. Гледаше го непрекъснато от другия край на стаята, като дете, което му дава бележник с отлични оценки и го моли да се гордее с нея. Джим седеше сам в един ъгъл и я следеше с неразгадаем поглед.

Не искаше да говори с нея по пътя за дома.

— Не знам защо продължавам да се мъкна по тези партита — внезапно се тросна той, докато махаше папийонката си насред дневната. — Никога не съм си губил времето по такъв вулгарен, отегчителен начин!

— Ама Джим — сащисано каза тя, — според мен беше прекрасно.

— Сигурно! Изглеждаше като у дома си, сякаш беше в Кони Айлънд. Ще ми са да се научиш къде ти е мястото и да не ме излагаш публично.

— Изложила съм те? Тази вечер ли?

— Изложи ме.

— Как?

— Ако не разбираш, не мога да ти обясня — каза той с тон на мистик, който твърди, че липсата на разбиране е признание за срамна малоценност.

— Не разбирам — твърдо каза тя. Той излезе от стаята и затръшна вратата.

Тя усети, че този път необяснимото не е просто празнота — имаше оттенък на зло. От тази нощ нататък у нея остана малко, твърдо топченце страх, като точка на фар, която се приближаваше към нея по някакъв невидим път. Познанието като че ли не й даваше по-ясна представа за света на Джим, само правеше мистерията по-голяма. Не можеше да повярва, че трябва да изпитва уважение към ужасната безсмислица на изложбите, на които приятелите му присъстваха; към романите, които четяха; към политическите списания, които обсъждаха — изложбите, на които виждаше рисунки, които можеше да нарисува с тебешир по всеки паваж из копторите на детството си; романите, които претендираха, че доказват безсилието на науката, индустрията, цивилизацията и любовта, използвайки език, който баща й не би използвал и в най-големите си запои; списанията, които редяха страхливо общи приказки, по-неясни и банални от проповедите, заради които беше укорила свещеника от мизерната църквица като лицемерен стар измамник. Не можеше да повярва, че тези неща представляваха културата, която с такава почит беше гледала отдолу и толкова много искаше да открие. Чувстваше се така, сякаш е изкачила планина към някакъв назъбен силует, който е изглеждал като замък, и е открила, че са порутените останки на празен склад.

— Джим — каза тя веднъж след една вечер, прекарана сред хора, наричани интелектуалните лидери на страната — доктор Саймън Причът е мошеник — зъл, страхлив, стар мошеник.

— Я виж ти — отговори той, — да не мислиш, че можеш да преценяваш философите?

— Мога да преценявам мошениците. Виждала съм достатъчно, за да ги разпознавам.

— Точно затова казвам, че никога няма да надрастеш произхода си. Ако го направиш, ще се научиш да оценяваш философията на доктор Причът.

— Каква философия?

— Ако не я разбираш, аз не мога да я обясня.

Тя не искаше да го остави да завърши разговора с тази любима своя формула.

— Джим — каза тя, — той е мошеник, както и Балф Юбанк, и цялата им банда, и аз мисля, че ти си се подвел по тях.

Вместо гнева, който очакваше, видя проблясък на веселие, когато той повдигна вежди.

— Ти така си мислиш — отговори той.

Изпита мигновен ужас при първия си досег с една идея, която не беше смятала за възможна: ами ако Джим не се беше подвел по тях? Можеше да разбере мошеничеството на доктор Причът, мислеше си — то беше рекет, който му даваше незаслужени приходи. Можеше дори, за сега, да допусне възможността, че Джим може да е мошеник в собствения си бизнес. Но онова, което не можеше да допусне в ума си, беше идеята, че Джим е мошеник, въвлечен в рекет, от който не печели нищо, неплатен мошеник, безкористен мошеник — мошеничеството на професионалния измамник изглеждаше невинно и почтено в сравнение с това. Не можеше да разбере какъв е мотивът му; чувстваше само, че фарът, който се приближава към нея, е станал по-голям.

Не можеше да си спомни чрез какви стъпки, чрез какви натрупвания на болка — първо като малки драскотини неудобство, после като пробождания от учудване, накрая като хроничен, заядлив страх — беше започнала да се съмнява в позицията на Джим за железопътната компания. Едно гневно „значи не ми вярваш?“, креснато в отговор на първите й невинни въпроси, я беше накарало да разбере, че всъщност е така, докато съмнението още не се беше оформило в ума й и тя все още очакваше отговорите му да я успокоят. Беше научила в копторите на детството си, че честните хора никога не се обиждат по въпроса дали им вярват.

— Не ми се говори за работа — отговаряше той всеки път, когато тя споменеше компанията. Веднъж се опита да го измоли.

— Джим, знаеш какво мисля за работата ти и колко ти се възхищавам заради нея.

— О, така ли? За какво си се омъжила, за човек или за президент на железопътна компания?

— Аз… никога не съм мислела да ги разделям.

— Е, това не е особено ласкателно за мен.

Тя го погледна сащисано: мислеше си, че е.

— Ще ми се да вярвам — каза той, — че ме обичаш заради самия мен, а не заради железницата ми.

— Боже, Джим — задави се тя — нали не мислиш, че аз…

— Не — каза той с тъжна, щедра усмивка, — не мисля, че си се омъжила за мен заради парите или положението ми. Аз никога не съм се съмнявал в теб.

Осъзнала, зашеметена и объркана, през мъката и честността си, че може и да му е дала основание да възприеме погрешно чувството й, че е забравила колко много горчиви разочарования трябва да е изтърпял, докато е бил в ръцете на преследващи богатство жени, тя можа единствено да поклати глава и да простене:

— О, Джим, не това имах предвид!

Той се изсмя меко, като дете, и плъзна ръка, за да я прегърне.

— Обичаш ли ме? — попита той.

— Да — прошепна тя.

— Тогава трябва да ми вярваш. Любовта е вяра. Не виждаш ли, че имам нужда от нея? Не вярвам на никого наоколо, имам само врагове, много съм самотен. Не знаеш ли, че имам нужда от теб?

Онова, което я накара да крачи из стаята си — часове след това, измъчена и неспокойна, — беше отчаяното желание да му вярва. Тя не вярваше и на една дума, въпреки че знаеше, че е истина. Беше истина, но не по начина, който той имаше предвид, не и по някакъв начин, който можеше някога да се надява да разбере. Беше вярно, че има нужда от нея, но естеството на нуждата му продължаваше да се изплъзва при всеки неин опит да го определи. Не знаеше какво иска от нея. Не беше ласкателство, беше го виждала да слуша раболепните комплименти на лъжци с възмущение и инертност — почти като наркоман при доза, твърде недостатъчна за него. Но го беше виждала и да я гледа така, като че очакваше някаква живителна инжекция, а понякога — сякаш и проси. Беше видяла искрицата живот в очите му всеки път, когато му засвидетелстваше възхищение, въпреки че гневът му изригваше в отговор винаги, когато тя назовеше причината за това възхищение. Сякаш искаше да го смята за велик, но да не смее да изпълва с конкретно съдържание неговото величие.

Не разбра нищо и през онази нощ, в средата на април, когато той се върна от едно пътуване до Вашингтон.

— Здрасти, хлапе — високо каза той и хвърли снопче люляк в ръцете й. — Щастливите дни се върнаха! Просто видях цветята и си помислих за теб. Пролетта идва, скъпа!

Наля си питие и закрачи из стаята, говорейки по твърде лек и безразсъдно радостен начин. В очите му имаше трескава искрица и гласът му звучеше като разкъсван от някаква необичайна възбуда. Тя започна да се чуди дали е въодушевен или смазан.

— Знам какво планират! — каза той внезапно, без преход, и тя бързо вдигна поглед към него: познаваше звука от вътрешните му експлозии. — Няма и десет души в цялата страна, които да знаят, но аз знам! Момчетата на върха ще го пазят в тайна, докато се приготвят да го хвърлят на народа. Ама доста хора ще се изненадат! Направо ще ги смачка! Доста ли? По дяволите, всеки човек в тая страна! Ще засегне всеки човек. Толкова е важно.

— Как ще ги засегне, Джим?

— Ще ги засегне! А те дори не знаят какво се готви, но аз знам. Седят си тази вечер — той махна към осветените прозорци на града — правят планове, броят си парите, прегръщат децата си в съня им, и не знаят, но аз знам, че всичко това ще бъде ударено, спряно, променено!

— Променено към по-лошо или към по-добро?

— Към по-добро, разбира се — нетърпеливо отговори той, сякаш въпросът беше безсмислен; гласът му изгуби плама си и се плъзна към подправения звук на задължението. — Става въпрос за план за спасение на страната, за да се спре икономическият срив, да се задържат нещата, да се постигнат стабилност и сигурност.

— Какъв план?

— Не мога да ти кажа. Таен е. Строго секретен. Нямаш представа колко хора биха желали да знаят. Всеки индустриалец би дал дузина от най-добрите си пещи само за един намек за предупреждение, който няма да получат! Като Ханк Риърдън например, на когото толкова много се възхищаваш — той се изсмя, загледан в бъдещето.

— Джим — попита тя, а страхът в гласа й му подсказа какъв е бил неговият смях — защо мразиш Ханк Риърдън?

— Не го мразя! — той се извърна към нея и по лицето му — невероятно — се четеше безпокойство, почти страх. — Не съм казвал, че го мразя! Не се притеснявай, той ще одобри плана. Всички ще го одобрят. Той е за доброто на всички.

Звучеше като молба. Тя усети със замайваща сигурност, че той лъже, и все пак молбата беше искрена — сякаш имаше отчаяна нужда да я увери, но не и в нещата, които беше казал. Тя се насили да се усмихне:

— Да, Джим, разбира се — отговори тя, чудейки се какъв е този инстинкт, който я накара да го каже и от какъв невъзможен хаос произлиза — инстинктът, че нейната роля е да го утешава!

Изразът, който видя на лицето му, беше почти усмивка, почти на благодарност.

— Трябваше да ти кажа за това тази вечер. Трябваше да ти кажа. Исках да знаеш с какви невероятни неща съм свързан. Винаги говориш за работата ми, но изобщо не я разбираш, тя е много по-обширна, отколкото можеш да си представиш. Мислиш, че да се управлява железница означава да се полагат релси от измислени метали и влаковете да пристигат навреме. Но не е така. Всеки дребен служител може да го прави. Истинското сърце на железопътната компания е във Вашингтон. Моята работа е политиката. Политиката. Решения в национален мащаб, които засягат всичко и контролират всички. Няколко думи на хартия, една директива, която променя живота на всеки човек във всеки ъгъл, във всяко кътче и под всеки заслон в страната!

— Да, Джим — каза тя с желание да повярва, че той може би е човек с положение в мистериозния свят на Вашингтон.

— Ще видиш — каза той, крачейки из стаята. — Мислиш си, че са могъщи — тия индустриални гиганти, които са толкова умни, с двигателите и пещите си? Ще бъдат спрени! Ще бъдат обрани! Ще бъдат смазани! Ще… — той забеляза как го гледа. — Не е за нас — побърза да се тросне той, — а за хората. Това е разликата между бизнеса и политиката — ние нямаме себични цели, нямаме лични мотиви, не преследваме печалба, не пилеем живота си в драпане за пари — не ни се налага! Ето защо сме оклеветени и неразбрани от всеки алчен печалбар, който не може да разбере никакъв духовен мотив, морален идеал или… Неизбежно беше! — изведнъж изкрещя той и се извърна към нея. — Трябваше да изготвим този план! Когато всичко се разпада и спира, нещо трябваше да се направи! Трябваше да ги спрем да не спират! Неизбежно беше!

Очите му бяха отчаяни — тя не знаеше дали той се хвали, или моли за прошка, не знаеше дори дали това е ликуване или падения.

— Джим, не се ли чувстваш добре? Може би си работил твърде усилено и си изморен…

— Никога не съм се чувствал по-добре през живота си! — тросна се той и закрачи отново. — Естествено, че работихме усилено. Работата ми е по-голяма от всяко друго работно задължение, което можеш да си представиш. Тя е над всичко, което мърлявите механици като Риърдън и сестра ми правят. Каквото и да правят, аз мога да го разваля. Нека строят линия — аз мога да дойда и да я разруша, просто така! — той щракна с пръсти. — Сякаш им прекършвам гръбнака!

— Искаш да трошиш гръбнаци? — прошепна тя, треперейки.

— Не съм казвал това! — изкрещя той. — Какво ти става? Не съм го казвал!

— Съжалявам, Джим! — задъха се тя, шокирана от собствените си думи и от ужаса в очите му. — Просто не разбирам, но… но знам, че не бива да ти досаждам с въпроси, когато си толкова уморен… — тя се бореше отчаяно да убеди самата себе си — когато имаш толкова много неща, за които да мислиш… такива… велики неща… неща, за които дори не мога да започна да мисля…

Раменете му се отпуснаха. Той се доближи до нея, свлече се уморено на колене и я прегърна.

— Бедно малко глупаче — с привързаност каза той.

Тя го прегърна, подтиквана от нещо, което беше изпитала — изглеждаше като нежност и почти като съжаление. Но той вдигна глава, за да я погледне в лицето, и на нея й се стори, че погледа, който видя, беше изпълнен донякъде със задоволство, донякъде с презрение — сякаш по силата на одобрението й тя беше оправдала него, но беше обвинила себе си.

В следващите дни откри, че е безполезно да си повтаря, че тези неща са неразбираеми за нея, че е неин дълг да му вярва, че любовта е вяра. Съмнението й продължи да расте — съмнение към неразбираемата му работа и към връзката му с железницата. Чудеше се защо то расте правопропорционално на предупрежденията, които си отправяше, че му дължи вяра. Сетне, в една безсънна нощ, тя разбра, че усилието й да изпълни този дълг се състои в това да се извръща всеки път, когато хората обсъждат работата му, или да отказва да чете споменаванията на „Тагарт трансконтинентал“ във вестниците, да затваря плътно вратата на ума си при всяко доказателство и всяко противоречие. Спря слисана, поразена от въпроса: значи вярата се противопоставя на истината? И осъзнала, че част от нейния стремеж да вярва беше и страхът да узнае, тя се накара да търси истината с едно по-ясно и по-спокойно чувство за справедливост, което усилията за покорна самоизмама никога не й бяха донесли.

Не й отне дълго време, за да научи. Уклончивостта на директорите на „Тагарт“ всеки път, когато им задаваше обикновени въпроси, изтърканите общи приказки в отговорите им, напрежението им, когато споменаваше техния шеф и очевидното им нежелание да го обсъждат — всичко това не й подсказваше нищо конкретно, но й вдъхваше чувство, равнозначно на това да знае най-лошото. Работниците бяха по-конкретни — стрелочниците, железничарите, продавачите на билети, които увличаше в случайни разговори на терминала и които не я познаваха. „Джим Тагарт ли? Тоя мрънкащ, сополив, дрънкащ досадник!“ „Джими президентчето? Ще ви кажа: той е безделник, директор на водопад“. „Шефът ли? Господин Тагарт? Искате да кажете госпожица Тагарт, нали?“

Еди Уилърс й каза цялата истина. Тя чу, че познава Джим от детинство, и го помоли да обядва с нея. Когато застана срещу него на масата, когато видя искрената, въпросителна прямота на погледа му и строгата, буквална простота на думите му, тя изостави всички опити за нехайно подканяне, каза му какво иска да знае и защо — кратко, безстрастно, без да моли за помощ или съжаление, а само за истината. Той й отговори по същия начин. Разказа й цялата история, тихо, безстрастно, без да произнася присъди, без да изразява мнение, без да злоупотребява с емоциите й чрез какъвто и да е знак за загриженост, говорейки с бляскавата строгост и невероятната сила на фактите. Каза й кой управлява „Тагарт трансконтинентал“. Разказа историята на линията „Джон Голт“. Тя слушаше, но не изпитваше шок, а нещо по-лошо: липсата му, сякаш винаги го беше знаела.

— Благодаря, господин Уилърс — това беше всичко, което каза накрая.

Изчака Джим да се прибере същата вечер и чувството, което подкопаваше всяка болка или възмущение, беше това за собствената й дистанцираност — сякаш вече нямаше значение, сякаш от нея се изискваше някакво действие, но вече нямаше значение какво ще бъде то или какви ще са последствията му.

Когато видя Джим да влиза, не изпита яд, а мрачно учудване, сякаш се питаше кой е той и защо ще нужно вече да говори с него. Каза му какво знае, накратко, с уморен, угаснал глас. Струваше й се, че я разбра още от първите няколко изречения, като да беше чакал това да се случи рано или късно.

— Защо не ми каза истината? — попита тя.

— Значи това е представата ти за благодарност? — викна той. — Значи така се чувстваш след всичко, което направих за теб? Всички ми разправят, че мога да очаквам само грубост и себичност, след като съм прибрал евтино улично котенце!

Тя го погледна така, сякаш издава нечленоразделни звуци, които нямат никаква връзка с ума й.

— Защо не ми каза истината?

— Това ли ти е любовта, подла малка лицемерка? Това ли получавам в замяна на вярата си в теб?

— Защо излъга? Защо ме остави да мисля онова, което си мислех?

— Трябва да се засрамиш, да те е срам да стоиш пред мен и да ми говориш!

— Аз ли? — нечленоразделните звуци бяха направили връзка, но тя не можеше да повярва на резултата.

— Какво се опитваш да направиш, Джим? — попита тя с невярващ, далечен глас.

— Помисли ли за моите чувства? Помисли ли какво ще причини това на моите чувства? Трябваше да помислиш първо за чувствата ми! Това е първото задължение на всяка съпруга — и особено на жена в твоето положение! Няма нищо по-низко и грозно от неблагодарността!

За един миг тя проумя невъзможния факт, че това е човек, който е виновен, знае го и се опитва да се измъкне, като събуди чувство за вина у жертвата си. Но не успяваше да задържи този факт в съзнанието си. Почувства пристъп на ужас — смущение в ума си, който отхвърляше преценка, която би го разрушила пристъп като бързо отдръпване от ръба на лудостта. Когато сведе глава и затвори очи, знаеше само, че изпитва отвращение, физическо отвращение поради някаква безименна причина.

Когато вдигна глава й се стори, че той я гледа с несигурен, отстъпчив, пресметлив поглед на човек, чийто трик не е проработил. Но преди да успее да го повярва, лицето му се скри отново зад маската на нараняването и гнева. Тя каза, сякаш назоваваше мислите си заради някакво рационално същество, което не беше там, но чието присъствие трябваше да си въобрази, тъй като нямаше към кого другиго да се обърне:

— Онази нощ… заглавията… славата… изобщо не си бил ти… била е Дагни.

— Млъквай, долна малка кучко!

Тя го погледна неразбиращо, без да реагира. Гледаше така, сякаш нищо не може да я достигне, след като вече беше изрекла собствената си присъда. Той почти изхлипа:

— Черил, съжалявам, не го мислех наистина, вземам си думите назад, не го мислех…

Тя остана права, облегната на стената, където беше стояла от самото начало. Той се отпусна на ръба на кушетката, позата му издаваше безпомощност и отпадналост.

— Как можех да ти го обясня? — каза той, изоставил надеждата. — Всичко е толкова голямо и сложно. Как можех да ти кажа каквото и да е за трансконтинентална железница, освен ако не знаеше всички детайли и усложнения? Как можех да ти обясня годините работа, моите… Ох, каква полза има? Винаги съм оставал неразбран и трябваше вече да съм свикнал, само дето си мислех, че ти си различна и че имам шанс.

— Джим, защо се ожени за мен?

Той се изсмя тъжно.

— Това ме питат всички. Не съм мислил, че и ти ще питаш. Защо ли? Защото те обичам.

Тя се учуди колко странна е тази дума, която трябваше да е най-простата в човешкия език, която беше разбираема за всички, която осъществяваше универсалната връзка между хората, не носеше никакво значение за нея. Не знаеше какво се криеше в ума му.

— Никой никога не ме е обичал — каза той. — В света няма никаква любов. Хората не чувстват. Аз чувствам нещата. Кого го е грижа? Мислят само за разписания, товари и пари. Не мога да живея сред тези хора. Много съм самотен. Винаги съм копнял да срещна разбиране. Може би съм просто безнадежден идеалист, който търси невъзможното. Никой никога няма да ме разбере.

— Джим — каза тя с непривична, строга нотка в гласа си, — онова, за което се борех през цялото това време, беше да те разбера.

Той отпусна ръка, като че помиташе думите й, но не агресивно, а тъжно.

— Мислех си, че можеш. Ти си всичко, което имам. Но може би разбирането просто не е възможно между човешките същества.

— Защо да е невъзможно? Защо не ми кажеш какво искаш? Защо не ми помогнеш да те разбера?

Той въздъхна.

— Това е то. Това е проблемът — всичките тези твои „защо“. Постоянно да питаш за причината на всичко. Онова, за което говоря, не може да се изрази с думи. Не може да се назове. Трябва да се почувства. Или го чувстваш, или не. То не е нещо в разума, а в сърцето. Ти никога ли не чувстваш? Просто да чувстваш, без да задаваш всички тези въпроси? Не можеш ли да ме разбереш като човешко същество, а не като обект на изследване в лаборатория? Великото разбиране, което отива отвъд износените ни думи и безпомощни умове… Не, май не трябва да го търся. Но винаги ще се надявам. Ти си последната ми надежда. Ти си всичко, което имам.

Тя стоеше до стената, без да мърда.

— Имам нужда от теб — меко простена той. — Аз съм съвсем сам. Ти не си като другите. Аз вярвам в теб. Доверявам ти се. Какво ми дадоха всички тези пари, слава, бизнес и борба? Ти си единственото, което имам.

Тя стоеше неподвижна и посоката на погледа й, сведен към него, беше единственото признание, което му даде. Нещата, които говореше за страданието си, бяха лъжи, но страданието беше истинско — той беше човек, разкъсван от непрестанно терзание, което не беше способен да изкаже, но което тя може би можеше да се научи да разбира. Все още му дължеше поне това, мислеше си с чувство на дълг тя — в отплата за положението, което й беше дал. Може би за единственото, което можеше да даде, му дължеше усилието да го разбере.

През следващите дни тя се почувства странно, защото се беше превърнала в непозната за самата себе си — непозната, която нито искаше, нито търсеше нещо. Вместо любов, породена от бляскавия огън на почитта й към герой, тя остана с разяждащата я сивота на съжалението. Вместо мъжете, които се беше борила да намери — мъже, които се сражават за целите си и отказват да страдат, — тя беше останала с мъж, чието страдание беше единствената му претенция за ценност и единственото, което можеше да й предложи в замяна на живота й. Но вече нямаше значение. Това, в което се бе превърнала тя, бе една жена, която гледаше с нетърпение зад всеки ъгъл в бъдещето си; пасивната непозната беше жена, заела нейното място и приличаше на прекалено поддържаните хора около нея, които казваха, че са възрастни, защото не се опитваха да мислят или да желаят.

Но непознатият все още беше преследван от призрака на самата нея, а този призрак имаше мисия. Трябваше да разбере нещата, които я бяха унищожили. Трябваше да знае и живееше с чувство на непрестанно очакване. Трябваше да знае, макар да чувстваше, че фарът наближава и че в мига на познанието си щеше да бъде смазана от колелетата.

Какво искате от мен? — това беше въпросът, който не спираше да се блъска в ума й, като единствена следа. Какво искате от мен? — продължаваше безмълвно да пита тя по масите на вечеря, в салоните, в безсънните си нощи, да пита Джим и онези, които споделяха неговата тайна — Балф Юбанк, доктор Саймън Причът — какво искате от мен? Не го задаваше на глас; знаеше, че няма да отговорят. Какво искате от мен? — питаше тя и чувстваше, че тича, но няма път навън. Какво искате от мен? — питаше, гледайки към продължителния си и мъчителен брак, който не беше траял и година.

— Какво искате от мен? — попита на глас и видя, че седи на масата в трапезарията, гледа Джим, трескавото му лице, и съхнещото петно от вода на масата. Не знаеше колко дълго е продължило мълчанието помежду им, беше стресната от собствения си глас и от въпроса, който не беше възнамерявала да изрече. Не очакваше да го разбере, той като че ли не разбираше и по-прости въпроси, и поклати глава, опитвайки се да улови отново реалността на настоящето. Беше удивена, че вижда, че той я гледа с лек присмех, сякаш се подиграваше на преценката й за способността му да схваща.

— Любов — отговори той.

Тя се прегърби под товара на безнадеждността, изправена пред отговор, който беше едновременно толкова прост и толкова безсмислен.

— Ти не ме обичаш — обвинително каза той. Тя не отговори. — Не ме обичаш, иначе не би задала такъв въпрос.

— Някога те обичах — монотонно каза тя, — но ти не искаше това. Обичах те заради куража ти, амбицията ти, способностите ти. Но нищо от това не беше реално.

Долната му устна се нацупи леко в знак на презрение.

— Що за дребнава представа за любов! — каза той.

— Джим, заради какво искаш да те обичат?

— Що за дребнаво магазинерско отношение!

Тя млъкна и го погледна с очи, разширени от безмълвен въпрос.

— Да ме обичат заради нещо! — каза той с глас, преливащ от подигравка и претенция за справедливост. — Значи мислиш, че любовта е математика, обмен, мерене и теглене, като фунт масло в бакалница? Не искам да ме обичат заради нещо. Искам да ме обичат заради самия мен — не за нещо, което правя, имам, казвам или мисля. Заради самия мен — не заради тялото ми, ума, разума, думите, действията или работата.

— Но тогава… какво си ти?

— Ако ме обичаше, нямаше да питаш — гласът му беше писклив и нервен, сякаш вървеше по ръба между предпазливостта и някакъв сляп, безумен импулс. — Нямаше да питаш. Щеше да знаеш. Щеше да го чувстваш. Защо винаги се опитваш да слагаш етикети на всичко? Не можеш ли просто да се издигнеш над тия дребнави материалистични дефиниции? Никога ли не чувстваш — просто да чувстваш?

— Да, Джим, чувствам — тихо каза тя. — Но се опитвам да не го правя, защото… защото онова, което чувствам, е страх.

— От мен? — с надежда попита той.

— Не, не точно. Не страх от това, което можеш да ми причиниш, а от това, което си.

Той сведе клепачи така, сякаш затръшваше врата, но тя улови проблясък в очите му — а той, невероятно, беше от ужас.

— Ти не си способна на любов, евтина малка златотърсачке! — викна изведнъж той с тон, оголен от всеки друг оттенък, освен от желанието да наранява. — Да, златотърсачка си. Има много форми на това, различни от алчността за пари, и то по-лоши. Ти си духовна златотърсачка. Не си се омъжила за мен заради парите ми, но си го направила заради способностите ми, смелостта ми или каквато там ценност си определила като цена за любовта си!

— Да не искаш… любовта… да е… безпричинна?

— Любовта сама си е причина! Любовта е над причините! Любовта е сляпа. Но ти не си способна за любов. Ти носиш злобната, пресметлива дребна душичка на магазинер, който продава, но никога не дава! Любовта е дар — огромен, безплатен, безусловен дар, който е над всичко и прощава всичко. Какво му е щедрото да обичаш някого заради добродетелите му? Какво му даваш? Нищо. Просто студена справедливост. Само толкова, колкото е заслужил.

Очите му бяха потъмнели и опасно напрегнати — той си мислеше, че е разбрал нейната цел.

— Искаш да е незаслужено — каза тя не като въпрос, а като присъда.

— Ти нищо не разбираш!

— Напротив, Джим. Точно това искаш, това е всичко, което всъщност искаш — не пари, не материални ползи, не икономическа сигурност, нито едно от подаянията, които продължаваш да изискваш — тя говореше монотонно, сякаш рецитираше мислите си на себе си, съсредоточена да придаде някаква монолитна идентичност на думите, които изтръгваше между мъчителните късове хаос, които се объркваха в ума й. — Всички вие, проповедниците на благоденствието, не търсите неспечелени пари. Искате подаяния, но от друг вид. Аз съм духовна златотърсачка, казваш, защото търся ценност. Тогава вие, благодетели и проповедници… искате да ограбите духа. Никога не съм си представяла, а и никой не ни е казвал как можем да си представим и какво изобщо означава това — незаслуженото в духовен смисъл. Но ти точно това искаш. Искаш незаслужена любов. Искаш незаслужено възхищение. Искаш неспечелено величие. Искаш да бъдеш като Ханк Риърдън, без да се налага да бъдеш онова, което е той. Без да е необходимо да бъдеш каквото и да е. Без… да е необходимо… да бъдеш.

— Млъквай! — изкрещя той.

Те се спогледаха ужасено, и двамата чувстваха, че се люлеят на ръб, който тя не можеше, а той не искаше да назове, но и двамата знаеха, че още една стъпка ще бъде фатална.

— Какво си мислиш, че говориш? — попита той с дребнав гняв, но изглеждаше почти благосклонен, защото въпросът ги върна обратно в царството на нормалното, на безопасната територия на обикновената семейна кавга. — Що за метафизична тема се опитваш да обсъждаш ти?

— Не знам… — уморено каза тя и отпусна глава, сякаш някаква форма, която се беше опитала да улови, се беше измъкнала отново от хватката й. — Не знам… Изглежда невъзможно…

— По-добре да не се занимаваш с неща, до които не ти е дорасла главата… — но той трябваше да спре, защото влезе икономът и донесе кофичката с лед и шампанското, поръчано за празника. Те замълчаха и оставиха стаята да се изпълни с онези звуци, които хората и борбата им през вековете бяха утвърдили като символ на радост от постижението им: пукотът от тапата, смехът на бледозлатистата течност, която се стича в две широки чаши, изпълнени с трептящите отражения на свещите, шепотът на мехурчетата, които се издигат през стъклото, сякаш искат всичко наоколо да се издигне със същия стремеж нагоре. Мълчаха, докато икономът не излезе. Тагарт седеше и зяпаше мехурчетата, хванал основата на чашата между меките си, безразлични пръсти, после ръката му хвана внезапно чашата в стегнат юмрук, той я вдигна не както се вдига шампанско, а както се държи месарски нож.

— За Франсиско д’Анкония! — каза той.

Тя свали чашата си и отговори:

— Не.

— Изпий го! — изкрещя той.

— Не — каза тя, а гласът й беше като капка олово. Те удържаха на погледите си за миг, докато светлината играеше по златната течност, без да достига лицата или очите им.

— О, я върви по дяволите! — викна той, скочи на крака, разби със замах чашата си на пода и изхвърча от стаята.

Тя остана на масата, без да мърда, още дълго, после бавно се изправи и натисна звънеца. Отиде до стаята си с неестествено равномерни стъпки, отвори вратата на гардероба, извади един костюм и чифт обувки, махна домашната си роба, движейки се с изключителна прецизност — сякаш животът й зависеше от това да не закачи нищо около себе си. Беше се вкопчила в една-единствена мисъл: че трябва да се измъкне от тази къща, просто да я напусне за малко, дори и да е само за час, и след това щеше да може да се изправи срещу всичко, срещу което трябваше.

* * *

Редовете се размазваха по хартията пред нея. Дагни вдигна глава и осъзна, че отдавна е започнало да се стъмва. Тя бутна документите настрани, без желание да пали лампата, и си позволи лукса на безделието и тъмнината. Тя я отделяше от града отвъд прозореца на всекидневната. Календарът в далечината сочеше 5 август.

Месецът беше отминал и беше оставил зад нея само празнотата на мъртвото време. Беше изминал в непланирана, неблагодарна работа, от катастрофа на катастрофа, в отлагането на рухването на железопътната компания — един месец, като купчина боклук, купчина несвързани помежду си дни, всеки един похабен, за да се предотврати бедствието на момента.

Не беше сбор от достижения, а сбор от нули, от неслучили се неща, сбор от предотвратени катастрофи — не в служба на живота, а в надбягване със смъртта.

Имаше моменти, в които едно неканено видение — образът на долината — се изправяше пред нея, но не като внезапна гледка, а като постоянно скрито присъствие, което изведнъж решаваше да се появи. Беше го посрещала в моменти на сляпа неподвижност, в миговете на състезание между равнодушното си решение и неотстъпчива си болка. Болка, с която можеше да се бори единствено признавайки: добре, дори и това.

Имаше сутрини, в които се будеше от слънчевите лъчи по лицето си и си мислеше, че трябва да побърза да иде до магазина на Хамънд и да вземе пресни яйца за закуска, после се осъзнаваше, виждаше силуета на Ню Йорк през прозореца на спалнята, изпитваше разкъсващо пробождане — като докосването на смъртта, докосването на една отхвърлена реалност. Знаеше го, строго си казваше тя, знаеше какво ще стане, когато направи избора си. И докато влачеше тялото си като нежелан товар, ставайки от леглото, за да посрещне още един нежелан ден, прошепваше: „добре, дори и това“.

Най-мъчителни бяха моментите, когато вървеше по улицата и зърваше кичур златиста, блестяща коса сред главите на непознатите, и тогава градът сякаш изчезваше, сякаш единствено яростната неподвижност в нея отлагаше момента, в който щеше да се втурне след него и да го хване. Но в следващия момент пред нея заставаше някакво безсмислено лице, и тя оставаше така, без да иска да преживее следващата крачка, без да иска да създава повече енергия за живот. Беше се опитала да избягва такива моменти, беше се опитала да си забрани да гледа; беше вървяла с поглед, забит в паважа. Беше се провалила: по някаква собствена воля очите й продължаваха да скачат върху всеки рус кичур.

Тя държеше щорите на прозорците в офиса си вдигнати непрекъснато, защото помнеше обещанието му и мислеше само: ако ме наблюдаваш, където и да си… Наблизо нямаше сгради на височината на нейния кабинет, но тя гледаше далечните кули и се питаше кой прозорец е наблюдателният му пост, дали някакво негово изобретение, някакъв механизъм от лъчи и лещи не му позволява да наблюдава всяко нейно движение от някой небостъргач на миля разстояние. Беше седяла на бюрото си, зад прозорците си без завеси, мислейки: само да знам, че ме виждаш, дори и аз никога повече да не те видя.

И сега, когато си спомни за това, в тъмнината на стаята си, скочи на крака и запали лампата. После отпусна глава за миг, усмихвайки се горчиво на себе си. Чудеше се дали осветените й прозорци на фона на тъмнината бяха като тъжен пламък, с който го викаше на помощ — или пък фар, който още защитаваше остатъка от света.

Звънецът иззвъня. Когато отвори вратата, видя силуета на момиче с познато лице. Отне й миг, за да осъзнае с удивление, че това е Черил Тагарт. С изключение на размяната на официални поздрави при няколко случайни срещи по коридорите на сградата на „Тагарт“, не бяха се виждали от сватбата. Лицето на Черил беше сдържано и сериозно.

— Ще ми позволите ли да говоря с вас — тя се поколеба, — госпожице Тагарт?

— Разбира се — сериозно каза Дагни. — Влезте.

Усети някаква отчаяна извънредност в неестественото спокойствие на Черил; убеди се, когато погледна лицето на момичето на светлината във всекидневната.

— Седнете — каза тя, но Черил остана права.

— Дойдох да платя един дълг — каза Черил с глас, натежал от усилието да не си позволи да изрази емоция. — Искам да се извиня за нещата, които ви казах на сватбата си. Няма причина да ми прощавате, но трябва да ви кажа, че осъзнавам, че съм обиждала всичко, на което се възхищавам, и съм защитавала всичко, което презирам. Знам, че да го призная сега не оправя нещата, дори това, че идвам тук, е още една проява на наглост, няма причина да искате да ме чуете, така че дори не мога да компенсирам дълга си, мога единствено да помоля за услуга — да ми позволите да кажа нещата, които искам да ви кажа.

Емоцията, която порази Дагни — недоверчива, топла и болезнена, — беше мълчаливият еквивалент на фразата: какъв дълъг път за по-малко от година… Тя отговори, а сериозният й глас беше като ръка, протегната за подкрепа, осъзнавайки, че усмивката би нарушила някакъв нестабилен баланс:

— Напротив, оправя ги, и искам да ви чуя.

— Знам, че вие сте управлявали „Тагарт трансконтинентал“. Вие сте построили линията „Джон Голт“. Вие сте имали ума и куража, който е запазил всички ни живи. Предполагам сте си мислили, че съм се омъжила за Джим заради парите му — а и коя продавачка не би го направила? Но, видите ли, аз се омъжих за Джим, защото… защото мислех, че той сте вие. Мислех, че той е „Тагарт трансконтинентал“. Сега знам, че е… — тя се поколеба, но продължи твърдо, сякаш за да не си спестява нищо, — че е някакъв покварен лентяй, въпреки че не разбирам какъв точно или защо. Когато говорих с вас на сватбата, аз си мислех, че защитавам величието и нападам неговия враг… но е било противоположното… била е такава ужасна, невероятна противоположност… Така че исках да ви кажа, че знам истината… не толкова заради вас, нямам право да предполагам, че ви е грижа… но заради нещата, които обичах.

Дагни каза бавно:

— Разбира се, че ви прощавам.

— Благодаря — прошепна тя и понечи да си ходи.

— Седнете.

Тя поклати глава.

— Това… това беше всичко, госпожице Тагарт.

Дагни си позволи първата лека усмивка, по-скоро само поглед, и каза:

— Черил, името ми е Дагни.

Отговорът на Черил беше само леко, треперещо движение на устните, сякаш двете заедно бяха успели да постигнат усмивка.

— Аз… не знаех дали мога…

— Ние сме сестри, нали?

— Не! Не и чрез Джим! — беше неволен вик.

— Не, по наш собствен избор. Седни, Черил — момичето се подчини, борейки се да не показва готовността си, да не се подпира никъде, да не рухва. — Преживяла си ужасни мигове, нали?

— Да… но това няма значение… това си и е мой проблем… и вината е моя.

— Не мисля, че вината е твоя.

Черил не отговори, после внезапно отчаяно каза:

— Виж… онова, което не искам, е милосърдие.

— Джим трябва да ти е казал — и е вярно, — че не се занимавам с благотворителност.

— Да, каза ми… Но се опитвам да кажа, че…

— Знам какво искаш да кажеш.

— Няма причина да те е грижа за мен… Не съм дошла тук, за да се оплаквам… и да хвърлям още товар на раменете ти… Това, че страдам, не ми дава права върху теб.

— Не. Но това, че цениш същото, което и аз, ти ги дава.

— Искаш да кажеш… че ако искаш да говориш с мен, това не е милостиня? Не е защото ме съжаляваш?

— Съжалявам те много, Черил, и искам да ти помогна, но не защото страдаш, а защото не си заслужила да страдаш.

— Тоест няма да си мила с всичко слабо, мрънкащо и прогнило в мен? Само към онова, което е добро?

— Разбира се.

Черил не помръдна глава, но изглеждаше така, сякаш я е вдигнала, сякаш насрещен повей отпускаше чертите й в онова рядко изражение, което съчетава болката и достойнството.

— Това не е милостиня, Черил. Не се бой да говориш с мен.

— Странно е… Ти си първият човек, с когото мога да говоря… и изглежда толкова лесно… и все пак… беше ме страх да говоря с теб. Исках да те помоля за прошка отдавна… още откакто научих истината, дори стигнах до вратата на кабинета ти, но спрях там, останах в преддверието, нямах кураж да вляза… Не мислех да идвам тук тази вечер. Излязох само да… да премисля това-онова, и после изведнъж разбрах, че искам да те видя, че в целия град това е единственото място, на което мога да отида, и единственото, което ми остава да направя.

— Радвам се, че си го направила.

— Знаете ли, гос… знаеш ли, Дагни — меко и с учудване каза тя, — изобщо не си такава, каквато очаквах… Те, Джим и приятелите му, казват, че си твърда, студена и нечувствителна.

— Но това е вярно, Черил. Аз съм такава, в техния смисъл — но да са ти казвали някога какъв смисъл имат предвид?

— Не. Никога не го правят. Само ми се присмиват, когато ги попитам какво имат предвид за едно или друго… за каквото и да е. Какво са имали предвид за теб?

— Когато някой обвини друг човек, че е нечувствителен, той има предвид, че е справедлив. Има предвид, че човекът няма безпричинни емоции и че няма да му дари чувство, което не заслужава. Смята, че да се чувства, означава да се върви срещу разума, срещу моралните ценности, срещу реалността. Иска да каже… Какво има? — попита тя, видяла необичайното напрежение по лицето на момичето.

— Нещо… което се опитвах толкова да разбера… толкова дълго време…

— Обърни внимание, че никога не чуваш това обвинение в защита на невинността, само в защита на вината. Никога не го чуваш от добър човек за тези, които не му въздават справедливост. Винаги ще го чуеш обаче от пропаднал тип за тези, които го третират като такъв, тези, които не изпитват никаква симпатия към злото, което е извършил, или болката, която преживява като следствие от това. Е, добре, вярно е — не чувствам това. Но тези, които чувстват по този начин, не чувстват нищо към който и да е аспект на човешкото величие, към който и да е човек или действие, които заслужават възхищение, одобрение, оценка. Това са нещата, които аз чувствам. Ще разбереш, че е или едното, или другото. Тези, които симпатизират на вината, не симпатизират на невинността. Запитай се кои са нечувствителни хора. И после ще видиш кой мотив е обратен на милосърдието.

— Кой? — прошепна тя.

— Справедливостта, Черил.

Черил потръпна и сведе глава.

— Боже — простена тя. — Ако знаеш през какъв ад ме прекарва Джим, само защото вярвам в онова, което току-що каза! — тя вдигна лице и през нея премина още една тръпка, сякаш нещата, които се беше опитала да овладее, бяха скъсали бариерата; изразът в очите й беше на ужас. — Дагни — прошепна тя, — Дагни, страх ме е от тях… от Джим и всички останали… не от нещо, което ще направят… ако беше това, можех да избягам… но ме е страх, сякаш няма изход… страх ме е от това, което са, и… и от това, че съществуват.

Дагни се приближи бързо, седна на облегалката на стола й и хвана рамото й.

— Спокойно, хлапе — каза тя. — Грешиш. Никога не бива да се страхуваш така от хората. Никога не трябва да мислиш, че тяхното съществуване се отразява върху твоето — защото тъкмо това си мислиш.

— Да… Да, чувствам, че за мен няма шанс да съществувам, ако те съществуват… няма шанс, няма място, няма свят, с който да мога да се справя… Не искам да го чувствам, непрекъснато го отблъсквам, но то се приближава все повече и аз знам, че няма накъде да бягам… Не мога да обясня какво е чувството, не мога да го уловя, и това е част от ужаса, че не мога да уловя нищо, сякаш целият свят внезапно е унищожен, но не от експлозия, защото експлозията е нещо твърдо и солидно, а от… от нещо ужасно… сякаш нищо вече не е солидно, нищо няма форма, и можеш да бодеш с пръста си през каменна стена, а камъкът ще подаде, като желе, планините ще се слегнат, а сградите ще променят формите си като облаци, и това ще бъде краят на света — не огън и жупел, а лигава каша.

— Черил… Черил, нещастно дете, векове наред философи са се опитвали да превърнат света точно в това — да разрушат умовете на хората, като ги накарат да вярват, че виждат тъкмо това. Но ти не трябва да го приемаш. Не трябва да гледаш през очите на другите, трябва да държиш на своето, на собствената си преценка, знаеш, че онова, което е — кажи го на висок глас, като най-свещената молитва, и не позволявай на никого да ти казва противното.

— Но… вече нищо не е. Джим и неговите приятели — те не са. Не знам какво виждам, когато съм сред тях, не знам какво чувам, когато говорят… нищо не е реално, това е някакво ужасно действие, което всички изпълняват… и не знам какво целят… Дагни! Винаги са ни казвали, че човешките същества имат такава огромна способност за познание, толкова по-голяма от тази на животните, но аз се чувствам по-сляпа от животно в момента, по-сляпа и по-безпомощна. Едно животно поне знае кои са му приятели и кои — врагове, и кога да се защитава. Не очаква приятел да стъпи върху него или да му пререже гърлото. Не очаква да му казват, че любовта е сляпа, че грабежът е постижение, че гангстерите са държавници и че е велико да се пречупи гръбнакът на Ханк Риърдън! Боже, какво говоря?

— Знам за какво говориш.

— Искам да знам как да се справям с хората? Ако нищо не е постоянно дори и за час, не можем да продължим, нали? Знам, че предметите са солидни, но хората? Дагни! Те са всичко и нищо, те не са същества, те са просто преход, непрекъснат преход без никаква форма. Но трябва да живея сред тях. Как да го направя?

— Черил, бориш се с най-големия проблем в живота, проблем, който е причинил цялото човешко страдание. Разбрала си повече от повечето хора, които страдат и умират, без да разберат какво ги е убило. Ще ти помогна да разбереш. Това е важен проблем и трудна битка, но на първо място не се страхувай.

Лицето на Черил изразяваше дълбок копнеж, сякаш виждаше Дагни отдалеч и се бореше неуспешно да се приближи.

— Ще ми се да имах желание да се боря — каза тя, — но нямам. Дори вече не искам да победя. Има една промяна, която като че ли нямам сила да направя. Виждаш ли, никога не съм очаквала нещо като брака си с Джим, после то стана и аз реших, че животът е много по-прекрасен, отколкото съм очаквала. А сега трябва да свикна с идеята, че животът и хората са много по-ужасни, отколкото съм си представяла, и че бракът ми не е бил невероятно чудо, а ужасно зло, което още се боя да осъзная напълно — и това не мога да се насиля да приема. Не мога да го преживея — тя погледна нагоре. — Дагни, ти как го направи? Как успя да останеш цяла?

— Като спазвах само едно правило.

— Кое?

— Да не поставям нищо — нищо — над преценката на собствения си разум.

— Поела си ужасни удари… може би по-лоши от моите… по-лоши и от тези на всички ни… Какво те съхрани?

— Знанието, че моят живот е най-висшата ценност, която е твърде скъпа, за да се предава без борба.

Тя видя удивеното изражение, невярващото признание по лицето на Черил, сякаш момичето се бореше да си припомни някакво чувство през морето на годините.

— Дагни — прошепна тя, — точно… точно така се чувствах, когато бях дете… това си спомням най-ясно за себе си… точно това чувство… и така и не съм го изгубила, там е, винаги е било там, но докато растях, си мислех, че това е нещо, което трябва да крия… Никога не съм имала име за него, но точно сега, когато го изрече, ми хрумна, че то е точно това… Дагни, да се чувстваш така по отношение на собствения си живот — това добро ли е?

— Черил, чуй ме внимателно: това чувство, с всичко, което то изисква и предполага, е най-висшето, най-благородното и единственото добро в света.

— Питам, защото… не бих дръзнала да си го помисля. Хората някак си винаги са ме карали да смятам, че го мислят за грях… сякаш мразят това в мен… и искат да го разрушат.

— Вярно е. Някои хора наистина искат да го разрушат. И когато се научиш да разбираш мотивите им, ще познаеш най-тъмното, грозно и единствено зло в света, но ще си на безопасно разстояние от него.

Усмивката на Черил беше като лек пламък, който се опитва да се задържи върху няколко капки гориво, да ги улови, да се разпали.

— За пръв път от месеци насам — прошепна тя — се чувствам така, сякаш… сякаш още има шанс — видя очите на Дагни да я следят с внимателна загриженост и добави: — Ще се оправя… Нека само свикна — с теб, с всичко, което каза. Мисля, че ще повярвам… ще повярвам, че е реално… и че Джим няма значение.

Тя се изправи, като че ли се опитваше да задържи увереността на този миг. Подтикната от внезапна, безпричинна увереност, Дагни каза остро:

— Черил, не искам да се прибираш у дома тази вечер.

— О, не! Добре съм. Не ме е страх, не и така. Не и да се прибера.

— Да не е станало нещо там тази вечер?

— Не… всъщност не… нищо по-лошо от обикновено. Просто започнах да виждам нещата малко поясно, това беше всичко… Добре съм. Трябва да помисля, да помисля повече, отколкото съм мислила преди… и после ще реша какво трябва да правя. Може ли… — тя се поколеба.

— Да?

— Може ли да се върна и да говоря отново с теб?

— Разбира се.

— Благодаря, аз… наистина съм ти благодарна.

— Ще ми обещаеш ли, че ще се върнеш?

— Обещавам.

Дагни я видя да отива към асансьора, видя прегърбените й рамене, после усилието да ги изправи, видя слабата фигура, която се залюля, но мобилизира цялата си сила, за да остане изправена. Изглеждаше като растение с прекършено стъбло, което се държеше на една-единствена нишка, борещо се да излекува раната, растение, което още един повей на вятъра щеше да довърши.

* * *

През отворената врата на кабинета си Джеймс Тагарт бе видял Черил да прекосява преддверието и да излиза от апартамента. Беше затръшнал вратата си и се беше свлякъл на кушетката, с капките от разлято шампанско, които още попиваха в плата на панталоните му, сякаш собственият му дискомфорт беше отмъщение към жена му и към Вселената, която не искаше да му подари празника, който той беше поискал.

След малко скочи на крака, смъкна палтото си и го хвърли в другия край на стаята. Посегна за цигара, но я скъса на две и я захвърли по картината над камината. Забеляза голямата венецианска ваза — музеен експонат на стотици години, със сложна система от сини и златни артерии, които се извиваха по прозрачното й тяло. Грабна я и я захвърли към стената — тя се пръсна на дъжд от тънки стъклени парченца като разбита електрическа крушка. Беше я купил заради удовлетворението, което изпитваше от мисълта за всички познавачи, които не можеха да си я позволят. Сега изпитваше удовлетворението от отмъщението към вековете, които я бяха оценили — и от мисълта, че има милиони отчаяни семейства, всяко от които можеше да живее цяла година с парите, които струваше тази ваза.

Събу с ритник обувките си и се отпусна обратно на кушетката, а краката му, обути с чорапи, висяха във въздуха. Звукът от звънеца го стресна: отговаряше на настроението му — беше рязък, взискателен, нетърпелив писък, който самият той би произвел, ако натискаше нечий звънец. Чу стъпките на иконома, обещавайки си удоволствието да откаже да приеме когото и да е. След миг чу почукване на вратата си, икономът влезе и съобщи:

— Госпожа Риърдън е дошла, сър.

— Какво? О… Добре, да влезе!

Той спусна крака на пода, но не продължи с отстъпките, а изчака с половинчата усмивка на възбудено любопитство, решил да не става до мига, когато Лилиан влезе в стаята. Носеше виненочервена вечерна рокля, имитация на пътнически костюм в стил „Ампир“, с миниатюрно двуредно сако, което обгръщаше високата й талия над дългата пола, и малка шапка, килната леко над едното ухо, с перо, което стигаше до брадичката й и се извиваше под нея. Влезе с резки, неритмични движения, полата и перото с е развяваха зад нея, после я пернаха по краката и врата, знак за нервността й.

— Лилиан, скъпа, трябва ли да бъда поласкан, очарован или просто възхитен?

— Не си прави труда! Трябваше да те видя, и то незабавно, това е.

Нетърпеливият тон и безапелационното движение, с което с една, бяха признание за слабост: по правилата на неписания им език човек не демонстрира искане, освен ако не търсеше услуга, която не можеше да изтъргува срещу някаква ценност или заплаха.

— Защо не остана на приема на Гонсалес? — попита тя, а нехайната й усмивка не успяваше да скрие раздразнения й тон. — Натрапих им се след вечеря, само за да те хвана, но те ми казаха, че не си се почувствал добре и си се прибрал.

Той прекоси стаята и си взе цигара, само заради удоволствието да повърви по чорапи край официалната елегантност на костюма й.

— Отегчих се — отговори той.

Не мога да ги понасям — каза тя с леко потръпване; той я погледна учудено: думите изглеждаха неволни и искрени. — Не мога да понасям сеньор Гонсалес и кучката, която си е взел за жена. Отвратително е, че са станали толкова модерни — и те, и партитата им. Вече не ми се ходи никъде. Нито стилът, нито духът са същите. Не съм се натъквала на Балф Юбанк от месеци, нито пък на доктор Причът, или на някое от момчетата. И всички тези нови лица, които изглеждат като чираци-месари! Нашата тайфа поне беше само от джентълмени.

— Да — замислено каза той. — Да, има някаква шантава разлика. Като в железниците: можех да се разбера с Джем Уедърби, беше цивилизован, но Къфи Мийгс — това е друга работа, това е… — той спря рязко.

— Абсолютно абсурдно е — каза тя с тон на неподчинение към всичко. — Не може да им се размине.

Тя не обясни на кого и за какво. Той знаеше какво има предвид. В следващия миг мълчание те изглеждаха така, сякаш се притискаха успокоително един в друг. В следващия момент той си помисли с известно удоволствие, че възрастта на Лилиан започва да й личи. Дълбокият цвят на бургундско на роклята й беше неподходящ и сякаш изтръгваше някакъв лилав оттенък от кожата й — оттенък, който се струпваше като полумрак в малките бразди по лицето й, смекчавайки плътта й до текстурата на отпусната умора, променяйки ярката подигравателност в изражението й в овехтяла злоба. Видя, че и тя го изучава, усмихва се и казва решително:

— Не ти е добре, нали, Джим? Изглеждаш като объркано конярче.

Той се разсмя.

— Мога да си го позволя.

— Знам го, скъпи. Ти си един от най-могъщите мъже в Ню Йорк. Страшен майтап за Ню Йорк.

— Така е.

— Признавам, че си в състояние да направиш всичко. Точно затова трябваше да те видя — тя добави кратък, грухтящ звук на удовлетворение, за да омаловажи откровеността на думите си.

— Добре — спокойно и неангажирано каза той.

— Наложи се да дойда тук, защото реших, че точно по този въпрос е най-добре да не ни виждат заедно на публично място.

Това винаги е мъдро решение.

— Май си спомням, че съм ти била от полза в миналото.

— В миналото — да.

— Сигурна съм, че мога да разчитам на теб.

— Разбира се — но не е ли това старомодна, не-философска забележка? Как може изобщо да сме сигурни в нещо?

— Джим — внезапно извика тя, — трябва да ми помогнеш!

— Скъпа, на твое разположение съм, ще направя всичко, за да ти помогна — отговори той, защото правилата на техния език и изискваха на всяко прямо твърдение да се отвръща с нагла лъжа. Лилиан потъва, мислеше си той, изпитвайки удоволствието да си има работа с по-слаб противник. Забеляза, че занемарява дори съвършената си запазена марка: външния си вид. Няколко кичура се бяха изплъзнали от оформените къдри на косата й, ноктите й, в тон с роклята, бяха с дълбокия оттенък на съсирена кръв, което правеше лесно забележим напукания лак по връхчетата им; на фона на гладката й кожа във високата цепка на роклята проблясваше безопасна игла, която придържаше бельото й.

— Трябва да го предотвратиш! — каза тя с войнствения тон на молба, маскирана като заповед. — Трябва да го спреш!

— Така ли? Кое?

— Развода ми.

— О…! — чертите му се отпуснаха във внезапно сериозно изражение.

— Знаеш, че ще се разведе с мен, нали?

— Чух нещо за това.

— Нагласен е за следващия месец. И като казвам нагласен, точно това имам предвид. Струвало му е куп пари, но е купил съдията, чиновниците, приставите, заместниците им, заместниците на заместниците, неколцина конгресмени, половин дузина администратори, купил е всички по веригата, сложил е бариери навсякъде, като на частен път, и не е останала нито една вратичка, през която да се промъкна и да го спра!

— Разбирам.

— Знаеш, разбира се, какво го е накарало да започне процедурата по развод?

— Мога да отгатна.

— Направих го като услуга за теб — гласът й ставаше все по-писклив и притеснен. — Казах ти за сестра ти, за да ти помогна да получиш удостоверението за дарение за приятелите си, което…

— Кълна се, че не знам кой се е разприказвал! — викна той. Само неколцина души на върха знаеха, че си нашият информатор, и съм сигурен, че никой не би посмял да спомене…

— Сигурна съм, че никой не го е направил. Има достатъчно ум, за да отгатне сам, нали?

— Да, предполагам. Е, значи си знаела, че поемаш риск.

— Не мислех, че ще стигне толкова далеч. Не мислех, че някога ще се разведе с мен. Не…

Той се разсмя изведнъж, с поглед на поразителна проницателност.

— Не мислеше, че вината е въже, което се протрива, така ли, Лилиан?

Тя го погледна сепнато, после отговори хладно:

— Не, не мисля така.

— Напротив, скъпа — за мъже като съпруга ти.

— Не искам да се развежда с мен! — внезапно изпищя тя. — Не искам да го освобождавам! Няма да го позволя! Няма да позволя целият ми живот да се окаже пълен провал! — тя спря рязко, сякаш беше признала твърде много.

Той се смееше меко и кимаше бавно — жест, който изразяваше интелигентност, почти достойнство, защото въплъщаваше пълно разбиране.

— Искам да кажа… в крайна сметка, той е мой съпруг — отбранително каза тя.

— Да, Лилиан, да, знам.

— Знаеш ли какво планира? Ще получи съдебното решение и ще ме изхвърли без стотинка — без споразумение, без издръжка, нищо! Ще има последната дума. Не разбираш ли? Ако му се размине, тогава… тогава удостоверението за дарение изобщо не е било победа за мен!

— Да, скъпа, разбирам.

— А освен това… Абсурдно е да се налага да мисля за това, но с какво ще живея? Малкото собствени пари, които имах, вече не струват нищо. Бяха основно акции от фабрики от времето на баща ми, които отдавна са затворили. Какво ще правя?

— Но, Лилиан — меко каза той, — мислех, че не се интересуваш от пари или материални награди.

— Не разбираш! Не говоря за пари — говоря за бедност! Истинска, смрадлива, едностайна бедност! Това е нетърпимо за всеки цивилизован човек! Аз — точно аз да трябва да мисля за храна и наем?

Той я гледаше с лека усмивка — за пръв път мекото му, остаряващо лице изглеждаше стегнато от мъдро изражение; откриваше удоволствието от пълното прозрение — в една реалност, която можеше да си позволи да прозре.

— Джим, трябва да ми помогнеш! Адвокатът ми е безсилен. Похарчих малкото, което имах, за него и неговите детективи, приятели и връзки, но единственото, което успяха да направят за мен, беше да открият, че нищо не могат да направят. Адвокатът ми даде окончателния си доклад днес следобед. Каза ми нагло, че нямам никакъв шанс. Като че ли не познавам никого, който да може да ми помогне срещу такъв заговор. Разчитах на Бъртрам Скъдър, но… е, знаеш какво стана с него. И това се случи, защото се опитах да ти помогна. Тогава се измъкна. Джим, ти си единственият човек, който може да измъкне и мен сега. Прокарал си пътечка право до върха. Можеш да стигнеш до големите момчета. Подшушни на приятелите си да подшушнат на техните приятели. Една дума от Уесли ще оправи нещата. Накарай ги да наредят отмяната на това решение. Просто да го отменят.

Той поклати глава бавно, почти състрадателно, като уморен професионалист към изпълнен с жар аматьор:

— Няма да стане, Лилиан — твърдо каза той. — Ще ми се да можеше — по същите причини като твоите — и мисля, че го знаеш. Но каквато и власт да имам, в този случай не е достатъчна.

Тя го гледаше с потъмнели, безжизнено неподвижни очи, и когато заговори, устните й бяха разкривени от такова зло презрение, че той не посмя да се задълбочи отвъд това просто да осъзнае, че обхваща и двама им. Каза:

— Знам, че ти се ще да можеше.

Той не изпитваше желание да се преструва — за пръв път, тъкмо в този случай, истината изглеждаше по-приятна, за пръв път истината служеше на неговата изкривена наслада:

— Мисля, че и ти знаеш, че няма да стане — каза той. — Вече никой не прави услуги, ако няма да спечели нищо в замяна. А залозите растат. Пътечките, както ги наричаш, са толкова сложни, усукани и пресечени, че всеки има нещо за някого, и никой не смее да мръдне, защото не знае кой ще се пропука и кога. Така че мърда само когато се налага, когато залогът е на живот и смърт, и това са единствените залози, с които играем в момента. Така че какво значи твоят личен живот за някого от тях? Какво ги засяга дали ще успееш да задържиш съпруга си, или не? А що се отнася до моята стока, в момента не мога да им предложа нищо в замяна на това — да се опитат да се справят с цяла съдебна клика и да я отстранят от печеливша сделка. Освен това точно в момента момчетата горе няма да го направят на никаква цена. Трябва адски да внимават със съпруга ти, той в момента е в пълна безопасност — след радиопредаването с участието на сестра ми.

— Ти ме помоли да я накарам да говори тогава!

— Знам, Лилиан. И двамата изгубихме. Сега губим и двамата.

— Да — каза тя с все същия тъмен, презрителен поглед, — и двамата.

Именно презрението му доставяше удоволствие; беше странно, непредпазливо, непознато удоволствие от това да знае, че тази жена го вижда такъв, какъвто е, и все пак е пленена от присъствието, останала е и се е отпуснала на стола си, сякаш признава, че е окована.

— Ти си невероятен човек, Джим — каза тя. Гласът й звучеше като проклятие, и все пак беше израз на почит, тя точно това искаше да изрази, а той изпитваше удоволствие от факта, че и двамата живеят във вселена, където проклятието е ценност.

— Знаеш ли — внезапно каза той, — не си права за помощник-месарите като Гонсалес. И от тях има полза. Харесвала ли си някога Франсиско д’Анкония?

— Не мога да го търпя.

— Знаеш ли истинската цел на коктейла, уреден от сеньор Гонсалес тази вечер? Трябваше да отпразнуват договорката да национализират „Д’Анкония мед“ след около месец.

Тя го изгледа, а ъгълчетата на устните й се повдигнаха леко в усмивка.

— Той беше твой приятел, нали?

В гласа й имаше емоция, която той никога не беше усещал преди — емоция, която беше изтръгвал от хората само с измама, но сега за пръв път се дължеше на пълното разбиране на истинската същност на деянието му: беше възхищение. Изведнъж осъзна, че това е била целта на неспокойните му часове, това е удоволствието, което вече се беше отчаял, че някога ще намери — това беше тържеството, което беше искал.

— Да пийнем, Лил — каза той.

Докато наливаше питиетата, той я погледна от другия край на стаята — тя се беше изтегнала отпуснато в креслото си.

— Нека получи развода — каза той. — Но няма да има последната дума. Те ще я имат, помощник-месарите. Сеньор Гонсалес и Къфи Мийгс.

Тя не отговори. Когато той се приближи, тя взе чашата си с безразличен жест. Отпи, но не като на прием, а като самотен пияч в бар — заради физическото усещане от алкохола. Той седна на облегалката на кушетката, неприлично близо до нея, и сръбна от питието си, вгледан в лицето й. След малко попита:

— Какво мисли той за мен?

Въпросът не я учуди.

— Мисли, че си глупак — отговори тя. — Мисли, че животът е твърде кратък, за да забелязва съществуването ти.

— Щеше да го забележи, ако… — той спря.

— … ако го цапардосаш с тояга по главата? Не съм сигурна. По-скоро би се обвинил, че не се е отместил. И все пак това щеше да е единственият ти шанс.

Тя се повдигна и се плъзна още по-надолу в креслото, със стомаха напред, сякаш му предлагаше интимност, която няма нужда от преструвки — или от уважение.

— Това беше първото нещо, което забелязах в него, когато го срещнах — каза тя, — че не го е страх. Изглеждаше така, сякаш беше уверен, че никой от нас не може да му направи каквото и да е, толкова уверен, че дори не осъзнаваше какво изпитва.

— Откога не си го виждала?

— От три месеца. Не съм го виждала от… от дарението насам.

— Аз го видях на една индустриална сбирка преди две седмици. Все още изглежда уверен, дори повече. Сега сякаш го осъзнава — и добави: — Ти се провали, Лилиан.

Тя не отговори. Бутна шапката с опакото на ръката си, тя се търкулна на килима, с перо, увито около нея като въпросителна.

— Помня първия път, когато видях завода му — каза тя. — Заводът! Не можеш да си представиш какво изпитваше към него! Няма как да знаеш що за интелектуална арогантност е необходима, за да мисли, че всичко, което има нещо общо с него, всичко, до което се докосне, става свещено само заради допира. Неговият завод, неговият метал, неговите пари, неговото легло, неговата съпруга! — тя погледна нагоре към него с малка искрица, която разчупваше унилата празнота в очите й. — Никога не е забелязвал твоето съществуване. Не забелязваше и моето. Аз още съм госпожа Риърдън — поне за още месец.

— Да… — каза той и я погледна с внезапно пробудил се нов интерес.

— Госпожа Риърдън! — разсмя се тя. — Нямаш представа какво значи това за него. Нито един феодален господар не е изисквал такава почит към титлата на своята съпруга, нито пък я е смятал за такъв символ на честта. На своята непреклонна, неприкосновена, недостъпна, неопетнена чест! — тя махна с неясно движение към проснатото си тяло. — Съпругата на Цезар! — разсмя се. — Помниш ли каква трябвало да е тя? Едва ли. Трябвало е да бъде над всеки упрек.

Той я гледаше с тежък, невиждащ поглед, който изразяваше немощна омраза — омраза, на която тя беше символ, а не обект.

— Не му хареса, когато металът му стана достъпен за обща употреба, хвърлен на милостта на всеки случаен минувач, нали?

— Не.

Думите му леко се заваляха, сякаш натежали от алкохола, който беше погълнал.

— Не ми разправяй, че си ни помогнала да получим удостоверението за дарение като услуга към мен, и че не си спечелила нищо… Знам защо го направи.

— Знаеше го още тогава.

— Естествено. Точно затова те харесвам, Лилиан.

Очите му непрекъснато се връщаха към цепката на роклята й. Не гладката кожа привличаше погледа му, не и оголените й гърди, а измамата с безопасната игла под ръба.

— Искам да го видя победен — каза той, — искам да го чуя да крещи от болка, поне веднъж.

— Няма да стане, Джими.

— Защо си мисли, че е по-добър от всички нас — и той, и сестра ми?

Тя се разсмя. Той се изправи така, сякаш го беше зашлевила. Отиде до бара и си наля още едно питие, без да предложи на нея. Тя говореше на празното пространство, загледана встрани от него.

— Все пак забеляза присъствието ми, въпреки че не мога да полагам релси и да издигам мостове в прослава на неговия метал. Не мога да построя завода му, но мога да го разруша. Не мога да произведа метала му, но мога да му го отнема. Не мога да карам хората да коленичат от възхищение през мен — но все пак мога да ги смъкна на колене.

— Млъквай! — изкрещя ужасено той, сякаш тя наближаваше онази мъглива улица, която трябваше да остане скрита. Тя вдигна очи към него.

— Такъв страхливец си, Джим.

— Защо не вземеш да се напиеш? — сопна се той и завря недовършеното си питие в устата й, сякаш искаше да я удари. Пръстите й обгърнаха отпуснато чашата и тя отпи, разливайки алкохола по брадичката, гърдите и роклята си.

— По дяволите, Лилиан, такава мърла си! — каза той и без да си дава труд да вади кърпичката си, протегна ръка и избърса течността с дланта си. Пръстите му се плъзнаха под деколтето на роклята, обгърнаха гърдата й, дъхът му прескочи за миг, сякаш хлъцна. Клепките му се притваряха, но видя лицето й да се отпуска назад без съпротива, с устни, разтворени от погнуса. Когато стигна до устата й, ръцете й го обгърнаха послушно и устните й отговориха, но отговорът беше само натиск, не и целувка. Той вдигна глава да я погледне. Зъбите й бяха оголени в усмивка, но гледаше някъде встрани от него, сякаш се подиграваше на нечие невидимо присъствие, а усмивката беше безжизнена, натежала от злоба, като на ухилен гол череп.

Той я придърпа по-близо, за да потисне гледката и собствената си тръпка. Ръцете му изпълняваха автоматично движенията на интимността, и тя се подчиняваше, но по начин, който го караше да се чувства така, сякаш пулсът на артериите й под пръстите му беше като кикотене и хихикане. И двамата извършваха рутинно действие, открито от някой друг и наложено им, извършваха го с ирония, с омраза, в откровена пародия на неговите откриватели. Той изпитваше сляп, безумен бяс, отчасти ужас, отчасти удоволствие — ужас от това, че извършва нещо, което никога не би дръзнал да признае на никого; удоволствие от това, че го извършва като светотатствено предизвикателство към тези, на които не би дръзнал да го признае. Ти си себе си! — крещеше някаква останала съзнателна част в беса му, — най-сетне беше самият себе си!

Не говореха. Знаеха подбудите си. Само две думи бяха произнесени помежду им.

— Госпожа Риърдън — каза той.

Не се погледнаха, когато той я блъсна в спалнята си, на леглото, и падна върху нея, като върху мек предмет. Лицата им изразяваха потайност, като на съучастници в някаква вина — потаен, циничен поглед на деца, които цапат нечия чиста ограда, като драскат крадешком знаци и неприлични символи. Не се разочарова от това, че е обладал неодушевено тяло, без съпротива или отговор. Не жена беше искал да обладае. Не акт на тържество на живота беше искал да извърши, а акт на тържество на импотентността.

* * *

Черил отключи вратата и се вмъкна тихо, почти крадешком, сякаш се надяваше да не я виждат и да не вижда мястото, което беше неин дом. Чувството от присъствието на Дагни, от света на Дагни, я беше подкрепяло по пътя й обратно, но когато влезе в собствения си апартамент, стените сякаш я погълнаха отново в задушаващ капан. Апартаментът беше тих, лъч светлина от полуотворена врата пресичаше коридора. Тя се насочи механично към стаята си. После спря. Вратата на кабинета на Джим беше открехната и на осветената ивица от килима му тя видя дамска шапка с перо, което се люлееше леко на течението. Пристъпи напред. Стаята беше празна, видя две чаши, една на масата, друга на пода, и дамска чанта на едно кресло. Остана вцепенена, докато не чу приглушения разговор на два гласа зад вратата на спалнята на Джим — не можеше да различи думите, само естеството на звуците: в гласа на Джим личеше раздразнение, в този на жената — презрение.

След това се оказа в стаята си, трескаво опитвайки се да заключи вратата. Беше долетяла тук на крилете на сляпата паника, сякаш тя трябваше да се крие, тя, която трябваше да бяга от грозотата да бъде видяна, че ги гледа. Изпитваше паника, която се състоеше от погнуса, съжаление, притеснение, от онази душевна чистота, която отстъпва пред необходимостта да изправи човека пред необоримо доказателство за неговата поквара.

Стоеше в средата на стаята, неспособна да измисли какво да предприеме. След това коленете й подадоха, леко се огънаха и тя се оказа седнала на пода и остана там, зяпнала килима — трепереше. Не изпитваше гняв, ревност или възмущение, а чист ужас от това, че се е сблъскала с гротескна безсмислица. Разбираше, че нито бракът им, нито неговата любов към нея, нито настояването да я запази, нито пък любовта му към тази друга жена или пък безпричинната му изневяра имаха каквото и да е значение, че нямаше и следа от смисъл във всичко това, че нямаше нужда да търси обяснения. Винаги беше смятала, че злото е целенасочено, че е някакво средство — сега виждаше зло заради самото зло.

Не знаеше колко дълго е седяла там, когато чу стъпките и гласовете им, после звука от предната врата, която се затвори. Стана, без някаква цел, но подтиквана от някакъв инстинкт от миналото, сякаш действаше във вакуум, където почтеността вече беше неуместна, но тя не знаеше друг начин за действие. Срещна Джим в преддверието — за миг се погледнаха така, сякаш нито един от двамата не можеше да повярва, че другият е реален.

— Ти кога се върна? — сопна се той. — Откога си вкъщи?

— Не знам…

Той я гледаше в лицето.

— Какво ти е?

— Джим, аз… — тя се бореше, после се предаде и махна към спалнята му. — Джим, знам.

— Какво знаеш?

— Че беше тук… с жена.

Първото му действие беше да я натика в кабинета си и да затръшне вратата, сякаш за да скрие и двама им, без вече да знае от кого. Неизказан гняв вреше в ума му, той се бореше между бягството и експлозията, и накрая избухна в чувството, че мизерната му женичка го лишава от триумфа му, че никога няма да й отстъпи новата си наслада.

— Естествено! — викна той. — И какво? Какво ще направиш?

Тя се взираше в него безизразно.

— Естествено! Бях тук с жена! Това направих, защото така ми се искаше! Да не мислиш, че ще ме уплашиш с въздишките си, погледите си и скимтящото си целомъдрие? — той щракна с пръсти. — Толкова ми пука за мнението ти! Пет пари не давам за него! Вземи си го и си го харесвай! — нейното бяло, беззащитно лице го предизвикваше да чувства разюздано удоволствие, удоволствието, че думите са като удари, които могат да обезобразят човешко лице. — Да не мислиш, че ще ме накараш да се крия? Писна ми да правя инсценировки заради претенциите ти за справедливо удовлетворение! Коя, по дяволите, си ти, евтина малка пачавро? Ще правя, каквото искам, а ти ще си държиш устата затворена и ще правиш каквото трябва пред хората, както всички други, и ще спреш да искаш да се правя на шут в собствения си дом! Никой не е добродетелен в собствения си дом, шоуто е само за компания! Но ако очакваш да го правя наистина — наистина да съм такъв, проклета малка глупачке, по-добре по-бързо да пораснеш!

Не нея виждаше той, а лицето на човека, в което искаше, но никога нямаше да може да хвърли деянието си от тази нощ — но тя винаги е била почитател, защитник, представител на този човек в неговите очи. Тъкмо затова се беше оженил за нея, за да може да послужи за целите му сега, и викна:

— Знаеш ли коя беше жената, която чуках? Беше…

— Не! — извика тя. — Джим! Не трябва да знам!

— Беше госпожа Риърдън! Госпожа Ханк Риърдън!

Тя отстъпи назад. Той почувства проблясък на ужас, защото го гледаше така, сякаш виждаше онова, което трябваше да остане скрито и за самия него. Попита го с мъртъв глас, който носеше неуместния тон на здравия разум:

— Предполагам, че ще поискаш да се разведем?

Той избухна в смях.

— Проклета глупачка! Още го мислиш! Още искаш всичко да е голямо и чисто! Дори не съм помислял да се развеждам с теб, и хич не си въобразявай, че ще те оставя да се разведеш с мен! Да не мислиш, че е толкова важно? Слушай, глупачке, няма мъж, който да не спи с други жени, няма жена, която да не го знае, но не говорят за това! Ще чукам всяка, която ми хареса, ти можеш да правиш същото, като всички тия кучки, и ще мълчиш!

Видя внезапния, поразителен поглед, който показваше твърда, незамъглена, лишена от чувства, почти нечовешка интелигентност в очите й:

— Джим, ако бях такава, нямаше да се ожениш за мен.

— Не, нямаше.

— Тогава защо се ожени за мен?

Той усети, че е повлечен от водовъртеж — отчасти от облекчение, че опасността е отминала, отчасти от неустоимото предизвикателство пред същата тази опасност.

— Защото беше евтина, безпомощна, абсурдна малка уличница, която никога не би имала шанс да ми бъде равна с каквото и да е! Защото мислех, че ще ме обичаш! Мислех, че ще разбереш, че трябва да ме обичаш!

— Такъв, какъвто си?

— Без да смееш да питаш какъв съм! Без причини! Без да ме принуждаваш да се съобразявам с причина след причина след причина, сякаш съм на някакъв проклет парад до края на дните си!

— Ти си ме обичал… защото не струвах нищо?

— А ти какво си мислеше, че струваш?

— Обичал си ме, защото съм пропаднала?

— Че какво друго можеше да предложиш? Но не беше достатъчно смирена, за да го оцениш. Исках да бъда щедър, исках да ти дам сигурност — каква сигурност има в това да те обичат заради добродетелите ти? Конкуренцията е неограничена, като пазар в джунглата, и винаги ще има някой по-добър, който да те изтика! Но аз бях готов да те обичам заради недостатъците ти, заради провалите, слабостите, незнанието, грубостта, вулгарността ти, а това е напълно безопасно, няма от какво да се страхуваш, няма какво да криеш, можеш да бъдеш самата себе си, истинската, смрадлива, грешна, грозна, защото всички хора са мизерници, но щеше да задържиш любовта ми, без да искам нищо от теб!

— Искал си… да приема… любовта ти… като милостиня.

— Да не си въобразяваше, че можеш да я заслужиш? Да не мислеше, че можеш да заслужиш да се омъжиш за мен, дребна скитница такава? Купувал съм такива като теб с една вечеря! Исках да знаеш, при всяка твоя стъпка, при всяка хапка хайвер, че дължиш всичко на мен, че нямаш нищо, че си нищо и никога не можеш да се надяваш да си равна, да заслужиш или да се отплатиш!

— Аз… се опитах… да заслужа.

— От каква полза щеше да си ми, ако го беше направила?

— Значи не си искал да го правя?

— Проклета глупачка!

— Не си искал да се усъвършенствам? Не си искал да раста? Мислел си, че съм пропаднала, и си искал да си остана такава?

— От каква полза щеше да си ми, ако го беше заслужила и аз трябваше да се мъча да те задържа, а ти да можеш да отидеш другаде, ако решиш?

— Искал си да бъде милостиня… и за двамата, и от двамата? Искал си да бъдем двама просяци, оковани един за друг?

— Да, проклета евангелистка такава! Да, проклета богомолка на героите! Да!

— Избрал си ме, защото не струвам нищо?

— Да!

— Лъжеш, Джим.

Неговият отговор беше само изумен поглед на учудване.

— Онези момичета, които си купувал с по една вечеря, са щели с удоволствие да превърнат истинското си аз в клоака, щели са да приемат милостинята ти и никога да не се опитват да се издигнат, но ти не би се оженил за нито една от тях. Ожени се за мен, защото знаеше, че аз не съм мизерничка и не приемам и другите да бъдат такива, че се боря да се издигна и ще продължа да се боря, нали?

— Да! — викна той.

Тогава онзи фар, който я преследваше, стигна целта си, и тя изкрещя при бляскавата експлозия от удара — изкрещя от физически ужас и се дръпна от него.

— Какво ти става? — извика разтреперан той, без да посмее да види в очите й онова, което беше видяла тя. Тя започна да движи опипом ръцете си, опитвайки се едновременно да го отблъсне и да го сграбчи; когато отговори, думите й не бяха съвсем точни, но бяха единствените, които успя да намери:

— Ти си… убиец… заради самото убиване…

Това беше твърде близо до неизреченото; разтреперан от гняв, той се нахвърли срещу нея и я удари в лицето. Тя падна върху едно кресло, главата й се удари о пода, но тя я изправи и го погледна неразбиращо, без учудване, сякаш физическата реалност просто придобиваше формата, която беше очаквала. Една-единствена капка кръв се стече бавно от ъгълчето на устните й. Той стоеше неподвижно, за миг се гледаха един друг, сякаш и двамата не смееха да мръднат.

Тя се раздвижи първа. Скочи на крака и избяга. Избяга от стаята, от апартамента, той я чу да тича по коридора, да отваря със замах желязната врата на аварийното стълбище, без да изчака асансьора. Тя хукна надолу по стълбите, отваряше врати на случайни етажи, тичаше по виещите се коридори на сградата, после отново надолу по стълбите, докато не се озова във фоайето и изтича на улицата.

След известно време видя, че върви по мръсен тротоар в мрачен квартал, с една електрическа крушка на входа на метростанцията и осветен билборд с реклама на бисквити върху черния покрив на една пералня. Не си спомняше как е дошла дотук. Умът й сякаш работеше на пресекулки. Знаеше само, че трябва да се измъкне, а измъкването беше невъзможно.

Мислеше си, че трябва да избяга от Джим. Къде? — запита се и се огледа наоколо с поглед като молитвен стон. Би се хванала на работа в някой евтин магазин, или в тази пералня, или в който и да е от порутените магазини, покрай които минаваше. Но щеше да работи, и колкото по-усилено работеше, толкова повече злоба щеше да получава от хората наоколо, и нямаше да знае кога от нея се очаква истина и кога лъжа, и колкото по-стриктна щеше да е почтеността й, толкова по-голяма щеше да е измамата, която трябваше да понесе, оставена в ръцете им. Беше го виждала преди, беше го преживяла в родния си дом, в магазините сред копторите, но си беше мислела, че това са отвратителни изключения, случайни злини, от които може да избяга и да забрави. Сега знаеше, че не са изключения, че техният кодекс е възприет от света, че това е неизреченото отношение към живота, познато на всички. Това е възглед за света, който се излива цинично върху нея от очите на хората, под формата на онзи лукав, виновен поглед, който никога не беше могла да разбере, а в корена на това отношение — скрито в мълчание, приклекнало в засада в мазетата на града и в мазетата на техните души — имаше нещо, с което човек не можеше да живее.

Защо ми го причинявате? — крещеше беззвучно тя на тъмнината наоколо. Защото си добра, сякаш отговаряше някакъв чудовищен смях, от покривите и от каналите. Тогава не искам повече да съм добра! Но ще си. Не трябва! Ще бъдеш. Не мога да го понеса! Ще го понесеш.

Тя потръпна и тръгна по-бързо, но пред себе си, далеч в мъглата, видя календара над покривите на града — беше много след полунощ и надписът гласеше „6 август“, но изведнъж й се стори, че вижда „2 септември“, написано с кървави букви над града, и си помисли: ако работи, ако се бори, ако се издигне, с всяка стъпка нагоре ще получава все по-тежки удари, докато накрая, каквото и да постигне, медодобивна компания или къщичка без ипотека, щеше да види как Джим си го присвоява на някой 2 септември, да го види как изчезва, за да плати за някое от партитата, на които Джим правеше сделките с приятелите си.

— Тогава няма! — викна тя, обърна се и се затича обратно по улицата, но й се стори, че в черното небе, от парата на пералнята й се хили и й маха някаква огромна фигура, която нямаше форма, но усмивката й беше същата като на техните променящи се лица. Лицето беше на Джим, на проповедника от детството й, на социалната работничка от отдела „Личен състав“ на магазина, и сякаш й казваше: хора като теб винаги ще останат почтени, хора като теб винаги ще се стремят да растат, хора като теб винаги ще работят, така че ние сме в безопасност и ти нямаш шанс.

Продължи да тича. Когато отново се огледа, вече вървеше по тиха улица, покрай остъклени входове, където, над преддверията с килими на луксозните сгради, горяха лампи. Забеляза, че куца — единият й ток го нямаше, беше го счупила някъде, по време на сляпото си бягство. От откритото пространство на едно широко кръстовище погледна огромните небостъргачи в далечината. Те се стопяваха кротко зад завеса от мъгла, зад тях прозираше лек отблясък и няколко светлини, като усмивка за сбогом. Някога са били обещание и сред блатото наоколо тя ги беше гледала като доказателство, че съществуват и други хора. Сега знаеше, че това са надгробни камъни, тънки обелиски, издигнати в памет на хората, които са били унищожени заради това, че са ги създали — те бяха замръзналите форми на мълчалив писък, в знак, че наградата за достиженията е мъченичество.

Някъде в една от тези чезнещи кули беше Дагни — но Дагни беше самотна жертва, която води изгубена битка, която щеше да бъде унищожена и да потъне в мъглата като другите. Няма къде да отида, мислеше си тя и се движеше опипом напред, не мога нито да остана на едно място, нито да се движа още дълго, не мога нито да работя, нито да почивам, не мога нито да се предам, нито да се сражавам, но това… точно това искат от мен, точно такава ме искат — нито жива, нито мъртва, нито мислеща, нито луда, просто парче месо, което крещи от ужас и може да се оформи по техен избор — те, които дори нямат собствена форма.

Тя потъна в тъмнината зад един ъгъл, свивайки се от ужас при вида на всяка човешка фигура. Не, мислеше са, не са зли, не и всички хора… те са просто първите жертви, но всички споделят възгледите на Джим, а аз не мога да имам нищо общо с тях, след като го знам вече… и ако говоря с тях, те ще се опитат да ми предложат добрата си воля, но знам, че точно това смятат за добро, и ще видя смъртта да наднича от очите им.

Тротоарът се беше смалил до потрошена ивица и купчини боклук преливаха от кофите до стъпалата на рушащите се къщи. Над прашната светлина от салона на една кръчма тя видя осветен надпис: „Почивен дом за млади жени“ над една заключена врата. Познаваше подобни институции и жените, които ги управляваха — жени, които твърдяха, че работата им е да помагат на страдащите. Ако влезеше, помисли си, докато се препъваше покрай вратата, ако се изправеше срещу тях и ги помолеше за помощ, щяха да я попитат: „Каква е вината ти? Пиене? Дрога? Бременност? Дребни кражби?“ Тя щеше да отговори: „Нямам вина, невинна съм, но…“ „Съжалявам. Не се занимаваме с болката на невинните.“

Продължи да тича. Спря и се опита да се огледа спокойно на ъгъла на една дълга, широка улица. Сградите и настилката се сливаха с небето и две линии зелени светлини висяха в празното пространство, изчезваха в безкрайността, сякаш се простираха до други градове, до океани и чужди земи, за да обиколят земята. Зеленият блясък имаше успокояващ вид, като мамеща, безкрайна пътека, открита за уверен пътешественик. После светлините превключиха в червено, слязоха тежко надолу, превърнаха се от ясни кръгове в мъгливи петна, в предупреждение за неограничена опасност. Тя остана там и видя един огромен камион да минава покрай нея, а гигантските му гуми излъскаха още един блестящ слой по сплесканите павета на улицата.

Светлините се върнаха към безопасното зелено, но тя стоеше и трепереше, неспособна да мръдне. Това помага за пътуването на тялото, но какво са направили за пътуването на душата, помисли си. Сложили са сигналите обратно, и пътят е безопасен, когато светлините са червени като злото, а когато са зелени като добродетелта и ти обещават, че имаш предимство, се втурваш напред и колелата те смазват. Така е по целия свят, мислеше си тя, тези обърнати светлини са достигнали всяка страна, обиколили са света. А Земята е замърсена от разкъсани, сакати тела, които не знаят какво ги е ударило и защо, които могат единствено да пълзят на смазаните си крайници, през лишените си от светлина дни, без отговор, освен този, че болката е същността на съществуването, а пътните полицаи на морала им се подсмиват и им казват, че човекът по природата си не може да ходи.

Не това бяха думите в ума й — щяха да са тези, ако имаше сила да ги открие, за да назове онова, което позна единствено като внезапен бяс, който я накара да заудря с юмруци, в безсилен гняв, по железния стълб на светофара до нея, по кухата тръба, където дрезгавото, ръждиво щракане на неумолим механизъм продължаваше непрестанно.

Не можеше да го смаже с юмруците си, не можеше да потроши един по един всички стълбове по улицата, която се простираше отвъд хоризонта, както не можеше да смаже и тази вяра в душите на хората, които щеше да среща оттук нататък. Вече не можеше да има нищо общо с хората, не можеше да върви по пътеките, по които вървяха те, но какво можеше да им каже тя? Тя, която нямаше думи за онова, което знаеше, нито глас, който хората да искат да чуят? Какво можеше да им каже? Как щеше да достигне всички? Къде бяха онези, които можеха да говорят?

Това не бяха думи в съзнанието й, а само удари на юмруците й по метала — изведнъж осъзна, че просто удря до кръв един неподвижен стълб и това я накара да потрепери. Продължи напред. Продължи, без да вижда нищо наоколо, хваната в лабиринт без изход.

Няма изход, казваха останките от мисълта й, докато се удряха в паважа при звука от стъпките й, няма изход… няма убежище… няма светофари… няма начин да различиш разрушението от безопасността, врага от приятеля… Като онова куче, за което беше чувала… нечие куче в нечия лаборатория… кучето, което получава противоречиви сигнали, няма начин да различи удоволствието от мъчението, вижда храната да се сменя с удари, ударите — с храна, вижда как очите и ушите му го мамят, вижда, че преценката му е безполезна, съзнанието му е немощно, в един променлив, плуващ, безформен свят, и се отказва, отказва да яде на тази цена или да живее в такъв свят… Не! — беше единствената съзнателна дума в ума й, не, не, не! Не по вашия начин, не във вашия свят, дори и това „не“ да е единственото, останало от моя!

Беше най-тъмният час на нощта, на една алея между кейове и складове, когато социалната работничка я видя. Тя беше жена, чието сиво лице и сив костюм се сливаха със стените на квартала. Видя младо момиче с костюм, твърде елегантен и скъп за този квартал, без шапка, без чантичка, със счупен ток, разрошена коса и раничка в ъгъла на устата, момиче, което стъпваше слепешком, без да може да различи тротоарите от паветата. Уличката беше само тесен процеп между отвесните голи стени на складовете, но лъч светлина пробиваше мъглата с миризма на застояла вода; каменен парапет отделяше улицата от огромна черна дупка, в която се сливаха реката и небето.

Социалната работничка се приближи до нея и попита строго:

— Проблем ли има? — и видя едно предпазливо око, другото беше закрито от кичур коса, и лицето на диво същество, забравило звука от човешки глас, чуваше го като далечно ехо, подозрително, но почти с надежда. Социалната работничка я хвана за ръката.

— Срамота е да стигате до такова състояние… ако вие, момичетата от висшето общество, имахте какво да правите, освен да угаждате на капризите си и да търсите удоволствия, нямаше да скиташ тук, пияна като свиня, в този час на нощта… ако спреш да живееш за собствено удоволствие, спреш да мислиш за себе си и намериш нещо по-висше…

Тогава момичето изпищя и писъкът продължи да се отразява от голите стени на улицата, като в килия за мъчения — беше животински писък на ужас. Тя изтръгна ръката си, отскочи назад и запищя с членоразделни звуци:

— Не! Не! Не във вашия свят!

Сетне се затича, тласната изведнъж от изблик на сила — силата на същество, което бяга, за да спаси живота си, хукна право към края на улицата, към реката, рязко увеличавайки скоростта, без да спира, без да се колебае, осъзнавайки напълно, че действа в самозащита, продължи да тича към парапета, който преграждаше пътя й, и накрая, без да спира, скочи в празното пространство.

ГЛАВА XXV

ПАЗАЧИ НА БРАТЯТА СИ[1]

На сутринта на 2 септември един меден кабел се скъса между два телефонни стълба до коловоза на тихоокеанския клон на „Тагарт трансконтинентал“ в Калифорния. От полунощ валеше дребен дъждец и нямаше изгрев, а само сива светлина, която се процеждаше от натежалото небе, а блестящите капчици дъжд, увиснали по телефонните жици, бяха единствените искрици на фона на циментовите облаци, оловния океан и стоманените петролни кули, които покриваха пустия склон като остра четина. Кабелите бяха износени от повече дъждове и години, отколкото бяха предназначени да понесат; един от тях се беше свеждал под крехкия товар на капките през всичките часове на тази сутрин, после се беше появила една последна капка, която беше увиснала на него като кристално мънисто, събрало тежестта на безброй секунди, мънистото и кабелът бяха поддали и, безшумно като отронена сълза, кабелът се беше скъсал и беше паднал заедно с мънистото.

Хората в районната централа на „Тагарт трансконтинентал“ избягваха да се поглеждат, когато беше докладвано за скъсания телефонен кабел. Те даваха изявления, които бяха досадно погрешни, с цел да изглежда, че се отнасят до проблема, но всъщност не съобщаваха нищо, и никой от тях не можеше да заблуди останалите. Знаеха, че медните кабели са изчезваща стока, по-скъпа от златото или честта, знаеха, че местният търговец е продал запасите им от кабели преди седмици на непознати търговци, които идваха нощем, но денем не бяха бизнесмени, а просто хора, които имаха приятели в Сакраменто и Вашингтон — също както търговецът, назначен наскоро в района, имаше приятел в Ню Йорк на име Къфи Мийгс, за когото никой не задаваше въпроси. Знаеха, че човекът, който поемеше отговорността да поръча поправка и започнеше действията, които ще доведат до откритието, че поправки не могат да се извършат, щеше да се натъкне на отмъщение от неизвестни врагове, че другите работници ще мълчат тайнствено и няма да свидетелстват в негова полза, че няма да докаже нищо, и че ако се опита да си свърши работата, вече няма да има работа. Вече не знаеха какво е опасно и какво не във време, в което виновните не се наказваха, за разлика от обвинителите; и, подобно на животни, осъзнаваха, че неподвижността е единствената защита при съмнение и опасност. Останаха неподвижни, говореха за точната процедура по изпращането на доклади на точните власти в точните моменти.

Един млад работник напусна стаята, излезе от централата и отиде в безопасна телефонна кабина в една аптека, където, обаждайки се на свои разноски, прескочи целия континент и подходящите директори помежду им, и се свърза с Дагни Тагарт в Ню Йорк.

Тя се обади от кабинета на брат си, прекъсвайки важен разговор. Младият работник й каза само, че телефонната линия е прекъсната и че няма кабел, за да бъде поправена — не каза нищо друго и не обясни защо е било необходимо да й се обажда лично. Дагни не го попита — разбра.

— Благодаря ви — беше всичко, което му отговори.

Една папка за извънредни ситуации в кабинета й съдържаше списък с всички налични жизненоважни материали във всеки район на „Тагарт трансконтинентал“. Като папка за банкрути, в нея непрекъснато се нанасяха загуби, а редките вписвания на нови доставки напомняха злобен кикот на някакъв мъчител, който хвърля трохи на един умиращ от глад континент. Прегледа папката, затвори я, въздъхна и каза:

— Монтана, Еди. Обади се в Монтана да изпратят половината си запаси от кабел в Калифорния. Монтана може да оцелее без тях, поне още седмица — и понеже Еди Уилърс се канеше да протестира, тя добави: — Петрол, Еди. Калифорния е един от последните производители на петрол в страната. Не можем да изгубим Тихоокеанската линия — после се върна на разговора в кабинета на брат си.

— Меден кабел ли? — каза Джеймс Тагарт със странен поглед, който се премести от лицето й на града зад прозореца. — Съвсем скоро няма да имаме никакви проблеми с медта.

— Защо? — попита тя, но той не отговори. През прозореца не се виждаше нищо особено, само ясното небе на слънчевия ден, спокойната светлина на ранния следобед по покривите на града, а над тях — страницата на календара с надпис „2 септември“. Тя не знаеше защо той беше настоял да проведе този разговор в собствения си кабинет, защо беше настоял да говори насаме с нея — нещо, което винаги се беше опитвал да избегне — или пък защо продължаваше да гледа непрекъснато часовника си.

— Струва ми се, че нещата вървят зле — каза той. — Нещо трябва да се направи. Като че ли царят объркване и дезорганизация, което вероятно ще доведе до некоординирана и дебалансирана политика. Искам да кажа, че има огромна национална нужда от транспорт, а ние губим пари. Струва ми се…

Тя седеше и гледаше старата карта на „Тагарт трансконтинентал“ на стената на кабинета му, с червените артерии, които прекосяваха пожълтелия континент. Било е време, когато са наричали железницата кръвоносната система на нацията, потокът от влакове е бил като животворна кръв, която е носела растеж и богатство до всяко кътче в пущинака, до което се е докосвала. Сега, и сега потокът беше от кръв, но кръв, която течеше еднопосочно, сякаш изтичаше от рана и отнасяше със себе си последните сили на тялото. Еднопосочен трафик, с безразличие си мислеше тя, консуматорски трафик.

Влак №193, мислеше. Преди шест седмици влак №193 беше изпратен с товар от стомана не във Фолктън, Небраска, където компанията за машинни инструменти „Спенсър“, най-добрият оцелял концерн, не работеше вече две седмици в очакване на доставка, а в Санд Крийк, Илинойс, където „Обединено машиностроене“ тънеше в дългове повече от година и произвеждаше ненадеждни стоки на непредсказуеми интервали. Стоманата беше разпределена с директива, според която компанията за машинни инструменти „Спенсър“ е богат концерн, който може да чака, а „Обединено машиностроене“ банкрутира и не може да й се позволи да рухне, тъй като е единственият източник на препитание в град Санд Крийк, Илинойс. Компанията за машинни инструменти „Спенсър“ беше затворила преди месец. „Обединено машиностроене“ беше затворила две седмици по-късно.

Хората в Санд Крийк, Илинойс, бяха включени в програмата за помощи, но тъй като за тях не можеше да се намери никаква храна в празните хамбари на страната, зърното за посев на фермерите в Небраска беше конфискувано под трескав натиск, по заповед на Комисията по унификация, и влак №194 беше откарал незасятата реколта и бъдещето на хората в Небраска, за да бъдат изядени от тези в Илинойс. „В тази просветителска епоха — беше казал Юджийн Лоусън по радиото, — най-после разбрахме, че всеки един от нас е пазач на брата си“.

— В нестабилен период като сегашния — говореше Джеймс Тагарт, докато тя гледаше картата — е опасно да се окажем принудени да пропускаме дни за заплата и да натрупваме закъснения при изплащането на надници в някои от районите — временно състояние, разбира се, но…

Тя се разсмя.

— Планът за обединение на железниците не работи, нали, Джим?

— Моля?

— Трябва да получиш голямо парче от брутния приход на „Атлантик саутърн“ от общия фонд в края на годината, само дето няма да има никакъв брутен приход, който да приберат, нали?

— Това не е вярно! Само дето банкерите саботират плана. Тия копелета, които ни даваха заеми едно време без никакви гаранции, освен собствената ни железопътна компания, сега отказват да ми дадат мизерни няколкостотин хиляди, краткосрочно, само за да оправя няколко ведомости за заплати, при условие, че мога да им предложа като гаранция цялото оборудване на всички железници в страната!

Тя се смееше.

— Неизбежно беше! — викна той. — Не планът е виновен, че няколко души отказват да носят справедливия дял от товара ни!

— Джим, само това ли искаше да ми кажеш? Ако е това, ще тръгвам. Имам работа.

Очите му се стрелнаха към часовника.

— Не, не е само това! Трябва спешно да обсъдим ситуацията и да стигнем до решение, което…

Тя изслуша, без да му обръща внимание, последвалия поток от общи приказки, питайки се каква е целта му. Съобразяваше се с времето и същевременно го губеше — тя беше сигурна, че я държи тук с някаква конкретна цел — и в същото време беше сигурна, че я задържа заради самото й присъствие. В него имаше нещо ново, което беше започнала да забелязва след смъртта на Черил. Беше се втурнал към нея, беше нахлул без предизвестие в апартамента й същата вечер, когато тялото на Черил беше открито и историята за самоубийството й — разказана от някаква социална работничка, която стана негов свидетел — заля страниците на вестниците. „Необяснимо самоубийство“ го бяха нарекли вестниците, неспособни да открият какъвто и да е мотив. „Не беше моя вината!“ — беше извикал той, сякаш тя беше единственият съдия, когото трябваше да умилостиви. „Не можеш да ме обвиняваш! Не можеш!“ Той трепереше от ужас, и все пак тя беше хванала няколко отправени крадешком погледа, които изразяваха немислимото — оттенък на триумф.

— Махай се оттук, Джим — беше всичко, което му каза.

Оттогава не беше споменавал пред нея за Черил, но беше започнал да идва в кабинета й по-често от обикновено, спираше я по коридорите за кратки, безцелни разговори, и всички тези моменти се бяха слели в нещо, което й вдъхваше необяснимо чувство: той като че ли се хващаше за нея за подкрепа и защита срещу някакъв безименен ужас, а ръцете му се плъзваха, за да я прегърнат и да й забият нож в гърба.

— Горя от желание да чуя мнението ти — настоятелно повтаряше той, докато тя гледаше встрани. — Изключително важно е да обсъдим ситуацията, а ти… ти не си казала нищо — тя не се обърна. — Не че няма пари, които да се изкарат в железопътния бизнес, но… — тя го изгледа остро; неговите очи избягаха встрани.

— Искам да кажа, трябва да се определи някаква конструктивна политика — монотонно и бързо продължаваше той. — Нещо трябва да се направи… от някого. При извънредно положение…

Тя знаеше каква мисъл се опитва отчаяно да избегне той, какво й намеква, и все пак не иска тя да го признае или да го обсъжда. Знаеше, че вече не могат да се поддържат никакви влакови разписания, никакви обещания, никакви договори, че редовните влакове се отменят без предупреждение и се превръщат в специални аварийни влакове, изпращани от необясними заповеди към необясними дестинации, и че заповедите идват от Къфи Мийгс, единственият съдник на спешните ситуации и общественото благоденствие. Знаеше, че фабриките затварят врати — някои от тях, защото машините им не работят поради липса на суровини, които не са получили, други — с пълни складове стока, която не могат да доставят. Знаеше, че старите индустрии, гигантите, които бяха изградили мощта си с целенасочена политика, планирана с години напред, сега съществуваха според моментни капризи, които не можеха нито да предвидят, нито да контролират. Знаеше, че най-добрите сред тях, тези с най-голям обхват и най-сложни функции, си бяха отишли отдавна, а онези, които още се бореха да произвеждат — се бореха свирепо, за да запазят законите от една епоха, в която производството е било възможно — а сега вписваха в договорите си клауза, срамна за наследник на Нат Тагарт: „Ако транспортът позволява“.

А същевременно имаше хора — и тя го знаеше, — които можеха да получат транспорт във всеки един момент, сякаш чрез някаква мистична тайна, сякаш по добрата воля на някаква сила, която не биваше да се поставя под въпрос или да се обяснява. Това бяха хората, на чиито отношения с Къфи Мийгс се гледаше като на някакво непознаваемо, мистично вероучение, което наказва наблюдателя само заради греха, че е погледнал, така че хората държаха очите си затворени, уплашени не от невежеството си, а от знанието. Знаеше, че сделките се правят, когато тези хора продадат една стока, наречена „транспортни връзки“ — термин, който всички разбираха, но никой не смееше да определи точно. Това бяха хората със специалните извънредни влакове, хората, които можеха да отменят редовните й влакове по разписание и да ги изпратят до всяка точка на континента, която им хрумнеше да дамгосат с вуду печата си — печат, който изместваше всеки договор, собственост, всяка справедливост, разум и живот, печат, който оповестяваше, че „общественото благоденствие“ изисква непосредственото спасяване на точно тази точка. Това бяха хората, които изпращаха влакове в помощ на братята Смадър и техните грейпфрути в Аризона, в помощ на фабрика във Флорида, която произвеждаше флипери, в помощ на ферма за коне в Кентъки, в помощ на „Асошиейтед стийл“ на Орън Бойл.

Това бяха хората, които сключваха сделки с отчаяни индустриалци за транспорт на стоките, събиращи прах в складовете им, или — ако не получеха процента, който искаха — сключваха сделки да купят стоките, след като фабриката затвори, при разпродажбата след банкрута, на една десета от цената, и да ги изпратят по най-бързия начин с внезапно появили се товарни вагони към пазари, където други подобни търговци чакаха мършата. Това бяха хората, които кръжаха над фабриките и чакаха последния дъх на някоя пещ, за да налетят върху оборудването и изоставените площадки, върху изоставените коловози, върху товарните влакове с недоставени стоки — те бяха нов биологичен вид, бизнесмени — улични бандити, които оставаха в даден бизнес само за по една сделка, които нямаха ведомости за заплати, нямаха задължения, имоти, оборудване, чийто единствен актив и единствена инвестиция беше стоката, наречена „приятелство“ Това бяха хората, които се описваха в официалните речи като „прогресивните бизнесмени на нашата динамична епоха“, но които хората наричаха „връзкарчетата“ — видът включваше много породи: „транспортни връзкари“, „стоманени връзкари“, „петролни връзкари“, „връзкари за вдигане на заплатите“, „връзкари за спиране на присъди“ — хора, които бяха динамични, които се стрелкаха насам-натам из страната, когато никой друг не можеше да мръдне, хора, които бяха активни и безмозъчни, но активни не като животни, а като нещо, което се храни, расте и движи, черпейки сили от неподвижни трупове.

Знаеше, че могат да се изкарат пари от железопътния бизнес, знаеше и кой ги изкарва. Къфи Мийгс продаваше влакове, както и последните запаси на железопътната компания, всеки път щом можеше да нагласи сделка, която не може да се разкрие или докаже. Той продаваше релси на железопътни компании в Гватемала или на фирми за дрезини в Канада, продаваше кабели на производители на грамофони, продаваше траверси за гориво на скъпи хотели.

Има ли значение, мислеше си тя, гледайки картата, кой точно червей коя част от трупа е изял — дали червеят беше от тези, които се тъпчеха, или от тези, които даваха храна на другите червеи? Докато живата плът беше плячка за поглъщане, имаше ли значение чии стомаси е напълнила? Нямаше начин да се разбере кое опустошение беше деяние на хуманитаристите и кое — на откровените бандити. Нямаше начин да се разбере кои грабежи бяха подтиквани от страстта към благотворителност на хора като Лоусън и кои — от лакомията на хора като Къфи Мийгс, нямаше начин да се прецени кои градове са били пожертвани, за да отложат със седмица гладната смърт на други, и кои — за да доставят яхти за връзкарите. Имаше ли значение? И двете кражби си приличаха и като факт, и като дух, и двете бяха нужда, а нуждата беше единственото право на собственост, и двете бяха в стриктно съответствие с един и същ морален кодекс. И двете разглеждаха жертвоприношението на човека като необходимо, и двете го постигаха. Нямаше начин дори да се различи кои са канибалите и кои — жертвите: населението, което получаваше като справедлива придобивка конфискуваните дрехи или гориво от града на изток от тях, следващата седмица намираше хамбарите си празни — житото беше конфискувано, за да се нахрани населението на града на запад. Хората бяха постигнали идеала на вековете, практикуваха го в пълно съвършенство, служеха на нуждата като на най-висш владетел. Нуждата беше основно право, стандарт за ценност, разменна монета, беше нещо по-свещено от правдата и живота. Хората бяха набутвани в капан, където всеки крещеше, че човекът е пазач на брата си, всеки разкъсваше съседа си и беше разкъсван от брата на съседа си, всеки прокламираше правото на незаслуженото и се чудеше кой смъква кожата от гърба му, всеки поглъщаше самия себе си, докато крещеше от ужас, че някакво неизвестно зло разрушава земята.

„От какво могат да се оплачат сега? — чуваше тя гласа на Хю Акстън в ума си. — Че Вселената е ирационална? Ирационална ли е?“

Тя седеше и гледаше картата, с безстрастен и строг поглед, сякаш единствената възможна емоция пред внушителната сила на логиката беше уважението. Виждаше в хаоса на един загиващ континент — точното, математическо изпълнение на всички идеи, които хората бяха поддържали. Не бяха пожелали да разберат, че тъкмо това искаха, не бяха пожелали да видят, че имат властта да желаят, но не и да подменят истината, и затова бяха постигнали желанието си буквално, до последната кървава запетайка. Какво си мислеха сега тия защитници на нуждата, тия състрадателни развратници, питаше се тя. На какво разчитаха? Тези, които някога се хилеха глупаво и разправяха „не искам да унищожавам богатите, само искам да прибера малко от техния излишък, за да помогна на бедните, съвсем малко, дори няма да го усетят“, а после бяха се троснали: „Магнатите могат да издържат да дават, натрупали са достатъчно, за да им стигне за три поколения“, после ревяха „Защо трябва хората да страдат, при условие, че бизнесмените имат запаси за година напред?“, а сега пищяха: „Защо трябва да умираме от глад, докато някои хора имат запаси за седмица напред?“ На какво разчитаха?

— Трябва да направиш нещо! — викна Джеймс Тагарт.

Тя се обърна към него.

— Аз ли?

— Това е твоята работа, твоят отдел, твой дълг е!

— Кое?

— Да действаш. Да вършиш.

— Какво?

— Откъде да знам? Това е твоят изключителен талант. Ти си по действието.

Тя го погледна; твърдението беше толкова необичайно проницателно, но и толкова чудовищно неудачно. Изправи се.

— Това ли е всичко, Джим?

— Не! Не! Искам обсъждане!

— Ами давай.

— Ама ти не си казала нищо?

— Нито пък ти.

— Но… Искам да кажа, че има практически проблеми за разрешаване, които… Например каква е тая история с последните ни запаси от нови релси, изчезнали от склада в Питсбърг?

— Къфи Мийгс ги е откраднал и продал.

— Можеш ли да го докажеш? — тросна се отбранително той.

— Оставили ли са твоите приятелчета някакви средства, методи или правила за доказване?

— Тогава не говори за това, не теоретизирай, трябва да работим с факти! Трябва да работим с фактите такива, каквито са днес… Искам да кажа, че трябва да сме реалисти и да приложим някакви практически средства, за да защитим запасите си при настоящите условия, не при недоказуеми предположения, които…

Тя се разсмя. Ето я формата за безформеното, мислеше си, ето го метода в съзнанието му: искаше тя да го защити от Къфи Мийгс, без да признава съществуването на Мийгс, да се бори с него, без да го признава за реално, да го победи, без да пречи на играта му.

— Какво е толкова смешно, по дяволите? — ревна гневно той.

— Знаеш какво.

— Не знам какво ти става! Не знам какво ти има… през последните два месеца… откакто се върна… Никога не си била толкова неразбрана!

— Ама Джим, аз дори не съм се карала с теб през последните два месеца.

— Точно това имам предвид! — той се овладя бързо, но не достатъчно, за да пропусне усмивката й. — Така де, исках да поговорим, исках да знам твоя възглед за положението…

— Знаеш го.

— Но ти не си казала и дума!

— Казах всичко необходимо преди три години. Казах ти докъде ще те доведе политиката ти. Доведе те.

— Хайде, пак започваш! Каква е ползата от теоретизирането? Ние сме тук, сега, не преди три години. Трябва да се справим с настоящето, не с миналото. Може би нещата щяха да са различни, ако бяхме последвали твоето мнение, може би, но фактът е, че не го направихме, а ние трябва да работим с фактите. Трябва да приемаме реалността такава, каквато е сега, днес!

— Ами приеми я.

— Моля?

— Приеми си реалността. Аз ще приемам само заповеди.

— Това не е честно! Моля те за мнение…

— Молиш ме за успокоение, Джим. Няма да го получиш.

— Моля?

— Няма да ти помогна да се преструваш — като споря с теб, — че реалността, за която говориш, не е такава, каквато е, че все още има начин да се накара да проработи и да спаси врата ти. Няма такъв.

— Тогава… — не последва експлозия, нито гняв, само слаб, несигурен глас на човек на ръба на абдикацията. — Тогава… какво искаш да направя?

— Да се откажеш — той я изгледа неразбиращо. — Да се откажете всички, и ти, и приятелчета ти във Вашингтон, и крадливите ви плановици, и цялата ви канибалска философия. Откажете се, разкарайте се от пътя и оставете тези от нас, които могат, да започнат от нула, от руините.

— Не! — експлозията дойде едва сега, не беше вик на човек, който по-скоро би умрял, отколкото да предаде идеята си, а идваше от човек, който беше прекарал живота си в това да отрича съществуването на идеи, при това го правеше с опортюнизма на престъпник. Тя се чудеше дали някога е разбирал същността на престъпниците — или пък естеството на лоялността си към идеята да отрича идеите. — Не! — по-тихо извика той, с по-дрезгав и нормален глас, сменил тона на фанатик с тона на надменен началник.

— Това е невъзможно! Това не подлежи на обсъждане!

— Кой е казал?

— Няма значение! Така е! Защо винаги мислиш непрактично? Защо не приемеш реалността такава, каквато е и не направиш нещо? Ти си реалистът, ти действаш, движиш, произвеждаш, ти си Нат Тагарт, ти си човекът, който може да постигне всяка цел, която иска! Можеш да ни спасиш сега, можеш да намериш начин да накараш нещата да проработят — ако искаше!

Тя избухна в смях. Ето я, помисли си, крайната цел на мъглявите академични дрънканици, които бизнесмените са игнорирали години наред, целта на немарливите дефиниции, на общите приказки, на блудкавите абстракции, които претендират, че подчинението на обективната реалност е същото като подчинението на държавата, че няма разлика между природните закони и директивите на бюрократите, че гладният човек не е свободен, че човекът трябва да бъде освободен от тиранията на храната, подслона и дрехите — всичко това, години наред, за да се стигне до деня, в който Нат Тагарт, реалистът, ще трябва да приеме волята на Къфи Мийгс като природен факт, окончателен и безусловен като стоманата, релсите и гравитацията, да приеме света, създаден от Мийгс, като обективна, неизменна реалност, а после да продължи да произвежда изобилие в този свят. Ето я целта на всички тия мошеници от библиотеките и класните стаи, които продаваха откровенията си като разум, „инстинктите“ си — като наука, ненаситните си желания — като познание, ето я целта на всички диваци, които служеха на необективното, неабсолютното, относителното, колебливото, вероятното. Когато тези хора видеха фермер, който прибира реколтата си, можеха да го възприемат само като мистичен феномен, необвързан със закона за причината и следствието. Считаха действието му за някаква могъща прищявка на фермера, когото арестуваха, затваряха, лишаваха го от инструменти, семена, вода и земя, изхвърляха го на голата скала и нареждаха: „Сега отгледай реколта и ни нахрани!“

Не, мислеше си тя, докато чакаше Джим да попита, би било безполезно да се опитва да обяснява защо се смее, той нямаше да е в състояние да го разбере. Той обаче не попита, вместо това се прегърби и тя го чу да казва — с ужас, защото думите му бяха толкова неуместни, ако той наистина не разбираше, и толкова чудовищни:

— Дагни, аз съм твой брат…

Тя се изправи, мускулите й се стегнаха, сякаш се изправяше пред пистолета на убиец.

— Дагни — гласът му беше меко, носово, монотонно мрънкане на просяк, — искам да бъда президент на железница. Искам го. Защо не мога да имам моето си желание, както ти винаги имаш своето? Защо да не получа изпълнение на желанията си, както ти винаги изпълняваш твоите? Защо трябва ти да си щастлива, а аз да страдам? Е, да, светът е твой, ти си човекът с ума да го управлява. Тогава защо позволяваш страдание в твоя свят? Проповядваш преследване на щастие, но ме осъждаш на лишения. Нямам ли право и аз да искам щастие? Това не е ли нещо, което ми дължиш? Не съм ли твой брат?

Погледът му беше като фенерче на мародер, който търсеше по лицето й за парченце съжаление. Откри единствено отвратен поглед.

— Твой грях е, че страдам! Твой морален провал! Аз съм твой брат, следователно съм твоя отговорност, но ти не можеш да отговориш на нуждите ми, значи си виновна! Всички морални водачи на човечеството го твърдят от векове — коя си ти, че да твърдиш друго? Толкова си горда със себе си, мислиш си, че си чиста и добра, но не можеш да бъдеш добра, докато аз съм окаян! Моето нещастие е мярка за греха ти. Моето удовлетворение е мярка за добродетелта ти. Аз искам такъв свят, днешния свят, той ми дава парченце авторитет, позволява ми да се чувствам важен — накарай го да работи за мен! Направи нещо! Откъде да знам какво? Това е твой проблем, твой дълг! Ти имаш привилегията на силата, а аз — аз имам правото на слабостта! Това е морален абсолют! Не го ли знаеш? А? Не го ли знаеш?

Той сякаш драпаше с поглед, като човек, увиснал над бездната, драпаше трескаво за най-дребната пролука на съмнение, но се плъзгаше по чистата, гладка скала на лицето й.

— Копеле — каза тя спокойно, без емоция, тъй като думите не бяха насочени към нещо човешко. Стори й се, че го вижда да пада в бездната, макар по лицето му да нямаше много за виждане, освен израза на мошеник, чийто трик не е проработил. Нямаше причина да чувства повече отвращение от обикновено; той просто беше произнесъл нещата, които се проповядваха, чуваха и приемаха навсякъде; но тази вяра обикновено се изразяваше в трето лице, а Джим беше достатъчно безочлив, за да я изложи в първо. Тя се питаше дали хората не приемат доктрината за жертвата, защото получателите й не назовават естеството на собствените си претенции и действия. Тя се обърна да си върви.

— Не! Не! Чакай! — извика той, скочи на крака и погледна часовника си. — Вече е време! Има една новинарска емисия, която искам да чуеш!

Тя спря, задържана от любопитство. Той натисна бутона на радиото, вторачен в лицето й — открито, напрегнато, почти нагло. Очите му изразяваха едновременно страх и някаква страст на готовност.

— Дами и господа — гласът на говорителя изскочи рязко, в него имаше нотка на паника. — Шокиращи новини стигнаха до нас от Сантяго, Чили!

Тя видя движението на главата на Тагарт и внезапната тревога, обърканото намръщване — сякаш нещо в думите и гласа не беше такова, каквото беше очаквал.

— Специално заседание на парламента на Народна република Чили беше предвидено за десет часа тази сутрин, за да се приеме закон, изключително важен за народите на Чили, Аржентина и другите южноамерикански народни републики. С оглед на просветената политика на сеньор Рамирес, новият държавен глава на Чили, който дойде на власт с моралния лозунг, че всеки човек е пазач на брата си, парламентът щеше да национализира чилийската собственост на „Д’Анкония мед“ и така да проправи пътя към това Аржентинската народна република да национализира останалата част от собствеността на д’Анкония по целия свят. Това обаче беше известно само на неколцина от висшите водачи на двете страни. Мярката се пазеше в тайна, за да се избегнат дебати и реакционна опозиция. Конфискацията на мултимилиардната компания „Д’Анкония мед“ щеше да дойде като щедра изненада за страната.

Точно в десет часа, в мига, в който чукчето на председателя ударило и той открил заседанието — сякаш чукчето я предизвикало — огромна експлозия разтърсила залата и избила прозорците. Дошла от пристанището, на няколко преки разстояние, и когато народните представители се втурнали към прозорците, видели стълб пламък, който се издигал от мястото, където някога стоял познатият силует на товарните докове на „Д’Анкония мед“. Доковете били взривени.

Председателят предотвратил паниката и призовал събранието към ред. Актът за национализация бил прочетен пред народните представители, на фона на пожарни сирени и далечни викове. Била мъглива сутрин, мрачна, с дъждовни облаци, експлозията прекъснала електроснабдяването, така че парламентът гласувал мярката на светлината на свещи, докато червеният отблясък на огъня танцувал по сводестия таван над главите им.

Още по-ужасен удар дошъл по-късно, когато законодателите обявили бърза почивка, за да известят на нацията добрата новина, че народът вече притежава „Д’Анкония мед“. Докато гласували, дошло съобщение от всички точки на света, че вече не съществувала „Д’Анкония мед“. Никъде, дами и господа. В същия този миг, точно в десет часа, с адски синхрон, цялата собственост на „Д’Анкония мед“ по лицето на земята, от Чили до Тайланд и от Испания до Посвил, Монтана, била взривена и пометена. Работниците на „Д’Анкония мед“ са получили навсякъде последните си заплати в брой, в девет сутринта, а до девет и половина са били изведени от площадките. Доковете, топилните, лабораториите, административните сгради са били разрушени. От корабите с руда в пристанището не е останало нищо, а от тези в морето са останали само спасителните лодки с екипажите. Що се отнася до мините на д’Анкония, някои са погребани под тонове взривена скала, за други е установено, че не си струва дори да се взривяват. Удивително голям брой мини, както личи от валящите доклади, са продължили да работят, въпреки че са били изчерпани преди години.

Сред хилядите служители на „Д’Анкония мед“ полицията не е намерила и един, който да знае как е бил замислен, организиран и проведен този чудовищен заговор. Но каймакът на персонала вече го няма. Най-ефикасните управители, минералози, инженери, директори са изчезнали — всички хора, на които Народната република разчиташе да продължат работата и да смекчат процеса по адаптация. Най-способните, извинете, най-себичните хора са заминали. Докладите от различни банки показват, че не са останали никакви сметки на д’Анкония; парите са похарчени до последната стотинка.

Дами и господа, богатството на д’Анкония, най-голямото в света, легендарното, вековно богатство, вече не съществува. Вместо със златната зора на нова ера, Чилийската и Аржентинската народна република остават с куп развалини и орди безработни на гърба си. Няма и следа за съдбата или местонахождението на сеньор Франсиско д’Анкония. Той е изчезнал и не е оставил нищо зад себе си, дори и прощално писмо.

Благодаря ти, скъпи, благодаря ти в името на последните от нас, въпреки че няма да ме чуеш и няма да искаш да слушаш… Не беше изречение, а безмълвната емоция от молитва в съзнанието й, молитва към смеещото се лице на момчето, което беше опознала на шестнайсет.

После осъзна, че се е вкопчила в радиото, сякаш електрическият пулс в него беше връзка с единствената жива сила на Земята, предадена от него за миг и изпълнила стаята, в която всичко друго беше мъртво. Като далечен отзвук от руините на експлозията, тя забеляза звука, който дойде от Джим — полустон, полуписък, полуръмжене, после и скока му към телефона и разстроения му глас, който крещеше:

— Ама Родриго, ти каза, че е безопасно! Родриго — Боже! — знаеш ли колко съм затънал?

След това на бюрото пропищя друг телефон и той започна да лае в друга слушалка, докато още държеше първата:

— Затваряй си плювалника, Орън! Какво да правиш ти ли? Какво ми пука, дяволите да те вземат!

В кабинета се втурнаха хора, телефоните започнаха да вият, и Джим, който редуваше молби с псувни, крещеше в една слушалка:

— Свържете ме със Сантяго! Свържете ме с Вашингтон да ме свържат със Сантяго!

Някъде далеч, на границата на съзнанието си, тя виждаше каква игра бяха играли и изгубили хората зад звънящите телефони. Изглеждаха й далечни, като дребни бацили, които се гърчат върху бяло поле под лещите на микроскопа. Чудеше се как изобщо се надяват да ги взимат на сериозно, докато някой като Франсиско д’Анкония съществува на Земята.

Видя отблясъка от експлозията по всяко лице, което срещна през остатъка от деня, във всяко лице, с което се разминаваше в тъмнината на улиците същата вечер. Ако Франсиско беше искал достойна погребална клада за „Д’Анкония мед“, беше успял. Беше тук, по улиците на Ню Йорк, единственият град на земята, все още способен да я разбере, по лицата на хората, в шепота им, който сякаш пращеше напрегнато — като малки огнени езичета — по лицата им, осветени от изражение, което беше едновременно сериозно и трескаво. В сенките на израженията, които се люлееха като сенки на далечен пламък — някои уплашени, някои ядосани, повечето — пълни с неудобство, несигурност, очакване, но всички признали, че това е факт, много по-сериозен от промишлена катастрофа, всички разбрали какво означава, въпреки че никой нямаше да назове точното му значение, всички докоснати от смеха — весел и предизвикателен, — от горчивия смях на погиващи жертви, които чувстват, че са били отмъстени.

Видя го на лицето на Ханк Риърдън, когато се срещна с него за вечеря. Когато високата му, уверена фигура се приближи към нея — единствената фигура, която изглеждаше у дома си в скъпия интериор на изискан ресторант, — тя видя енергичното изражение да се бори със стегнатите му черти, изражението на момче, отворено за очарованието на неочакваното. Той не говореше за събитието на деня, но тя знаеше, че това е единственият образ в съзнанието му.

Срещаха се всеки път, когато той дойдеше в града, и прекарваха кратка вечер заедно — миналото им беше още живо в мълчаливото им признание, работата и общата им битка нямаха бъдеще, но те знаеха, че са съюзници, които печелят подкрепа от самия факт на съществуването на другия. Той не искаше да споменава днешното събитие, не искаше да говори за Франсиско, но тя забеляза, докато седяха на масата, че напрежението от сдържаната усмивка продължаваше да опъва страните му. Знаеше кого има предвид, когато каза внезапно с мек и тих глас, натежал от възхищение:

— Спази клетвата си, нали?

— Клетвата си ли? — попита тя сепнато, мислейки за надписа на храма в Атлантида.

— Каза ми „кълна се в жената, която обичам, че съм ваш приятел“. Така беше.

— И още е.

Той поклати глава.

— Нямам право да мисля за него. Нямам право да приема онова, което е направил, като действие в моя защита. И все пак… — той спря.

— Но то беше точно това, Ханк. В защита на всички ни, и най-много в твоя.

Той погледна навън към града. Седяха в дъното на стаята, а стъклената стена беше невидимата им защита срещу пропастта и улиците на шейсет етажа под тях. Градът изглеждаше странно отдалечен, изравнен до нивото на най-ниските етажи. Няколко пресечки по-нататък, с кулата си, която се топеше в мрака, висеше календарът. Беше на нивото на лицата им, но не като малък, обезпокоителен правоъгълник, а като огромен екран, злокобно близък и голям, залят от мъртвата, бяла светлина, излъчвана през празната му повърхност, на която се виждаше единствен надписът „2 септември“.

— „Риърдън стийл“ работи с пълен капацитет — безразлично разказваше той. — Отмениха производствените квоти на завода ми — за следващите пет минути, предполагам. Не знам колко от собствените си наредби са отменили, не мисля, че и те знаят — вече не си дават труда да спазват и привидна законност, сигурен съм, че нарушавам закона по пет или шест параграфа, което обаче никой не може да докаже или опровергае… знам само, че настоящият гангстер ми каза да давам с пълна пара напред — той вдигна рамене. — Когато утре го смени следващият гангстер, сигурно ще ме затворят — като наказание за нелегална дейност. Но според плана на този миг, ме молят да продължавам да лея метал, в каквито количества и по каквито начини искам.

Тя забеляза уж нехайните, скришни погледи, които хората хвърляха към тях. Беше го забелязвала и по-рано, от радиопредаването насам, откакто двамата бяха започнали да се появяват заедно на публични места. Вместо позора, от който се ужасяваше той, в поведението на хората имаше благоговейна несигурност — несигурност за собствените им морални предпоставки, несигурност в присъствието на двама души, които дръзваха да са сигурни, че са прави. Хората ги гледаха с тревожно любопитство, със завист, с уважение, със страх да не обидят някакъв непознат, горд, строг стандарт, някои почти с извинителен вид, който сякаш казваше: „Моля да ни простите, че сме женени“. Имаше неколцина, които ги гледаха с гневна злоба, и неколцина — с открито обожание.

— Дагни — внезапно попита той, — мислиш ли, че е в Ню Йорк?

— Не. Обадих се в „Уейн-Фолклънд“. Казаха ми, че наемът за апартамента му е изтекъл преди месец и той не го е подновил.

— Търсят го по целия свят — с усмивка каза той. — Никога няма да го намерят — усмивката изчезна. — Нито пък аз — гласът му се плъзна обратно към плоския, сив тон на дълга: — Е, заводът работи, но аз — не. Аз само тичам из страната като мародер и търся незаконни начини да купувам суровини. Крия се, промъквам се, лъжа, само за да намеря няколко тона руда, въглища или мед. Не са отменили наредбите си за суровините. Знаят, че изливам повече метал, отколкото мога да произвеждам по дадените ми квоти. Не ги е грижа — и добави: — Мислят, че мен ме е грижа.

— Уморен ли си, Ханк?

— Отегчен до смърт.

Имаше време, мислеше си тя, когато неговият ум, енергията му, неизтощимата му находчивост бяха посветени на това да произвежда, да измисля по-добри начини да се справя с природата; сега бяха сведени до задачата на престъпник, който трябва да надхитря другите. Чудеше се колко дълго може човек да понася подобна промяна.

— Става почти невъзможно да се намери желязна руда — безразлично каза той, после добави с внезапно оживление: — А сега ще стане напълно невъзможно да се намери мед.

Усмивката му беше наистина широка. Тя се питаше колко време може да издържи човек да работи срещу самия себе си, да работи, когато най-дълбокото му желание не е да успее, а да се провали. Разбра и връзката в мислите му, когато той каза:

— Никога не съм ти казвал, но се срещнах с Рагнар Данешолд.

— Той ми каза.

— Какво? Къде си го… — той спря. — Разбира се — напрегнато и тихо каза той. — Трябва да е един от тях. Трябва да си го срещала.

— Дагни, какви са тези хора, които… Не. Не ми отговаряй — и след миг добави: — Значи съм се срещнал с един от техните агенти.

— Двама.

Отговорът му беше един миг пълна тишина.

— Разбира се — замаяно каза той. — Знаех го… просто не исках да го призная пред себе си… Той е бил техният посредник, нали?

— Един от първите и най-добрите.

Той се разсмя с горчивина и копнеж.

— Онази нощ, когато прибраха Кен Данагър… Мислех, че не са изпратили никого след мен…

Усилието, с което накара лицето си да застине, беше почти като бавното и трудно завъртане на ключ, с който се заключва окъпана в слънце стая, която не може да си позволи да разгледа. След малко каза безстрастно:

— Дагни, новите релси, които обсъждахме миналия месец… не мисля, че ще успея да ги доставя. Не са отменили наредбите върху производството ми, все още контролират продажбите и разполагат с метала, както им хрумне. Но счетоводството е в такъв хаос, че пускам на черния пазар по няколко хиляди тона всяка седмица. Мисля, че го знаят. Преструват се, че не е така. Не искат да ми се противопоставят точно сега. Но аз изпращам всеки тон, който мога да открадна, на неколцина спешни клиенти. Дагни, бях в Минесота миналия месец. Видях какво става там. Страната ще умре от глад, и то не догодина, а още тази зима, освен ако някои от нас не действат, и то бързо. Няма никакви хранителни запаси. Небраска я няма, Оклахома е в руини, Северна Дакота е изоставена, Канзас едва се крепи — тази зима няма да има никакво жито, нито за Ню Йорк, нито за който и да е град на Изток. Минесота е последната ни житница. Имаха две последователни лоши години, но тази есен имаха богата реколта и трябва да могат да я приберат. Случайно да си поглеждала какво е състоянието на индустрията с фермерското оборудване? Нито един от тях не е достатъчно голям, за да поддържа екип от ефикасни гангстери във Вашингтон или да плаща проценти на връзкарите. Така че не получават много суровини. Две трети от тях затвориха, а останалите са на ръба да го направят. А фермите загиват из цялата страна — заради липса на инструменти. Трябва да видиш фермерите в Минесота. Прекарват повече време в поправяне на стари трактори, отколкото в това да орат полетата си. Не знам как са успели да оцелеят до миналата пролет. Но са го направили. Направили са го — лицето му се напрегна, сякаш съзерцаваше нещо отдавна забравено: истински хора — и тя разбра какъв мотив все още го държи на работа. — Дагни, трябваше да получат инструменти за реколтата. Продавам целия метал, който мога да открадна от собствения си завод, на производители на земеделски машини. На кредит. Те изпращат машините в Минесота веднага, щом ги произведат. Продават ги по същия начин — незаконно и на кредит. Но те ще получат парите си тази есен, както и аз. По дяволите благотворителността! Помагаме на производители — и то на какви корави производители — а не на въшливи, шляещи се консуматори. Даваме заеми, не милостиня. Подкрепяме способностите, не нуждата. Проклет да съм, ако остана настрана и позволя тези хора да загинат, а връзкарите да забогатяват!

Той съзерцаваше онова, което беше видял в Минесота: силуета на изоставена фабрика — през дупките в прозорците и покрива й безпрепятствено преминаваше слънчевата светлина, а на вратата й все още висяха останки от надпис: Компания за комбайни „Уорд“.

— Да, знам — каза той. — Ще ги спасим тази зима, но мародерите ще ги разкъсат догодина. Поне ще ги спасим тази зима… Както и да е, затова не мога да ти продам на черно релси. Не и в обозримо бъдеще — а ни е останало само то. Не знам каква е ползата да храниш една страна, ако тя ще изгуби железниците си? А каква е ползата от железници, когато няма храна? Каква е ползата, така или иначе?

— Няма проблем, Ханк. Ще издържим с наличните релси… — тя спря.

— Месец?

— Цяла зима, надявам се.

Писклив глас от една съседна маса проряза тишината, те се обърнаха и видяха един мъж, който се държеше изплашено, като притиснат в ъгъла гангстер, който всеки момент ще извади пистолет.

— Това е акт на антисоциално разрушение! — се зъбеше той на някакъв кисел събеседник. — Във време, когато има такъв отчаян недостиг на мед! Не можем да го позволим! Не можем да позволим да е вярно!

Риърдън се извърна рязко и погледна града.

— Бих дал всичко, за да разбера къде е — тихо каза той. — Само да знам къде е, точно сега, в този момент.

— Какво би направил, ако знаеше?

Той отпусна ръка в знак, че е безполезно.

— Не бих опитал да ида при него. Единственото уважение, което все още мога да му отдам, е да не го моля за прошка, когато прошката не е възможна.

Замълчаха. Заслушаха се в гласовете наоколо, чуваха отломъците от паника, които сякаш хвърчаха из луксозното помещение. Тя не беше забелязала, че едно и също присъствие беше като невидим гост на всяка маса, че една и съща тема прозираше през всеки друг опит за разговор. Хората седяха не точно свити и прегърбени, а сякаш им се струваше, че стаята е твърде широка и открита — стая от стъкло, синьо кадифе, алуминий и нежна светлина. Изглеждаха, сякаш бяха стигнали до тук с цената на безкрайни увъртания — за да се престорят, че все още водят цивилизовано съществуване, — но актът на първобитно насилие беше отпратил света им на открито и повече не можеха да си позволят да не виждат.

— Как е могъл? Как е могъл? — изискваше сприхаво и с ужас една жена. — Няма право да го прави!

— Било е инцидент — каза млад мъж с насечен глас и аура на държавен служител. — Било е верига от съвпадения, както лесно може да докаже всяка статистическа вероятностна крива. Не е патриотично да се разпространяват слухове, преувеличаващи силата на враговете на народа.

— Правилното и грешното са добра тема за академични разговори — каза една жена с глас на учителка и уста на пияница, — но как може някой да вземе идеите си толкова насериозно, че да разруши цяло състояние, когато хората имат нужда от него?

— Не разбирам — с разтреперан и горчив глас каза един възрастен мъж. — След векове усилия да се овладее вродената бруталност на човека, след векове преподаване, обучаване и индоктриниране на мекота и хуманност!

Сащисан женски глас се издигна неуверено и затихна:

— Мислех, че живеем в епохата на братство…

— Страх ме е — повтаряше младо момиче. — Страх ме е… о, не знам! Просто ме е страх…

— Не може да го е направил!

— Направил го е!

— Ама защо?

— Отказвам да повярвам!

— Нечовешко е!

— Ама защо?

— Безполезен плейбой!

— Ама защо?

Приглушеният вик на една жена в другия край на стаята и някакъв полуосъзнат сигнал в периферията на зрителното поле на Дагни я достигнаха едновременно и я накараха да се извърне и да погледне града. Календарът се задвижваше от един механизъм, заключен в помещение зад екрана, и прожектираше един и същи филм година след година, въртейки непрестанно датите, в неизменен ритъм, и се задвижваше единствено в полунощ. Скоростта, с която се обърна Дагни, й позволи да види явление, толкова неочаквано, колкото и ако някоя планета беше обърнала орбитата си в небето: видя думите „2 септември“ да тръгват нагоре и да изчезват отвъд ръба на екрана. След това — написани на огромната страница, спирайки времето, като последно съобщение към света в последния негов двигателен център, какъвто беше Ню Йорк — тя видя редове, написани с остър, самоуверен почерк: „Братлета, изпросихте си го! Франсиско Доминго Карлос Андрес Себастиан д’Анкония“. Тя не разбра веднага кой шок е по-голям: дали от вида на съобщението или от звука от смеха на Риърдън — Риърдън, изправен така, че стаята да го вижда и чува, се смееше над паникьосаните им стонове, смееше се като поздрав, като сбогуване, като благодарност за подаръка, който се беше опитал да отхвърли — облекчено, победоносно, отказвайки се.

* * *

Вечерта на 7 септември един меден кабел се скъса в Монтана и спря двигателя на товарен кран на едно разклонение на „Тагарт трансконтинентал“ при медната мина „Станфорд“. Мината работеше на три смени, дните и нощите й се сливаха в една-единствена битка да не се губи нито минута, нито парченце мед, което можеше да се изстиска от склона на планината в индустриалната пустиня на страната. Кранът се счупи, докато товареше влак; спря рязко и увисна неподвижно на фона на вечерното небе, между редица празни вагони и купчини руда, които вече не можеха да се помръднат.

Хората от железницата и от мината спряха, стреснати: откриха, че сред цялото им сложно оборудване, сред свределите, двигателите, кулите, деликатните клапи, огромните прожектори, които светеха в шахтите и по терасите на планината, нямаше кабел, за да се поправи крана. Спряха като хора на океански лайнер, задвижван от генератори от по десет хиляди конски сили, който загиваше заради липсата на една безопасна игла.

Началникът на гарата, млад мъж с ловко тяло и рязък глас, свали кабелите на електричеството от сградата и подкара отново крана. И докато рудата продължаваше да трополи и да пълни вагоните, светлината на свещите от прозорците на гарата трепереше и пробиваше мрака.

— Минесота, Еди — мрачно каза Дагни и затвори чекмеджето със специалния списък. — Кажи на централата в Минесота да изпратят половината си запаси от кабел в Монтана.

— За Бога, Дагни! Наближава най-усилната жътва…

— Ще се справят… мисля. Не можем да изгубим и един доставчик на мед.

— Ама аз получих! — изкрещя Джеймс Тагарт, когато тя му напомни още веднъж. — Получих за теб най-високия приоритет за медни кабели, първа поръчка, най-високия порцион, дадох ти всички карти, сертификати, документи и официални искания, какво друго искаш?

— Медни кабели.

— Направих всичко, което можах! Никой не може да ме държи отговорен!

Тя не оспори. Следобедният вестник лежеше на бюрото му и тя се взираше в една статия на последната страница: извънреден щатски данък е приет в Калифорния за облекчаване на безработните в размер на петдесет процента от брутните приходи на всички местни корпорации, дължими преди останалите данъци; нефтените компании в Калифорния бяха напуснали бизнеса.

— Не се притеснявайте, господин Риърдън — каза мазен глас по телефона от Вашингтон, — просто исках да ви уверя, че няма нужда да се притеснявате.

— За какво? — попита объркано Риърдън.

— За временните неприятности в Калифорния. Ще ги оправим за нула време, беше акт на незаконно неподчинение, щатското правителство няма право да налага местни данъци в ущърб на националните, ще договорим незабавно справедливи условия, но ако същевременно бъдете смутен от някаква непатриотични слухове за петролните компании в Калифорния, просто исках да ви кажа, че „Риърдън стийл“ е в най-високата категория за жизнени нужди, с първо по ред право върху всеки петрол в страната, най-високата категория, господин Риърдън, така че само исках да знаете, че няма да имате никакви проблеми с горивото тази зима!

Риърдън затвори телефона, намръщи се загрижено, но не заради проблема с горивата и края на калифорнийските нефтени полета — подобни нещастия бяха станали обичайни, — а заради факта, че плановиците във Вашингтон намират за нужно да го умилостивяват. Това беше нещо ново и той се чудеше какво може да значи. През всичките години на битки той се беше научил, че не е трудно да се справя с очевидно безпричинната враждебност, но че очевидно безпричинната загриженост беше грозна опасност. Същото учудване го порази отново, когато, вървейки по една алея между сградите, видя една прегърбена фигура, чиято поза изразяваше едновременно наглост и очакване да бъде премазана: беше брат му Филип.

Откак се беше преместил във Филаделфия, Риърдън не беше посещавал бившия си дом и не беше чул и дума от семейството си, чийто сметки продължаваше да плаща. Тогава, неочаквано, на два пъти през последните няколко седмици — беше зърнал Филип да се мотае из завода без видима причина. Не можеше да разбере дали Филип дебне да го избегне или чака да привлече вниманието му — изглеждаше като двете. Не можа да проследи целта на Филип — само някаква неразбираема загриженост, каквато Филип никога не беше показвал преди. Първия път, на удивения му въпрос:

— Ти пък какво правиш тук?

Филип беше казал мъгляво:

— Ами аз знам, че не обичаш да идвам в кабинета ти.

— Какво искаш?

— О, нищо… но… майка се притеснява за теб.

— Майка може да ми се обади по всяко време.

Филип не беше отговорил, но беше продължил да го разпитва, с неубедителна небрежност, за работата, здравето, бизнеса — въпросите заобикаляха целта, защото не се отнасяха до бизнеса, а по-скоро до отношението му към бизнеса. Риърдън го беше отрязал и го беше изгонил, но у него остана дребно, дразнещо чувство за инцидент, останал без обяснение. Втория път Филип каза само като единствено обяснение:

— Просто искаме да знаем как си.

— Кое е това „ние“?

— Ами… майка и аз. Сега са трудни времена, и… е, майка иска да знае как се чувстваш покрай всичко това.

— Кажи й, че никак.

Думите сякаш бяха поразили Филип по някакъв странен начин, като че това беше единственият отговор, от който той се ужасяваше.

— Махай се оттук — уморено беше му наредил Риърдън — и следващия път, когато поискаш да ме видиш, си запиши среща и ела в кабинета ми. Но не идвай, освен ако нямаш нещо за казване. Това не е място, където се обсъждат чувства, било моите, било нечии други.

Филип не беше се обаждал за среща, но отново беше там, прегърбен на фона на гигантските силуети на пещите, с виновен и превзет израз, сякаш слухтеше и се шляеше.

— Ама аз наистина имам нещо за казване! Наистина! — побърза да извика той в отговор на гневното смръщване на Риърдън.

— Защо не дойде в кабинета ми?

— Ти не ме искаш в кабинета си.

— И тук не те искам.

— Ама аз само… само се опитвам да проявявам разбиране и да не отнемам от времето ти, когато си толкова зает, и… много си зает, нали?

— И?

— Ами… просто исках да те хвана в свободен момент… да говоря с теб.

— За какво?

— Аз… имам нужда от работа.

Каза го войнствено и се отдръпна леко. Риърдън го гледаше неразбиращо.

— Хенри, искам работа. Искам да кажа тук, в завода. Искам да ми дадеш да правя нещо. Имам нужда от работа, трябва да изкарвам прехраната си. Писна ми от милостиня — той се опитваше да каже нещо, в гласа му личаха едновременно обида и молба, сякаш необходимостта да оправдае молбата беше несправедливо наказание. — Искам собствена прехрана, не те моля за милост, моля те само да ми дадеш шанс!

— Това е фабрика, Филип, не зала за хазарт.

— А?

— Тук не даваме шансове и не се възползваме от тях.

— Ама аз те моля да ми дадеш работа!

— Защо да го правя?

— Защото имам нужда от нея!

Риърдън посочи червените потоци пламък, които изригваха от черния силует на една пещ и избухваха безопасно на четиристотин стъпки разстояние — въплъщавайки в стомана, глина и пара мисълта, която стоеше зад тях.

— Аз имах нужда от тази пещ, Филип. Не нуждата ми я даде.

Филип като че не беше чул.

— Официално не бива да наемаш никого, но това е само техническа подробност, ако ме вземеш, моите приятели ще го одобрят без никакви неприятности, и… — нещо в очите на Риърдън го накара да спре рязко и да попита с гневно нетърпение: — Какво има пък сега? Какво нередно казах?

— Онова, което не каза.

— Моля?

— Онова, което се гърчиш да остане неизречено.

— Какво?

— Че няма да си ми от никаква полза.

— За това ли… — започна Филип с автоматичния си тон на правдиво възмущение, но спря и не довърши.

— Да — с усмивка каза Риърдън, — първо за това мисля.

Очите на Филип потънаха някъде — когато проговори, гласът му звучеше така, сякаш хващаше опипом случайни, несвързани изречения:

— Всеки има право на препитание… Аз как да го получа, ако никой не ми дава шанс?

— А аз как получих моето?

— Не съм се родил като собственик на стоманодобивен завод.

— Ами аз? Мога да правя всичко, което и ти — ако ме научиш.

— Мен кой ме е учил?

— Защо го повтаряш непрекъснато? Не говоря за теб.

— Аз говоря.

След миг Филип промърмори:

— Теб какво те е грижа? Не става въпрос за твоята прехрана!

Риърдън посочи фигурите на мъжете на светлината на пещта.

— Можеш ли да правиш това, което правят те?

— Не виждам какво…

— Какво ще стане, ако те сложа там и ти съсипеш цяла пещ стомана?

— Кое е по-важно, проклетата ти стомана или това да ям?

— Как предлагаш да ядеш, ако стоманата не се излее?

Лицето на Филип се сви в упрек.

— Не съм в състояние да споря с теб сега, тъй като силата е на твоя страна.

— Ами недей тогава.

— А?

— Затваряй си устата и се махай.

— Ама аз исках да кажа… — той спря.

Риърдън се разсмя.

— Искаше да кажеш, че аз трябва да си затварям устата, защото силата е на моя страна, и трябва да отстъпя пред теб, защото нямаш никаква сила, нали?

— Това е ужасно жесток начин за изразяване на морален принцип.

— Но точно това означава твоят морален принцип, нали?

— Не можеш да обсъждаш морала с материалистичен език.

— Обсъждаме работата в стоманодобивен завод — и да знаеш, че това е доста материалистично място!

Тялото на Филип се стегна незабележимо, очите му се изцъклиха леко — сякаш от страх от мястото наоколо, от възмущение от вида му, от усилие да не признава реалността му. Каза меко, упорито, хленчейки — все едно произнасяше вуду заклинание:

— Моралният императив, който е общоприет в наше време, е, че всеки човек има право на работа — гласът му се повиши: — Имам право на работа!

— Така ли? Ами добре, възползвай се от правата си.

— А?

— Вземи си работа. Откъсни си я от храстите, където мислиш, че расте.

— Ама исках да кажа…

— Искаш да кажеш, че не расте там? Че имаш нужда от нея, но не можеш да я създадеш? Искаш да кажеш, че имаш право на работа, която аз трябва да създам за теб?

— Да!

— Ами ако не го направя?

Тишината се точеше секунда след секунда.

— Не те разбирам — каза Филип; гласът му съдържаше гневното учудване на човек, който рецитира репликите на стара роля, но непрекъснато получава грешни отговори. — Не разбирам защо вече не може да се говори с теб. Не разбирам що за теория ми излагаш, и…

— О, напротив, разбираш.

Сякаш отказвайки да повярва, че формулите могат да не проработят, Филип избухна:

— От кога си се заел с абстрактна философия? Ти си просто бизнесмен, не си квалифициран да се занимаваш с принципни въпроси, трябва да оставиш това на експертите, които от векове твърдят…

— Стига, Филип. Какъв е номерът?

— Номер?

— Откъде дойде тази внезапна амбиция?

— Ами във времена като днешните…

— Какви времена?

— Ами всеки човек има право на средства за съществуване… право да не го отхвърлят… Когато нещата са несигурни, човек трябва да има някаква сигурност… някаква опора… Искам да кажа, че в такова време, ако нещо се случи с теб, аз няма да имам…

— Какво очакваш да ми се случи?

— О, нищо, нищо! — викът беше странно, неразбираемо искрен. — Нищо не очаквам… Ами ти?

— Какво например?

— Откъде да знам? Но аз имам единствено милостинята, която ти ми даваш, а… а можеш да решиш друго във всеки един момент.

— Мога.

— А аз нямам никакъв контрол върху теб.

— Защо ти отне толкова много години да го разбереш и да започнеш да се притесняваш? Защо сега?

— Защото… защото си се променил. Някога… имаше чувство на дълг и морална отговорност, но… но го губиш. Губиш го, нали?

Риърдън го изучаваше мълчаливо; имаше нещо странно в начина, по който Филип се приплъзваше към въпросите — сякаш думите му бяха случайни, но прекалено небрежни, а леко настойчивите въпроси бяха ключ към целта му.

— Ще се радвам да махна товара от раменете ти, ако съм товар! — сопна се внезапно Филип. — Просто ми дай работа и съвестта ти няма да те гризе за мен повече!

— Не ме гризе.

— Точно това имам предвид! Не ти пука. Не ти пука какво ще стане с всички ни, нали?

— С кои?

— Ами… с майка и мен и… с човечеството като цяло. Но аз няма да призовавам доброто в теб. Знам, че си готов да ме изхвърлиш във всеки един момент, така че…

— Лъжеш, Филип. Не за това си притеснен. Ако беше така, щеше да искаш някоя пара, а не работа или…

— Не! Искам работа! — викът беше почти истеричен. — Не се опитвай де се откупиш с пари! Искам работа!

— Стегни се, въшка такава. Чуваш ли се какви ги приказваш?

Филип изплю отговора си с немощна злоба:

— Не можеш да ми говориш така!

— А ти можеш ли?

— Аз само…

— Да се откупя ли? Защо трябва да се откупувам, вместо да те изритам, както трябваше да направя още преди години?

— В крайна сметка, аз съм ти брат!

— И какво трябва да означава това?

— Човек трябва да има някакви чувства към брат си.

— Ти имаш ли?

Филип се нацупи кисело, не отговори, чакаше; Риърдън го остави да чака. Филип промърмори:

— Трябва… поне… да те е грижа за чувствата ми… но не е.

— А теб грижа ли те е за моите?

— Твоите ли? Твоите чувства? — в гласа на Филип нямаше злоба, а нещо по-лошо: искрено, изпълнено с негодувание учудване. — Ти нямаш чувства. Никога не си чувствал каквото и да е. Никога не си страдал!

Сборът от всички изминали години удари Риърдън в лицето — беше едновременно чувство и образ: онова, което беше изпитал в кабината на първия локомотив по линията „Джон Голт“, после изражението в очите на Филип — светлите, втечнени очи, които представяха най-долната човешка деградация — неоспоримата болка, която изисква да бъде смятана за най-висша стойност, и то с противната наглост на труп към живо същество. Никога не си страдал, обвинително казваха очите — докато той виждаше онази нощ в кабинета си, когато му бяха отнети мините; онзи момент, в който беше подписал удостоверението за дарение и беше предал Риърдънов метал; онзи месец в самолета, с който търсеше останките на Дагни. Никога не си страдал, казваха му очите със самодоволно презрение, докато той си спомняше чувството на горда непорочност, с което се беше борил да преживее тези моменти, отказвайки да се предаде на болката — чувство, породено от любовта му, от предаността му, от знанието, че радостта е целта на съществуването, че радостта не бива да се потъпква, а да се достигне, и е акт на предателство да позволи видението му да се удави в блатото на мъките на момента. Никога не си страдал, казваше му мъртвият, вторачен поглед, никога не си чувствал нищо, защото само страданието е чувство, няма такова нещо като радост, има само болка и липса на болка, само болка и една кръгла нула, когато човек не чувства нищо — аз страдам, съсипан съм от страдание, направен съм от чисто страдание, това е моята чистота, това е моята добродетел, а твое задължение е — защото не си съсипан, не се оплакваш, — твое задължение е да облекчиш болката ми, да нараниш нестрадащото си тяло, за да закърпиш моето, да срежеш нечувствителната си душа, за да може моята да спре да чувства, и ще постигнем окончателния идеал, триумфа над живота, нулата! Той виждаше естеството на онези, които векове наред не се бяха отказали да проповядват унищожението, виждаше естеството на враговете, с които се беше борил цял живот.

— Филип — каза той, — махай се оттук — гласът му беше като слънчев лъч в морга, беше прям, сух, нормален глас на бизнесмен, здрав звук, насочен към противник, когото не можеше да удостои с гняв, не дори и със страх. — И дори не се опитвай да влизаш отново в завода, защото ще има заповед да те изхвърлят на всеки портал, ако се опиташ.

— В крайна сметка — каза Филип със сърдит и предпазлив тон, който съдържаше несигурност и заплаха, — мога да накарам приятелите ми да ме назначат на работа тук и да те принудят да го приемеш!

Риърдън се беше обърнал да си ходи, но спря и погледна брат си. Филип схвана внезапното откровение в този поглед не чрез мисълта, а чрез онова тъмно усещане, което беше единственият му способ да осъзнава: изпита чувство на ужас, което сграбчи гърлото му, спусна се надолу и затрепери в стомаха му. Той видя площадката на завода — с виещите се пламъци, със съдовете със стопения метал, които сякаш плуваха в пространството по тънки кабели, с откритите кладенци с цвят на тлеещ въглен, с крановете над главата си, които носеха тонове стомана с невидимата мощност на магнитите, и разбра, че го е страх от това място, страх го е до смърт, че не би дръзнал да мръдне без защитата и водачеството на мъжа пред себе си. После погледна високата, изправена фигура, застанала нехайно пред него, фигура с нетрепващи очи, чиито поглед беше прорязал скали и пламъци, за да построи това място, и разбра колко лесно човекът, когото искаше да принуди, можеше да накара ведро с метал да се излее със секунда по-рано, или някой кран да пусне товара си малко преди целта си, и от него, от Филип с претенциите, нямаше да остане нищо, а единствената му защита е фактът, че неговият ум би помислил за такива действия, а този на Ханк Риърдън — не.

— Но е по-добре да се разбираме приятелски — каза Филип.

— За теб е по-добре — каза Риърдън и се отдалечи.

Хора, които обожават болката, мислеше си Риърдън, загледан в образа на враговете си, които никога не беше успял да разбере — те са хора, които обожават болката. Изглеждаше чудовищно, но същевременно — странно лишено от важност. Не чувстваше нищо. Беше като да се опитва да натрупа емоция към неодушевени предмети, като към боклуци, които се търкалят надолу по склона, за да го смажат. Човек може да избяга от свлачището или да построи укрепителни стени, или пък да бъде смазан, но не може да изрази гняв, възмущение или морална загриженост за безчувствените движения на неживото; не, по-лошо, мислеше си той, на анти-живото.

Същото чувство на отдалеченост и равнодушие изпитваше и докато седеше в една съдебна зала във Филаделфия и наблюдаваше как хората извършват движенията, които бяха предназначени да му осигурят развод. Наблюдаваше ги механично да произнасят общи приказки, да рецитират празни фрази и да ги подкрепят с фалшиви доказателства, да играят сложна игра и да разтягат думите, с които да изкажат факти без значение. Беше им платил, за да го правят, той, комуто законът не даваше никакъв друг начин да спечели свободата си, не му разрешаваше да назове фактите и да пледира истината — закон, който подхвърляше съдбата му не на обективни и обективно определени правила, а на произволната милост на съдия със сбръчкано лице и израз на празно лукавство.

Лилиан не присъстваше в съдебната зала; адвокатът й жестикулираше от време на време — с огромна, показна енергичност. Всички знаеха присъдата предварително, знаеха и причините за нея; от години не съществуваха никакви други причини, тъй като нямаше други стандарти, освен каприза. Смятаха, че той е справедлив прерогатив — действаха така, сякаш целта на процедурата беше не да се отсъди по даден случай, а да получат работа; сякаш работата им е да рецитират определени формули, и не включва отговорността да знаят резултатите от тези формули; сякаш съдебната зала беше единственото място, където въпросите за правилно и погрешно са безсмислени, а те — хората, натоварени с раздаването на справедливост — са достатъчно мъдри да знаят, че правосъдие не съществува. Действаха като диваци, изпълняващи ритуал, предназначен да ги освободи от обективната реалност.

Но десетте години на брака му бяха реални, мислеше си той, и това бяха хората, които имаха властта да разполагат с него, да решат дали ще има шанс за удовлетворение на земята или ще бъде осъден на мъчение до края на живота си. Той си спомняше безмилостния респект, който беше изпитвал към брачния си договор, към всичките си договори и законови задължения — и видя що за законност се очакваше да обслужва съвестното им съблюдаване.

Забеляза, че чучелата в съдебната зала бяха го погледнали в самото начало лукаво и проницателно — като съзаклятници, споделящи обща вина, сякаш бяха взаимно недосегаеми за морален упрек. После, когато забелязаха, че той е единственият в стаята, който гледа твърдо в очите на всички, той видя възмущението да нараства в очите им. С неверие осъзна какво се очаква от него: той, жертвата, окован, вързан, със запушена уста, оставен без друг изход освен подкупа, се очакваше да вярва, че фарсът, който си беше купил, е правен процес, че указите, които го поробваха, имат морална валидност, че е виновен в корумпиране на безупречните пазители на правосъдието, и че вината е негова, а не тяхна. Беше като да обвиняват жертвата на нападение, че е уронила безупречната репутация на разбойника. И все пак, мислеше си той, през всичките поколения на политическо изнудване не бюрократите-грабители бяха поели вината, а окованите индустриалци; не хората, които продаваха евтино услуги на закона, а тези, които бяха принудени да ги купуват. И през всичките тези поколения на кръстоносни походи срещу корупцията лекарството винаги е било не освобождаването на жертвите, а даването на по-широки пълномощия за изнудване на насилниците. Единствената вина на жертвите, мислеше си той, е, че са го приемали като вина.

Когато излезе от съдебната зала под ледения дъждец на сивия следобед, той се почувства така, сякаш се беше развел не само с Лилиан, а и с цялото човешко общество, което подкрепяше процедурата, на която беше станал свидетел. Лицето на адвоката му, възрастен мъж от старата школа, изглеждаше така, сякаш му се искаше силно да си вземе вана.

— Слушай, Ханк — беше единственият му коментар, — има ли нещо, което мародерите да искат на всяка цена да приберат от теб точно сега?

— Не знам за такова нещо. Защо?

— Цялата работа мина твърде гладко. Имаше няколко пункта, в които очаквах натиск и намек за нещо допълнително, но момчетата ги подминаха и не се възползваха. Струва ми се, че са получили заповеди от много високо място да се отнасят към теб нежно и да те оставят на мира. Да не планират нещо ново срещу завода?

— Не знам за такова нещо — каза Риърдън и с учудване чу в ума си: и не ме интересува.

Същия следобед в завода видя длъгнестото, тромаво тяло на Дойката да тича към него със странна смесица от безцеремонност, несръчност и решителност.

— Господин Риърдън, искам да говоря с вас — гласът му беше различен, непривично твърд.

— Давай.

— Има нещо, за което искам да ви помоля — лицето на момчето беше строго и напрегнато. — Искам да знаете, че знам, че трябва да ми откажете, но все пак искам да ви помоля за това… и… ако е твърде нахално, просто ми кажете да вървя по дяволите.

— Добре. Пробвай.

— Господин Риърдън, бихте ли ми дали работа? — усилието да звучи нормално издаваше дните на измъчване над въпроса.

— Искам да напусна това, което върша, и да започна да работя. Искам да кажа, истинска работа, в производството на стомана, както едно време си мислех, че съм започнал. Искам да изкарвам парите си. Писна ми да съм дървеница.

Риърдън не можа да се сдържи да не се усмихне и да му напомни с цитат:

Защо да използваме такива думи, неабсолютни? Ако не използваме грозни думи, няма да има грозота, и… — но той видя отчаяната искреност в лицето на момчето и спря, а усмивката му изчезна.

— Наистина го мисля, господин Риърдън. Знам какво означава думата и това е точната дума. Писна ми да ми се плаща с вашите пари, само за да правя невъзможно за вас изобщо да правите пари. Знам, че всеки, който работи днес, е само кретен за копелетата като мен, но… дяволите да го вземат, по-добре да съм кретен, ако това е единственият избор! — гласът му се беше повишил до вик. — Извинете, господин Риърдън — твърдо каза то и погледна встрани. След секунда се върна към вдървения си, лишен от емоция тон: — Искам да се измъкна от тоя рекет със заместник-директора по разпределението. Не знам от каква полза мога да ви бъда, имам колежанска диплома по металургия, но тя не струва колкото хартията, на която е напечатана. Но мисля, че съм научил това-онова за работата през двете години, в които бях тук, и ако изобщо можете да ме използвате, като метач или товарач или каквото друго ми поверите, ще им кажа къде да си заврат заместник-директорския пост и ще дойда да работя още утре, другата седмица, веднага или когато кажете — той избягваше да поглежда Риърдън, но не за да се измъкне, а сякаш нямаше право на това.

— Защо те беше страх да ме попиташ? — меко попита Риърдън. Момчето го погледна с възмущение и учудване, сякаш отговорът беше очевиден.

— Защото след начина, по който започнах тук и начина, по който действах, след онова, което представлявах — ако дойда и ви моля за услуга, трябва да ми избиете зъбите!

— Ти си научил доста за двете години, през които беше тук.

— Не, аз… — то погледна Риърдън, разбра, отмести поглед и каза вдървено: — Да… ако наистина го мислите.

— Слушай, хлапе, бих ти дал работа незабавно и бих ти поверил нещо повече от работа на метач, ако зависеше от мен. Но забрави ли Комисията по унификация? Не ми е разрешено да те наемам, а ти не можеш да напускаш. Разбира се, хора напускат през цялото време, а ние наемаме други под фалшиви имена с измислени документи, които доказват, че са работили тук от години. Знаеш го и ти благодаря, че си държиш устатата затворена. Но да не мислиш, че ако те наема така, твоите приятелчета във Вашингтон ще го пропуснат?

Момчето бавно поклати глава.

— Да не мислиш, че ако напуснеш тяхната служба и станеш метач, те няма да разберат причините?

Момчето кимна.

— Биха ли те пуснали?

Момчето поклати глава. След миг каза с отчаян и учуден тон:

— Не бях помислил за всичко това, господин Риърдън. Забравих за тях. Мислех си само дали вие ще ме искате или не и че единственото нещо, което има значение, е вашето решение.

— Знам.

— А и… всъщност това е единственото, което има значение.

— Да, всъщност е така.

Устата на момчето се изкриви внезапно в кратка, безрадостна усмивка.

— Май съм вързан по-здраво от всеки кретен…

— Да. Няма какво да направиш сега, освен да подадеш молба до Комисията по унификация да ти позволи да смениш работата си. Аз ще я подкрепя, ако искаш да пробваш, само че не мисля, че ще ти разрешат. Не мисля, че ще ти позволят да работиш за мен.

— Не. Няма.

— Ако маневрираш и лъжеш достатъчно, могат да ти позволят да се преместиш на частна работа, само че в някоя друга стоманодобивна компания.

— Не! Не искам да ходя другаде! Не искам да напускам това място! — то стоеше и гледаше невидимата пара на дъжда над пламъците на пещите. След малко каза тихо: — Май е по-добре да се стегна. По-добре да бъда заместник-мародер. Освен това, ако напусна, Бог знае какво копеле ще ви натресат на мое място! — извърна се. — Готвят нещо, господин Риърдън. Не знам какво е, но се готвят да ви подхвърлят нещо.

— Какво?

— Не знам. Но наблюдават всяко освободено място през последните седмици, всеки дезертьор, и вмъкват някой от собствената си банда. Доста гадна банда — някои от тях са истински гангстери, за които мога да се закълна, че не са стъпвали в завод за стомана преди. Получих заповед да назнача колкото се може повече „наши момчета“. Не ми казват защо. Не знам какво планират. Опитах се да ги надхитря, но са доста внимателни. Не мисля, че ми вярват вече. Май губя правилното отношение. Знам само, че готвят нещо тук.

— Благодаря за предупреждението.

— Ще се опитам да разбера какво е. Ще направя всичко възможно, за да го хвана навреме — то се извърна рязко и тръгна, но спря. — Господин Риърдън, ако зависеше от вас, щяхте ли да ме наемете?

— Щях, с удоволствие и веднага.

— Благодаря, господин Риърдън — каза то, тихо и сериозно, и се отдалечи. Риърдън остана загледан в него, виждайки със съчувстваща усмивка какво отнася със себе си като утеха един бивш релативист, бивш прагматик, бивш аморалист.

* * *

Следобеда на 11 септември един меден кабел се скъса в Минесота и спря лентите на машината за товарене на жито на малката провинциална гара на „Тагарт трансконтинентал“. Поток от жито течеше по магистралите, пътищата, изоставените черни пътища, и изпразваше хиляди акри орна земя върху крехките диги на железопътните гари. Движеше се денем и нощем, първите ручейчета се събираха в потоци, после в реки, после в потоп, движеше се с парализирани камиони с кашлящи, туберкулозни мотори, с каруци, теглени от остарелите скелети на гладни коне, с волски каруци, чрез мъжеството и последната енергия на хората, които бяха преживели две години бедствия, за да празнуват награда от реколтата тази есен. Хората, които бяха закърпили камионите и каруците си с жици, одеяла, въжета и бяха прекарали много безсънни нощи, за да ги накарат да издържат още едно пътуване, да пренесат зърното и да се разпаднат в крайната точка, но да дадат на собствениците си шанс за оцеляване.

Всяка година по това време едно друго раздвижване из страната тракаше, влачейки товарни вагони от всички кътчета на континента към централната гара на „Тагарт трансконтинентал“ в Минесота — тракането на влакови колелета, предшестващо скърцането на вагоните, като изпреварило звука, строго планирано ехо, разпределено във времето така, че да посрещне прилива на реколтата. Централата в Минесота дремеше цяла година, но се събуждаше за буен живот в седмиците на жътвата — четиринайсет хиляди товарни вагона задръстваха депата всяка година, а този път се очакваха петнайсет хиляди. Първият влак с жито беше започнал да насочва потока към гладните мелници, към пекарните и към стомасите на нацията — но всеки влак, вагон и складов транспортьор бяха важни и нямаше нито минута време, нито инч място за губене.

Еди Уилърс наблюдаваше лицето на Дагни, докато тя преглеждаше документите в папката за спешни случаи — можеше да разбере съдържанието им само по изражението й.

— Терминалът — спокойно каза тя, щом затвори папката. — Обади се долу на терминала и кажи да изпратят половината си запаси в Минесота.

Еди не каза нищо и се подчини. Не каза нищо и на сутринта, когато сложи на бюрото й телеграма от офиса на „Тагарт“ във Вашингтон, с която ги уведомяваха за директива, с която, поради критичния недостиг на мед, се нареждаше на правителствените служби да конфискуват всички медни мини и да ги управляват като обществен ресурс.

— Е — каза тя и хвърли телеграмата в кошчето, — това е краят на Монтана.

Не каза нищо, когато Джеймс Тагарт й съобщи, че издава заповед за откачане на всички вагон-ресторанти от влаковете.

— Вече не можем да си ги позволим — обясни той, — винаги сме губили пари с проклетите ресторанти, и когато вече няма храна, когато истинските ресторанти затварят, защото не могат да намерят и фунт конско месо никъде, как могат железниците да го направят? Пък и защо, по дяволите, да трябва да храним пътниците? Имат късмет, че ги транспортираме, иначе щяха да пътуват с волски каруци! Да си носят храна, нас какво ни интересува? Нали не могат да вземат друг влак!

Телефонът на бюрото й се беше превърнал от работен в алармен — гласът на бизнеса беше подменен от отчаяни викове за помощ.

— Госпожице Тагарт, нямаме кабели!

— Пирони, госпожице Тагарт, обикновени пирони, можете ли да кажете на някого да ни прати плик пирони?

— Можете ли да намерите някаква боя, госпожице Тагарт, някаква водоустойчива боя, където и да е?

Но трийсет милиона долара субсидия от Вашингтон бяха налята в Соения проект — огромно количество земя в Луизиана, където зрееше реколта от соя, защитена и организирана от Ема Чалмърс, за да се променят хранителните навици на нацията. Ема Чалмърс, известна повече като Мамчето на Кип, беше стара социоложка, която беше висяла във Вашингтон години наред, както други жени на нейните години и с нейната настройка висяха в баровете. По някаква причина, която никой не можеше да назове, смъртта на сина й в тунела й беше придала във Вашингтон мъченически ореол, утежнен допълнително от скорошното й обръщане към будизма.

Соята е много по-издръжливо, хранително и икономично растение от всички тия екстравагантни храни, които нашата прахосническа и разглезена диета ни е научила да очакваме — беше казала мамчето на Кип по радиото; гласът й винаги звучеше така, сякаш се разпада на капки, но не вода, а майонеза. — Соята е отличен заместител на хляба, месото, зърнените храни и кафето, и ако всички бъдем принудени да приемем соята като основна храна, това ще реши националната хранителна криза и ще позволи да нахраним повече хора. Най-добрата храна за най-много хора, това е моят девиз. Във време на отчаяна обществена нужда наш дълг е да пожертваме луксозните си вкусове и да извоюваме с храненето си пътя към просперитета, като се адаптираме към проста, здравословна храна, с която народите на Изтока са живели благородно векове наред. Има много неща, които да научим от народите на Изтока.

— Медни тръби, госпожице Тагарт, можете ли да ни намерите медни тръби отнякъде? — молеха се гласовете по телефона.

— Клинове, госпожице Тагарт!

— Отвертки, госпожице Тагарт!

— Електрически крушки, госпожице Тагарт, не можем да намерим електрически крушки никъде, на двеста мили наоколо!

Но службата за съблюдаване на морала похарчи пет милиона долара за Народната опера, която пътуваше из страната и изнасяше безплатни представления на хора, които, с едно хранене на ден, не можеха да си позволят да хабят енергия, за да ходят до операта. Седем милиона долара бяха дадени на психолог, натоварен с проект за разрешаване на световната криза чрез изследвания в областта на братската любов. Десет милиона долара бяха дадени на производител на нова електронна запалка, но вече нямаше цигари по магазините. На пазара имаше фенерчета, но не и батерии; радиоапарати, но не и тръби; имаше фотоапарати, но не и филми. Производството на самолети беше „временно прекратено“. Въздушният транспорт за частни цели беше забранен и беше запазен изключително за мисии от „обществена нужда“. Индустриалец, който пътуваше, за да спаси фабриката си, не се смяташе за обществено нужен и не можеше да се качи на самолет; държавен служител, тръгнал да събира данъци, се смяташе и можеше.

— Хората крадат болтове и гайки от релсите, госпожице Тагарт, крадат ги нощем, а запасите ни свършват, складът на централата е празен, какво да правим, госпожице Тагарт?

Но в Народния парк във Вашингтон беше разположен супер-цветен еднометров телевизионен екран за туристите, в Държавния научен институт беше започнат строежът на супер-циклотрон за изучаването на космическите лъчи, който трябваше да бъде завършен след десет години.

— Проблемът със съвременния свят — каза по радиото доктор Робърт Стедлър на церемонията по откриването на строителната площадка на циклотрона — е, че твърде много хора мислят твърде много. Това е причината за всичките ни настоящи страхове и съмнения. Едно просветено гражданство би следвало да изостави суеверното обожание на логиката и остарялото облягане на разума. Също както лаиците оставят медицината на лекарите и електрониката на инженерите, така и хората, които не са квалифицирани да мислят, трябва да оставят мисленето на експертите и да вярват във върховния авторитет на тези експерти. Само експертите са в състояние да разбират откритията на модерната наука, които доказват, че мисленето е илюзия, а разумът — мит.

— Тази епоха на мизерия е Божието наказание към човека за греха да разчита на ума си! — лаеха триумфиращите гласове на мистиците от всички видове и секти, по уличните ъгли, в протеклите от дъжда палатки, в рушащите се храмове. — Тези мъки за света са резултат от опита на човека да живее съгласно разума! Ето докъде ви доведоха мисленето, логиката и науката! И няма да има спасение, докато хората не разберат, че смъртният им ум е безсилен да реши проблемите им и не се върнат към вярата, вярата в Бога, вярата във върховния авторитет!

А всеки ден срещу нея заставаше окончателният продукт на всичко това, наследникът, получателят — Къфи Мийгс, човекът, глух за мисълта. Къфи Мийгс крачеше из кабинетите на „Тагарт трансконтинентал“ с полувоенно сако и шляпаше с лъскаво кожено куфарче по лъскавите си кожени крачоли. Носеше автоматичен пистолет в единия си джоб и заешки крак — в другия.

Къфи Мийгс се опитваше да я избягва — отношението му беше отчасти присмехулно, сякаш я смяташе за непрактичен идеалист, отчасти суеверно и почтително, сякаш тя притежаваше някаква неразбираема сила, с която той предпочиташе да не се забърква. Държеше се така, сякаш нейното присъствие не се вписваше в неговата представа за железопътна компания, но като че единствено него не дръзваше да предизвика. В отношението му към Джим имаше нетърпение и възмущение — сякаш беше дълг на Джим да се разправя с нея и да защитава него. Както той очакваше Джим да поддържа железницата в движение и да го остави свободен за действия от по-практичен характер, така очакваше да държи и нея на линия, като част от оборудването.

Отвъд прозореца на кабинета й, като парче лепенка, сякаш залепено върху рана в небето, страницата на календара висеше празна в далечината. Календарът така и не беше поправен от нощта на сбогуването на Франсиско. Официалните лица, които се бяха втурнали към кулата онази нощ, бяха разбили мотора на календара и бяха откъснали филма от проектора. Бяха намерили мъничкото квадратче със съобщението на Франсиско, залепено върху лентата с дните, но кой го беше залепил, кой беше влязъл в заключената стая, кога и как — така и не разбраха трите комисии, които още разследваха случая. Сякаш в очакване на резултата от техните усилия, календарът висеше празен и неподвижен над града.

Празен беше и следобедът на 14 септември, когато телефонът в кабинета й звънна.

— Мъж от Минесота — каза секретарката й. Тя я беше предупредила, че ще приема всички подобни разговори. Това бяха молби за помощ и единственият й източник на информация. Във време, в което официалните представители на железницата издаваха само звуци, предназначени да предотвратят общуването, гласовете на безименните хора бяха единствената й връзка със системата, последните искрици разум и измъчена почтеност, които проблясваха по безкрайните коловози на „Тагарт“.

— Госпожице Тагарт, не е моя работа да ви се обаждам, но никой друг няма да го направи — каза този път гласът по жицата; беше млад и твърде спокоен. — След ден-два тук ще се случи нещастие, каквото никога не са виждали, и няма да могат да го крият вече, само че вече ще е твърде късно, а може би и сега е твърде късно.

— Какво е то? Кой сте вие?

— Един от служителите ви в централата в Минесота, госпожице Тагарт. След ден-два влаковете ще спрат да заминават оттук, а вие знаете какво значи това, в средата на жътвата. В разгара на най-голямата ни жътва. Ще спрат, защото нямаме вагони. Тази година не са ни изпращали товарни вагони за жито.

— Какво казахте? — тя усети минутите, които сякаш отделяха всяка дума в гласа, който не звучеше като нейния.

— Не са изпращани вагони. Досега трябваше да са пристигнали петнайсет хиляди. Доколкото знам, имаме само около осем хиляди. Звъня в централата на района вече седмица. Те ми казват да не се притеснявам. Последния път ми казаха да си гледам проклетата работа. Всяка барака, силоз, товарач, склад, гараж и зала за танци по линията са пълни с жито. В товарачната база на Шърман има опашка от камиони и каруци, дълга две мили, която чака направо на пътя. На гара Лейкууд товарният плац е претъпкан с коли, които чакат вече три дни. Продължават да разправят, че това е само временно, че вагоните идват и ще наваксаме. Няма. Защото няма да дойдат никакви вагони. Обадих се на всички, на които можах. Знам само по начина, по който отговарят. Знаят, но никой не иска да го признае. Уплашени са, уплашени са да мърдат, да говорят, да отговарят. Мислят само кой ще опере пешкира, когато реколтата изгние по гарите, а не кой да я превози. Може би вече никой не може. Може би и вие нищо не можете да направите. Но си помислих, че вие сте единственият човек, който ще иска да знае, и че някой трябва да ви каже.

— Аз… — тя си пое с усилие дъх. — Разбирам… Кой сте вие?

— Името няма значение. Когато затворя, ще дезертирам. Не искам да остана тук и да видя какво ще стане. Не искам да участвам повече. Успех, госпожице Тагарт.

Тя чу щракането.

— Благодаря — каза тя на празната слушалка.

Следващия път, когато забеляза кабинета около себе си и си позволи да чувства, беше на обяд на следващия ден. Стоеше в средата на кабинета и прокарваше вдървените си пръсти през кичур коса, опитвайки се да го махне от лицето си, и за миг се запита къде е и какво е невероятното нещо, което се беше случило през последните двайсет часа. Изпитваше ужас и знаеше, че го изпитва още от първите думи на човека по телефона, само че не беше имала време да го осъзнае. От последните двайсет часа в ума й не беше останало много, само разпръснати парчета, свързани от единствената константа, която ги беше направила възможни — меките, отпуснати лица на хората, които се бореха да скрият от себе си, че знаят отговорите на въпросите, които тя задаваше. От момента, в който й казаха, че управителят на отдела за товарни вагони е извън града от седмица и не е оставил адрес, на който да може да го намери, тя знаеше, че докладът на човека от Минесота е верен. После дойдоха лицата на помощниците в отдела за товарни вагони, които нито го потвърждаваха, нито го отричаха, а непрекъснато й показваха документи, заповеди, формуляри, карти, по които имаше английски думи, но не и връзка или разбираеми факти.

— Изпратени ли са товарни вагони в Минесота?

— Формуляр 357W е попълнен с всички данни, както е изискано от службата на координатора с оглед на инструкциите на контрольора и изискванията на Директива 11–493.

— Изпратени ли са товарни вагони в Минесота?

— Данните за месеците август и септември са обработени от…

— Изпратени ли са товарни вагони в Минесота?

— Моите документи определят местоположението на товарните вагони по щат, дата, класификация и…

— Знаете ли дали вагоните са били изпратени в Минесота?

— Що се отнася до междущатското движение на товарни вагони, бих ви насочил към документацията на господин Бенсън и на…

От документите не можеше да се научи нищо. Имаше внимателни вписвания, всяко от които можеше да има поне по четири значения, с препратки към препратки към последна препратка, която липсваше. Отне й дълго време да открие, че вагоните не са били изпратени в Минесота и че заповедта е дошла от Къфи Мийгс, но кой я беше изпълнил, кой я беше предал, какви стъпки са били предприети и от кои услужливи хора, за да се съхрани видът на обичайна операция, без един-единствен вик на протест, който да привлече вниманието на някой почтен човек, кой беше фалшифицирал докладите и къде бяха отишли вагоните — всичко това изглеждаше невъзможно да се разбере.

През часовете на тази нощ, докато малък, отчаян екип под командването на Еди Уилърс звънеше във всяка районна централа, във всяко депо, работилница, гара, направление и разклонение на „Тагарт трансконтинентал“ за всеки товарен вагон, до който можеха да се доберат, и им нареждаше да разтоварят, свалят, хвърлят всичко и да тръгват незабавно за Минесота, докато се обаждаха на депата, гарите и президентите на всяка мъждукаща железопътна компания по картата, просейки вагони за Минесота, тя трябваше да проследи от едно страхливо лице към друго страхливо лице къде бяха отишли товарните вагони, които бяха изчезнали.

Премина от директорите на компанията към богатите клиенти, към официалните лица във Вашингтон и после обратно към железницата — с такси, по телефона, по телеграфа, — преследвайки дирята от половинчати намеци. Дирята доближи своя край, когато чу една жена, специалист по връзките с обществеността във Вашингтон, да й казва възмутено по телефона:

— Ами в крайна сметка само въпрос на мнение е дали житото е от основна важност за благото на нацията, има по-прогресивни възгледи, според които соята е с може би много по-висока стойност — и тогава, по обяд, тя стоеше в средата на кабинета си, след като беше разбрала, че товарните вагони, предназначени за житото на Минесота, са били изпратени да превозват соята от блатата на Луизиана за проекта на Мамчето на Кип.

Първата статия за катастрофата в Минесота се появи по вестниците след три дни. Разказваха, че фермерите, които бяха чакали по улиците на Лейкууд шест дни, без да има къде да складират житото си, без влакове, които да го превозят, разрушили местната съдебна палата, дома на кмета и гарата. След това статиите изчезнаха рязко и вестниците се смълчаха, а после започнаха да печатат призиви хората да не вярват на непатриотични слухове.

Докато мелниците и зърнените пазари в страната пищяха по телефоните и телеграфа, умолявайки Ню Йорк, изпращайки делегации във Вашингтон, докато редички товарни вагони от случайни кътчета на континента се тътреха като ръждиви гъсеници по картата към Минесота, житото и надеждата на страната погиваха покрай празен коловоз, под неизменните зелени светлини на семафорите, които подканваха към движение влакове, които не бяха там.

В съобщителната служба на „Тагарт трансконтинентал“ малък екип продължаваше да се обажда за товарни вагони и повтаряше като екипаж на потъващ кораб сигнал за бедствие, който оставаше нечут. Имаше товарни вагони, държани натоварени с месеци в депата на компаниите, собственост на приятелите на връзкарите, които игнорираха трескавите молби да разтоварят вагоните и да ги пуснат.

Можете да кажете на железницата да си… — последвано от непредаваеми думи, беше единственото съобщение на братята Смадър от Аризона в отговор на сигнала за бедствие от Ню Йорк. В Минесота прибираха вагони от всеки страничен коловоз, от разклонението в рудните полета в Месаби, от мините на Пол Ларкин, където вагоните чакаха нищожни количества желязо. Насипваха жито във вагони за руда, за въглища, на обковани с дъски открити платформи, които сипеха тънки златни поточета покрай коловоза, докато пълзяха по него. Насипваха го в пътнически вагони, по седалките, масите и мрежите за багаж, само за да го изпратят, да го задвижат, въпреки че пропадаше в пропасти при внезапно скъсани нитове, при експлозии, причинени от пламнали електрически табла.

Бореха се за движение, движение без мисъл за дестинация, за движението като такова, като паралитик след удар, който се бори с диви, вдървени, невярващи конвулсии срещу осъзнаването, че движението изведнъж е станало невъзможно. Нямаше други железници: Джеймс Тагарт ги беше убил; нямаше кораби по езерата: Пол Ларкин ги беше разрушил. Имаше един-единствен коловоз и мрежа от запуснати магистрали.

Камионите и каруците на чакащите фермери тръгнаха сляпо по пътищата, без карти, без бензин, без храна за конете, на юг, към някакво видение за мелници, които ги очакваха някъде, без да знаят какви разстояния има пред тях, но знаеха, че зад тях е смъртта, която се движи и се спуска над пътищата, в овразите, в ръждясалите останки от мостове. Един фермер беше открит мъртъв на половин миля на юг от повредения си камион, в една канавка, с лице в земята, стиснал още чувала с жито на гърба си. После дъждовните облаци се спуснаха над прериите в Минесота; дъждът започна да яде с плесен житото по застиналите в очакване гари; шибаше купчините покрай пътищата и отмиваше златните зърна в земята.

Хората във Вашингтон последни бяха достигнати от паниката. Те не гледаха новините от Минесота, а крехкия баланс на приятелствата и ангажиментите си; претегляха не съдбата на реколтата, а неизвестния резултат от непредсказуемите емоции на немислещи хора с неограничена власт. Чакаха, отбягваха всички молби, декларираха:

— О, стига глупости, няма за какво да се притеснявате! Тия от „Тагарт“ винаги са доставяли житото по разписание, ще намерят начин да го пренесат!

След това, когато областният управител на Минесота изпрати искане до Вашингтон за намеса на армията срещу бунтовете, които не можеше да контролира, три директиви бяха избълвани за два часа, с които се спряха всички влакове в страната и беше наредено всички вагони да тръгнат към Минесота. Заповед, подписана от Уесли Мауч, нареждаше незабавното освобождаване на товарните вагони, които обслужваха Мамчето на Кип. По това време беше вече твърде късно. Товарните вагони на Мамчето бяха в Калифорния, откъдето соята се изпращаше на един прогресивен концерн, създаден от социолози, проповядващи култа към ориенталската аскетичност, и от бивши хазартни босове.

В Минесота фермерите палеха собствените си ферми, чупеха транспортните ленти, разрушаваха домовете на управниците на щата, биеха се покрай линията — някои за да я разрушат, други — да я защитят с цената на живота си, и тъй като единствената им цел беше насилието, умираха по улиците на изкормени градове и в тихите оврази на безпътната нощ. След това остана само острата смрад на зърно, гниещо на тлеещи купчини, няколко стълба дим се издигаха от равнините и оставаха неподвижни във въздуха над почернелите руини, а в един кабинет в Пенсилвания Ханк Риърдън седеше зад бюрото си и гледаше списъка с банкрути: производителите на фермерско оборудване, на които нямаше да се плати и които нямаше да му платят.

Реколтата от соя не стигна до пазарите: беше прибрана твърде рано, беше плесенясала и не беше годна за консумация.

* * *

През нощта на 15 октомври един меден кабел се скъса в Ню Йорк, в един подземен контролен пункт на терминала на „Тагарт“, и угаси светлините на семафорите. Беше само скъсан кабел, но причини късо съединение в свързаната с него система за контрол на трафика и сигналите за движение или опасност изчезнаха от таблата на контролните постове и от линиите. Червените и зелените светлини си останаха червени и зелени, но не с живия блясък на зрението, а вторачени като мъртви, оцъклени очи. На края на града няколко влака се струпаха на входовете на тунелите към терминала и ставаха все повече, докато течаха минутите на неподвижност, като кръв, събрала се пред съсирек във вена, неспособна да стигне до камерите на сърцето.

Тази вечер Дагни седеше на една маса в частна трапезария в „Уейн-Фолклънд“. Восъкът на свещите капеше по белите камелии и лавровите листа в основата на сребърните свещници, по ленената покривка бяха надраскани с молив аритметични изчисления, а угарка от пура плуваше в чинийка с ароматизирана вода. Шестимата мъже с официални вечерни костюми, седнали срещу нея на масата, бяха Уесли Мауч, Юджийн Лоусън, доктор Флойд Ферис, Клем Уедърби, Джеймс Тагарт и Къфи Мийгс.

— Защо? — беше попитала тя, когато Джим й беше казал, че трябва да присъства на тази вечеря.

— Ами… защото нашият борд на директорите има среща другата седмица.

— И?

— Интересува те какво ще се реши за линията ни в Минесота, нали?

— Това на срещата на борда ли ще се решава?

— Хм, не точно.

— На тази вечеря ли ще се решава?

— Ами не точно, но… ох, защо винаги трябва да си толкова определена? Вече нищо не е определено. Освен това настояха, че искат да дойдеш.

— Защо?

— Това не ти ли е достатъчно?

Тя не попита защо тези хора взимат всичките си важни решения на подобни събирания — знаеше, че го правят. Знаеше, че зад шумните, тежки претенции на заседанията на съветите, срещите на комисиите и масовите дебати, решенията се взимат предварително, крадешком, неформално, на обеди и вечери, в барове, и колкото по-важна беше темата, толкова по-нехайно се уреждаше. За пръв път канеха нея, аутсайдера, врага, на една от тези тайни сесии — това беше признание на факта, че имаха нужда от нея, и може би първата стъпка към отстъплението им; беше шанс, който не можеше да пропусне. Но когато седна сред светлината на свещите в трапезарията, тя вече беше сигурна, че няма шанс, но не можеше да приеме тази сигурност. Почувства се неспокойна, тъй като не можеше да разбере и причината да е сигурна, но изпитваше апатично нежелание да я открие.

— Както, мисля, ще се съгласите, госпожице Тагарт, в момента като че ли няма икономическо оправдание за съществуването на железопътна линия в Минесота, която…

— Сигурен съм, че дори и госпожица Тагарт ще се съгласи, че се налагат някои временни съкращения, докато…

— Никой, дори и госпожица Тагарт, не може да отрече, че има времена, в които е необходимо да се пожертват частите в името на цялото…

Докато слушаше как споменават през половин час името й в разговора — между другото, без очите на говорещия да се насочват изобщо към нея, — тя се питаше каква причината ги беше накарала да искат нейното присъствие. Не беше в опит да я заблудят, че се консултират с нея — беше нещо по-лошо: беше опит да заблудят себе си, че тя се е съгласила. Задаваха й въпроси от време на време и я прекъсваха, преди да е довършила и първото изречение от отговора. Изглежда искаха одобрението й, но без да трябва да им се налага да разбират дали тя всъщност одобрява или не.

Някаква жестока, детинска форма на самоизмама ги беше накарала да решат да декорират събитието като официална вечеря. Държаха се така, сякаш се надяваха да си спечелят от луксозните предмети силата и честта, на която те някога са били символ и продукт — действаха като онези диваци, които поглъщат тялото на противника с надеждата да получат неговата сила и доблест. Съжаляваше, че се е облякла така.

— Официално е — беше й казал Джим, — но не прекалявай… искам да кажа, не изглеждай твърде богата… бизнесмените трябва да избягват да изглеждат арогантни в наши дни… не че трябва да изглеждаш дрипава, но ако просто изразяваш… ами… смирение… това ще им хареса, ще ги накара да се чувстват големи.

— Така ли? — беше казала тя и се беше обърнала на другата страна.

Носеше черна рокля, която изглеждаше като просто парче плат, кръстосано върху гърдите й и падащо до краката с меките гънки на гръцка туника; беше от сатен, толкова лек и тънък, че можеше да служи и като материал за нощница. Блясъкът на тъканта, който сякаш се разливаше с всяко нейно движение, създаваше впечатлението, че светлината в стаята е нейна лична собственост и се подчинява чувствено на движенията на тялото й, обгръщайки я в слой блясък, по-луксозен от тъканта на броката, подчертал гъвкавата крехкост на фигурата й, придаващ толкова естествена елегантност, която можеше да си позволи да бъде презрителна и небрежна. Носеше едно-единствено бижу — диамантена висулка на черна лента около врата й, — която проблясваше при недоловимите движения на дъха й, като трансформатор, който превръща искрицата в огън, като кара човека да осъзнава не бижутата, а живия пулс зад тях. Тя проблясваше като военно отличие, като богатство, носено като почетен медал. Не носеше други украшения, само черна кадифена пелерина, която беше по-арогантно и демонстративно патрицианска от всякакви самурени наметала.

Сега съжаляваше, като гледаше мъжете пред себе си — изпита притеснителната вина от безсмислието, сякаш се беше опитала да предизвика восъчни фигури. Видя безумно възмущение в очите им и промъкващ се намек за безжизнена, безполова, мръсна похот, с която хората гледат плакат за стриптийз.

— Голяма отговорност е — каза Юджийн Лоусън — да се взимат решения на живот и смърт за хиляди хора и да се жертват, когато е необходимо, но трябва да имаме куража да го сторим — меките му устни като че ли се изкривиха в усмивка.

— Единствените фактори, които трябва да имаме предвид, е площта на земята и броя на населението — със статистически тон каза доктор Ферис, издухвайки кръгчета дим към тавана. — Тъй като вече е невъзможно да се поддържат едновременно линията в Минесота и трансконтиненталния трафик на тази железопътна компанията, изборът е между Минесота и щатите на запад от Скалистите планини, които бяха отрязани от повредата в тунела на „Тагарт“, както и съседните щати Монтана, Айдахо, Орегон, което на практика означава целият Северозапад. Ако изчислим площта на земята и броя население в двата района, очевидно е, че трябва да зарежем Минесота, вместо да се откажем от линиите си за връзка с една трета от континента.

— Аз не бих се отказал от континента — каза Уесли Мауч, вторачен в сладоледа си, със сърдит и упорит глас.

Тя си мислеше за Месаби, последният голям източник на желязна руда, мислеше си за фермерите в Минесота — колкото от тях бяха останали, — за най-добрите производители на пшеница в страната, мислеше си, че краят на Минесота ще повлече Уисконсин, после Мичиган, после Илинойс, виждаше червения дъх на фабриките, които измираха по целия промишлен Изток, на фона на празните безбрежни пясъци на Запад, сухите пасища и изоставените ферми.

Цифрите сочат — надуто каза господин Уедърби, — че поддръжката на двата района изглежда невъзможна. Релсите и оборудването от единия трябва да се разглобят, за да дадат материал за поддръжка на другия.

Тя забеляза, че Клем Уедърби, техният технически експерт по железопътен транспорт, е най-малко влиятелният сред тях, а Къфи Мийгс — най-влиятелният. Къфи Мийгс се беше изтегнал в стола си, с израз на снизходителна толерантност към играта им — да си губят времето с дискусии. Говореше малко, но когато кажеше нещо, то беше яростно и решително, казано с презрителна усмивка:

— Млъквай, Джими! — или:

— Глупости, Уес, говориш пълни глупости!

Забеляза, че нито Джим, нито Мауч изразяваха възмущение. Сякаш посрещаха с удоволствие успокояващия му авторитет — приемаха го като свой господар.

— Трябва да сме практични — повтаряше доктор Ферис. — Трябва да подхождаме научно.

— Имам нужда от икономиката на страната като цяло — повтаряше Уесли Мауч. — Имам нужда от производството на цял народ.

За икономика ли говорите? За производство? — казваше тя всеки път, когато студеният й, премерен глас можеше да се промъкне сред монотонната им песен. — Ако е така, дайте ни свобода на действие, за да спасим източните щати. Само това е останало от страната — и от света. Ако ни позволите да спасим това, ще имаме шанс да възстановим останалото. Ако ли не, то това е краят. Нека „Атлантик саутърн“ да се погрижи за каквото е останало от трансконтиненталния трафик. Нека местните железопътни компании да се погрижат за Северозапада. Но нека „Тагарт трансконтинентал“ да остави всичко друго, да, всичко, и да посветим всичките си ресурси, оборудване и релси на трафика на източните щати. Нека се смалим отново, като в началото на тази страна, но да запазим поне това начало. Няма да пускаме влакове на запад от Мисури. Ще станем местна железница — железницата на индустриалния Изток. Нека спасим промишлеността. На запад няма нищо за спасяване. Можете да управлявате земеделието векове наред с човешка сила и волски каруци. Но ако разрушите последните индустриални площадки на страната, и цели векове усилия няма да могат да ги възстановят или да съберат икономическата сила, за да се започне. Как очаквате индустриите — или пък железниците — да оцелеят без стомана? Как очаквате да се произвежда някаква стомана, ако отрежете доставките на желязна руда? Спасете Минесота, или поне каквото е останало от нея. Страната ли? Няма да имате страна за спасяване, ако индустрията загине. Можете да пожертвате крак или ръка. Но не можете да спасите тяло, ако пожертвате сърцето и мозъка му. Спасете индустрията. Спасете Минесота. Спасете източния бряг.

Нямаше полза. Каза го толкова пъти, с толкова детайли, статистика, цифри, доказателства, колкото можеше да изстиска от изморения си ум пред уклончивото им внимание. Нямаше полза. Те нито отхвърляха, нито се съгласяваха — само я гледаха така, сякаш аргументите й са неуместни. Те подчертаваха отговорите си, сякаш й даваха обяснение, но със скрит код, за който тя нямаше парола.

— В Калифорния има проблеми — мрачно каза Уесли Мауч.

— Щатското събрание действа доста стряскащо. Говорят за напускане на съюза.

— Орегон е залят от банди дезертьори — внимателно каза Клем Уедърби. — Убили са двама данъчни през последните три месеца.

— Важността на индустрията за цивилизацията е силно преувеличена — замечтано каза доктор Ферис. — Сегашната Индийска народна република е съществувала векове наред без никакво индустриално развитие.

— Хората могат да живеят с по-малко материални джунджурии и по-строга дисциплина, с лишения — пламенно каза Юджийн Лоусън. — Това ще е добре за тях.

— Дяволите да ви вземат, да не би да искате да оставите тая мадама да ви уговори да изпуснете най-богатата страна в света? — каза Къфи Мийгс и скочи на крака. — Тъкмо сега ли ще се отказвате от цял континент — и то в замяна на какво? На едно нищо и никакво щатче, което и без друго е издоено до капка! Зарежете Минесота и се дръжте за трансконтиненталната мрежа. Когато навсякъде има проблеми и бунтове, няма да можете да държите хората в подчинение, освен ако нямате транспорт, транспорт за войските, докато не държите войниците си на няколко дни път от всяка точка на континента. Не е време за съкращения. Не се плашете, като слушате всичките тия приказки. Държите страната в джоба си. Просто я дръжте там.

— В дългосрочен план… — несигурно започна Мауч.

— В дългосрочен план всички ще сме мъртви — сопна се Къфи Мийгс, докато крачеше неспокойно. — По дяволите икономиите! Има достатъчно останки в Калифорния, Орегон и по всички тия места. Аз си мисля, че трябва да мислим за разширение — както са се стекли нещата, няма кой да ни спре, можем да си вземем Мексико, а може би и Канада, лесна работа!

Тогава тя видя отговора, видя тайната предпоставка зад думите им. С цялото им шумно посвещаване на епохата на науката, с истеричния им технологичен жаргон, с циклотроните и звуковите лъчи, тези хора бяха подтиквани не от стремеж към индустриалния хоризонт, а от видение за една форма на съществуване, която индустриалците бяха унищожили. Те бяха движени от видението за съществуването на дебел, мръсен индийски махараджа, който имаше празни очи, вторачени вцепенено изпод застиналите му пластове плът, и чието единствено задължение беше да премята скъпоценни камъни из ръцете си, от време на време да забива нож в тялото на някое умряло, съсипано, изядено от червеи създание, за да си присвои няколкото зрънца от неговия ориз, после да поиска и ориза на стотици милиони такива същества и така да превърне оризовите зрънца в скъпоценни камъни.

Мислеше си, че промишленото производство е ценност, която не може да се подлага на съмнение от никого — мислеше си, че стремежът на тези хора да си присвоят фабриките на другите се дължи на признанието им, че фабриките са ценност. Тя, родена от индустриалната революция, не смяташе за мислимо и беше забравила, заедно с приказките за астрология и алхимия, онова, което тези хора знаеха в скритите си, потайни души — но не чрез мисълта си, а чрез онази безименна кал, която наричаха свои инстинкти и емоции, — че докато хората се борят да оцелеят, те никога няма да произвеждат толкова малко, че да не може човекът с тоягата да си го присвои и да им остави още по-малко, стига милиони от тях да са готови да се подчинят; че колкото по-усилена е работата и колкото по-малка е печалбата, толкова по-склонен към подчинение е духът им; че хората, които живеят, като дърпат лостовете на електрическо табло не са лесни за управляване, докато тези, които копаят земята с голите си ръце, са; че феодалните барони не са имали нужда от фабрики за производство на електроника, за да се напиват като свине от инкрустираните си бокали, а още по-малко са се нуждаели от това махараджите от Индийската народна република.

Видя какво искат и към каква цел ги водеха техните „инстинкти“, които те наричаха необясними. Видя Юджийн Лоусън, хуманитаристът, да се наслаждава на перспективата за гладна смърт на хората, а доктор Ферис, ученият, да мечтае за деня, когато хората ще се върнат към ръчния плуг. Неверието и безразличието бяха единствената й реакция: неверие, защото не можеше да си представи какво може да доведе човешки същества до такова състояние; и безразличие, защото вече не можеше да гледа на тези, които са го достигнали, като на хора. Те продължаваха да говорят, но тя не можеше нито да говори, нито да слуша. Улови се, че единственото й желание е да се прибере и да заспи.

— Госпожице Тагарт — каза възпитан, рационален, леко притеснен глас, тя вдигна рязко глава и видя вежливата фигура на сервитьор, — помощник-управителят на терминала е на телефона и моли за разрешение да говори с вас веднага. Казва, че е спешно.

Изпита облекчение да скочи на крака и да излезе от стаята, макар и в отговор на съобщение за някаква нова катастрофа. Изпита облекчение да чуе гласа на помощник-управителя, макар и да казваше:

— Контролната система отказа, госпожице Тагарт. Семафорите не работят. Задържани са осем входящи влака и шест изходящи. Не можем да ги мръднем нито навътре, нито навън от тунелите, не можем да намерим главния инженер, не можем да намерим къде е скъсано захранването, нямаме кабели за поправки, не знаем какво да правим…

— Слизам веднага — каза тя и хвърли слушалката.

Докато бързаше към асансьора, и после докато тичаше през великолепното лоби на „Уейн-Фолклънд“, тя усети как се връща към живот, призована от възможността за действие. По това време почти нямаше таксита и никое не дойде в отговор на свирката на портиера. Тя тръгна бързо по улицата, забравила какво е облякла, чудейки се защо допирът на вятъра е толкова студен и толкова интимно близък.

С ум, съсредоточен върху терминала, тя беше поразена от красотата на внезапна гледка: видя елегантната фигура на жена да преминава покрай нея, лъч от улична лампа да пробягва по бляскавата коса, голите ръце, развятата черна пелерина и блясъка на диамант върху гърдите, видя дългия, празен коридор на градската улица зад нея и небостъргачите, очертани от самотните точици светлина на прозорците. Осъзнаването, че вижда собственото си отражение в страничното огледало на витрина на цветарски магазин дойде след миг: беше почувствала очарованието на пълния контекст, към който принадлежаха този образ и този град. После почувства остра, отчаяна самота, много по-широка от празната улица, и гняв към себе си, към абсурдния контраст между вида си и контекста на нощта и на епохата.

Видя едно такси да завива иззад ъгъла, махна му и скочи вътре, затръшвайки вратата пред чувство, което се беше надявала да остави зад себе си, на пустия паваж до цветарската витрина. Но тя знаеше, с подигравка към самата себе си, с горчивина и копнеж, че това чувство е очакването, което беше изпитала на първия си бал и в редките моменти, когато беше искала външната красота на битието да съответства на вътрешното му величие. Що за време да мислиш за това! — подигравателно си казваше тя. — Не сега! — крещеше си ядосано, но някакъв отчаян глас продължаваше да я пита спокойно, през шума от колелата на таксито: ти, която вярваш, че трябва да живееш заради собственото си щастие, какво ти е останало от него? Какво печелиш от борбата си? Да! Кажи го честно: какво остава за теб? Или си станала като онези жалки алтруисти, които вече нямат отговор на този въпрос? Не сега! — нареди тя, когато бляскавият вход на терминала се появи зад предния прозорец на таксито.

Хората в кабинета на управителя на терминала бяха като угасени семафори, сякаш и тук беше спряло електричеството и нямаше жив ток, който да ги накара да мръднат. Гледаха я с някаква неодушевена пасивност, сякаш нямаше значение дали ще ги остави неподвижни или ще натисне бутон, който да ги задвижи. Управителят го нямаше. Главният инженер не можеше да бъде открит — бяха го видели за последно преди два часа. Помощник-управителят беше изчерпал инициативата си с това да й се обади. Другите не бяха направили нищо. Инженерът по семафорите беше мъж с вид на колежанче, над трийсетте, който повтаряше агресивно:

— Но това никога не се е случвало преди, госпожице Тагарт! Превключвателят никога не се е повреждал. Не трябва да се поврежда. Знаем си работата, можем да се погрижим за него както всеки друг, но не и ако се счупи тогава, когато не трябва!

Не разбираше дали диспечерът, възрастен мъж, който беше работил дълги години в железниците, още пазеше интелекта си и го криеше, или месеците на потискането му го бяха задушили завинаги, осигурявайки му безопасното скривалище на инертността.

— Не знаем какво да правим, госпожице Тагарт.

— Не знаем на кого да се обадим и за какво разрешение.

— Няма правила за покриване на подобна повреда.

— Дори няма правила кой да определя правилата за това!

Тя ги изслуша, взе телефона без дума обяснение и нареди на оператора да я свърже с оперативния вицепрезидент на „Атлантик саутърн“ в Чикаго, да се обади у тях и да го извади от леглото, ако е необходимо.

— Джордж? Дагни Тагарт е — каза тя, когато гласът на конкурента й се появи на линията. — Ще ми заемеш ли семафорния си инженер от терминала в Чикаго, Чарлз Мъри, за двайсет и четири часа? Да… добре… Качи го на самолет и ми го прати по най-бързия начин. Кажи му, че ще платим три хиляди долара… Да, за един ден… Да, толкова е зле… Да, ще му платя в брой, от джоба си, ако трябва. Ще платя всичко необходимо, за да си намери с подкуп място на самолет, но го прати с първия самолет от Чикаго… Не, Джордж, нито един, нито един ум не е останал в „Тагарт трансконтинентал“… Да, ще намеря всички документи, изключения, отмени и аварийни разрешения… Благодаря, Джордж. До скоро.

Тя затвори и заговори бързо на хората около себе си, за да не чува неподвижността на стаята и на терминала, където вече не пулсираше звук от колелета, да не чува горчивите думи, които тишината сякаш повтаряше: нито един ум не е останал в „Тагарт трансконтинентал“…

— Пригответе незабавно авариен влак и екипаж — каза тя. — Изпратете ги по линията „Хъдсън“ с нареждане да изтръгнат всеки сантиметър меден кабел, всички кабели, лампи, семафори, телефони, всичко, което е собственост на компанията. Да бъде тук до сутринта.

— Ама госпожице Тагарт! Нашата работа по линията „Хъдсън“ е само временно прекратена и Комисията по унификация ни забрани да разглобяваме линията!

— Аз отговарям.

— Но как ще изкараме аварийния влак оттук без семафори?

— Ще има семафори след половин час.

— Как?

— Хайде — каза тя и се изправи. Те я последваха, когато тя тръгна бързо надолу по пътническите перони, покрай струпалите се групи пътници покрай неподвижните влакове. Мина по тясната пътека между лабиринт от релси, покрай слепи семафори и замръзнали стрелки, и единствено звукът от токовете на сатенените й сандали изпълваше огромните арки на подземните тунели на „Тагарт трансконтинентал“, а дъските скърцаха под по-бавните стъпки на мъжете, които я следваха, като колебливо ехо. Тя бързаше към осветения стъклен куб на Контролен пост А, който висеше в мрака като корона без тяло, корона на абдикирал владетел над царство от празни коловози.

Началникът беше твърде добър експерт на твърде взискателна позиция, за да може да си позволи да скрие изцяло опасния товар на интелекта. Разбра какво иска от него още с първите думи и отговори с рязко „да, госпожо“, и вече беше наведен над разпределенията си, когато другите дойдоха след нея по железните стълби, беше мрачно потънал в най-унизителната изчислителна работа, която някога му се беше налагало да върши през дългата си кариера. Тя разбра колко добре я е разбрал от единствения поглед, който й хвърли, поглед на негодувание и издръжливост, който подхождаше на някакво чувство, което беше уловил на лицето й:

— Първо ще го направим, после ще чувстваме — каза тя, въпреки че той не беше коментирал.

— Да, госпожо — вдървено отговори той.

Стаята му на върха на подземната кула беше като стъклена веранда, наблюдаваща някога най-бързия, богат и подреден поток в света. Той беше обучен да отбелязва движението на повече от деветдесет влака на час и да ги гледа как влизат безопасно в лабиринт от коловози и стрелки, на влизане и излизане от терминала, под стъклените му стени и под пръстите му. Сега, за пръв път, наблюдаваше празната тъмнина на пресъхнал канал.

През отворената врата на стаята за персонала тя видя хората от контролния пост да стоят в мрачно бездействие — хората, чиято работа не позволяваше и миг отпускане, да стоят до дългите редици от вертикални медни полици, като до лавици с книги, и да изглеждат като също такъв паметник на човешкия интелект. Дърпането на един от малките лостове, които се подаваха от полиците, задвижваше хиляди електрически вериги, правеше хиляди контакти и прекъсваше хиляди други, задвижваше десетки стрелки, които да пуснат даден курс и десетки семафори, които да го осветят, без място за грешка, без случайности и противоречия — огромна сложност на мисълта, въплътена в едно движение на ръката, което да определи и обезопаси движението на влак, за да могат стотици влакове да преминават безопасно, хиляди тонове метал и хиляди животи да профучават на косъм един от други, защитени единствено от мисъл, от мисълта на човека, проектирал лостовете. Но те — тя погледна лицето на семафорния си инженер, — те вярваха, че мускулната контракция на ръката е единственото нещо, необходимо за управление на трафика. Сега хората от кулата стояха без работа, по големите табла пред началника на кулата червените и зелените светлини, които някога бяха обозначавали движението на влаковете на мили разстояние, сега бяха просто стъклени топчета — като онези стъклени топчета, за които други едни диваци бяха продали някога остров Манхатън.

— Извикайте всичките си общи работници — каза тя на помощник-управителя, — помощниците в централата, кантонерите, миячите, всеки, който в момента е в терминала, и ги накарайте да дойдат тук веднага.

— Тук ли?

— Тук — каза тя и посочи линиите пред кулата. — Извикайте и всичките си стрелочници. Обадете се в депото и ги накарайте да донесат всеки фенер, до който могат да се докопат, кондукторски, ветроустойчиви, всякакви.

— Фенери ли, госпожице Тагарт?

— Действай.

— Да, госпожо.

— Какво правим, госпожице Тагарт? — попита диспечерът.

— Ще пуснем влаковете и ще ги управляваме ръчно.

— Ръчно ли? — каза семафорният инженер.

— Да, братче! Защо ти се шокираш? — не можа да устои. — Човекът е само мускули, нали? Връщаме се във времето, в което не е имало контролни превключватели, не е имало семафори, не е имало електричество, във времето, когато семафорите не са били стомана и кабели, а хора с фенери. Хора, които са служели като стълбове с лампи. Защитавахте го доста време, получихте си го. Мислехте си, че инструментите ви ще обусловят идеите ви? Само дето е точно обратното, и сега ще видиш какви инструменти са създали вашите идеи.

Но дори за да се върнеш ти трябва интелект, мислеше си тя, усещайки парадокса на собственото си положение, докато гледаше летаргията по лицата наоколо.

— Как ще задвижваме стрелките, госпожице Тагарт?

— Ръчно.

— Ами сигнализацията?

— Ръчно.

— Как?

— Като сложим човек с фенер до всеки семафор.

— Как? Няма достатъчно видимост.

— Ще използваме други коловози.

— Как ще знаят хората накъде да пуснат стрелките?

— С писмени нареждания.

— А?

— С писмени нареждания — също както едно време — тя посочи началника на кулата. — Той работи по разписанието как да пуснем влаковете и кои коловози да използваме. Ще ви напише нареждане за всеки семафор и стрелка, ще вземе няколко души като куриери и те ще доставят нарежданията до всеки пост — ще отнеме часове да свършим онова, което ни отнемаше минути, но ще изкараме влаковете от терминала и ще ги пуснем да пътуват…

— И трябва да работим така цяла нощ?

— И цял ден утре, докато инженерът, който има необходимия мозък, ви покаже как да поправите превключвателя.

— В договора с профсъюза няма нищо за хора с фенери. Ще има проблеми. Профсъюзът ще възрази.

— Да дойдат при мен.

— Комисията по унификация ще възрази.

— Аз отговарям.

— Аз не бих желал да давам заповеди…

— Аз ще давам заповедите.

Тя излезе на площадката на желязното стълбище, което се виеше отстрани на кулата — бореше си да си върне самоконтрола. За миг й се стори, че и тя е прецизен инструмент, плод на висока технология, останал без електричество, опитвайки се да управлява трансконтинентална железница само с двете си ръце. Погледна огромната, безмълвна тъмнина на подземията на „Тагарт“, и почувства пристъп на горещо унижение пред това да ги сведе до нивото човешки стълбове да стоят в тунелите като надгробни статуи. Едва различаваше лицата на мъжете, които бяха събрали в подножието на кулата. Стичаха се мълчаливо от мрака и заставаха неподвижно в синкавия полумрак, сините крушки по стените светеха иззад тях и случайни поточета светлина падаха по раменете им от прозорците на кулата. Можеше да види намаслените дрехи, отпуснатите мускулести тела, увисналите ръце на хора, изпити от неблагодарно изтощение от работа, която не изискваше мисъл. Това беше утайката на железницата, младите мъже, които не искаха шанс за издигане, и възрастните, които никога не го бяха търсели. Стояха мълчаливо, не с любопитството на работници, а с тежкото безразличие на осъдени.

— Заповедите, които ще получите, идват от мен — каза тя, застанала над тях на железните стълби, говорейки с пронизителна яснота. — Хората, които ще ги издават, действат по мои инструкции. Контролната система за превключване е повредена. Ще бъде заместена с жива сила. Влаковото обслужване ще бъде възобновено незабавно.

Тя забеляза няколко лица в тълпата да я зяпат с израз на прикрито възмущение и безсрамно любопитство, което изведнъж я накара да осъзнае, че е жена. После си спомни с какво е облечена и си помисли, че наистина изглежда абсурдно; после обаче с резкия удар на яростен импулс, който беше някакво предизвикателство, лоялност към пълното, истинско значение на момента, тя хвърли пелерината си и застана под грубата светлина, между покритите със сажди стълбове, сякаш на официален прием — строго изправена, изложила гордо лукса на голите си рамене, лъскавия черен сатен, диаманта, светещ като кръст за храброст.

— Началникът на кулата ще определи стрелочниците по местата им. Той ще избере хора за сигнализиране на влаковете чрез фенери, и други, за предаване на заповедите. Влаковете…

Тя се бореше да задуши един горчив глас, който сякаш казваше: само за това стават тези хора, ако изобщо и за това ги бива… няма и един ум, останал в „Тагарт трансконтинентал“…

— Влаковете ще продължат да влизат и да излизат от терминала. Ще останете на постовете си, докато… — тя спря. Първо видя очите и косата му — безмилостно проницателните очи, кичурите коса с оттенъци от медно до златно, които сякаш отразяваха блясъка на слънцето в подземния мрак, видя Джон Голт сред бандата безумци, Джон Голт с изцапани с масло работни дрехи и навити ръкави, видя безтегловната му поза, изправената му глава, очите му, вперени в нея, сякаш е виждал този момент и преди.

— Какво има, госпожице Тагарт?

Беше мекият глас на началника на кулата, който стоеше до нея с някакви документи в ръка — и тя си помисли колко е странно да изплува от мига на безсъзнание, който се равняваше на най-острото възприятие, което някога беше преживявала, само дето не знаеше колко беше продължил, не знаеше къде е или защо. Възприемаше лицето на Голт, виждаше във формата на устните му, в очертанията на скулите му крахът на неумолимата му ведрост, но той още я пазеше в погледа си, признаваше пробива, казваше й, че този момент идва в повече дори за него.

Тя знаеше, че е продължила да говори, защото хората наоколо изглеждаха така, сякаш слушаха, въпреки че не можеше да чуе и звук, продължи да говори, сякаш изпълняваше хипнотична заповед, която си беше дала преди безкрайно много време, знаейки само, че изпълнението на тази заповед е вид предизвикателство срещу него, без да разбира или дори да чува собствените си думи. Чувстваше се така, сякаш стои сред лъчиста тишина, където зрението е единствената й способност, а неговото лице — единственият обект, и гледката на това лице беше като реч, въплътена в натиск някъде в основата на гърлото й. Изглеждаше толкова естествено той да е тук, изглеждаше толкова непоносимо просто шокът беше не неговото присъствие, а присъствието на другите по коловозите на железопътната й компания, където беше неговото място, а не тяхното. Виждаше онези моменти във влаковете, когато, при гмурването в тунелите, тя изпитваше някакво внезапно, тържествено напрежение, сякаш това място й показваше с оголена простота същността на железницата и на живота й, единение на съзнание и материя, замръзнала форма на изобретателността на разума, придала физически израз на целта си; беше почувствала внезапна надежда, сякаш това място съдържаше значението на всичките й ценности, но и тайно вълнение, сякаш безименно обещание я чакаше под земята. Беше в реда на нещата да го срещне тук — той беше и значението, и обещанието, тя вече не виждаше дрехите му, нито пък нивото, до което го беше свела железницата, виждаше само стопяващото се мъчение от месеците, в които не беше могла да го достигне, виждаше в лицето му признанието за онова, което са му коствали тези месеци, а единствените думи, които чуваше, бяха отправени към него: това е наградата за всичките ми дни, а той като че отговаряше: и за всички мои.

Разбра, че е спряла да говори на непознатите, когато видя директора на кулата да пристъпва напред и да им казва нещо, гледайки някакъв списък в ръката си. После, привлечена от неустоима увереност, тя заслиза по стълбите, измъкна се от тълпата, но не към пероните и към изхода, а в тъмнината на изоставените тунели. Ще ме последваш, мислеше си, и мисълта сякаш беше въплътена не в думи, а в напрежението на мускулите й, напрежението на волята й да постигне нещо, за което знаеше, че е извън властта й, и все пак беше уверена, че ще стане по нейно желание… не, помисли си, не по нейно желание, а заради пълната му правота. Ще ме последваш — не беше нито молба, нито молитва, нито искане, а спокойно твърдение, което съдържаше цялата й способност да знае и цялото знание, което беше натрупала през годините. Ще ме последваш, ако наистина сме онова, което сме, ти и аз, ако живеем, ако светът съществува, ако знаеш значението на този момент и не можеш да го пропуснеш, както ще го пропуснат другите, да изтече в безсмислената бездна на нежеланото и непостигнатото. Ще ме последваш — тя чувстваше ликуваща увереност, която не беше нито надежда, нито вяра, а акт на преклонение пред Логиката на битието.

Тя бързаше покрай останките от изоставени релси, по дългите, тъмни коридори, които се виеха през гранита. Изгуби гласа на директора зад себе си. Тогава усети пулса на артериите си и чу в отговор ритъма на града над главата си, но сякаш чуваше как движението на кръвта й изпълва тишината, а пулсът на града е вътре в тялото й. Някъде отзад се чуваха стъпки. Не се обърна и ускори крачка. Мина покрай заключената желязна врата, където все още бяха скрити останките от двигателя му, не спря, но отговори с леко потръпване на осъзнаването на единството и логиката на събитията от последните две години. Поредица сини светлини изчезваше в мрака, над парчета бляскав гранит, над скъсани чували с пясък, пръснати по релсите, над ръждиви купчини скрап. Когато чу стъпките да се приближават, спря и се обърна.

Видя синкава светлина да проблясва по косата на Голт, улови бледия контур на лицето му и тъмните вдлъбнатини на очите. Лицето изчезна, но стъпките бяха като връзка със следващата синя светлина, която пресече линията на очите му, които бяха запазили самообладание и бяха насочени напред — и тя беше сигурна, че са така от мига, в който я беше видял на кулата. Чу пулса на града над тях — някога си беше мислела, че тези тунели са корените на града и на всяко движение, което стигаше до небето, но те двамата, Джон Голт и тя, бяха жизнената сила в тези корени, те бяха началото и целта на движението. Сигурно и той чуваше пулса на града като пулса на собственото си тяло.

Тя отметна пелерината си, застана предизвикателно изправена, както я беше видял да стои на стъпалата на кулата, както я беше видял за пръв път преди десет години тук, под земята; чуваше думите на изповедта му, но не като думи, а чрез онзи пулс, който затрудняваше толкова много дишането: изглеждаше като символ на лукса и мястото ти беше при неговия извор… сякаш връщаше насладата от живота на истинските й собственици… изглеждаше едновременно като енергия и като наградата за тази енергия… а аз бях първият човек, който някога е определял как тези две неща са неделими…

Следващите няколко мига бяха като проблясъци на светлина по протежението на сляпото безсъзнание — мигът, в който видя лицето му, когато той спря пред нея, когато видя спокойствието му, обузданото напрежение, смеха и разбирането в тъмнозелените очи; мигът, в който разбра какво вижда той в лицето й, по стегнатите му до бяло устни; мигът, в който почувства устните му върху своите, когато усети формата на устата му едновременно като абсолютна форма и като течност, изпълваща тялото й, после движението на устните му надолу по линията на врата й, движение, оставило след себе си следа от капчици кръв, накрая — проблясъкът на диамантената висулка на фона на вибриращата мед на косата му.

След това тя спря да усеща всичко друго, освен чувствата на тялото си, защото тялото й внезапно придоби силата да й показва най-същественото значение чрез преките възприятия. Също както очите й имаха силата да преобразуват дължините на вълни от енергия в зрение, а ушите — вибрациите в звук, така и тялото й сега имаше силата да преобразува енергията, която беше подтиквала всеки избор в живота й, в непосредствено осезание. Не натискът на ръката му я караше да трепери, а моменталното нейно значение — знанието, че това е неговата ръка, която се движи така, сякаш плътта й е нейна собственост. Че движението на ръката му е знакът, че приема цялото постижение, което представлява тя — беше само усещане за физическо удоволствие, но то съдържаше обожанието й към него, към всичко, което бе неговата личност, неговият живот. От онази нощ на събранието в една фабрика в Уисконсин, до Атлантида в една долина, скрита в Скалистите планини, и до победоносната подигравка в зелените му очи с невероятен интелект, до фигурата на работника в подножието на кулата. То съдържаше гордостта й от самата нея и че тъкмо нея беше избрал той като свое огледало, че именно нейното тяло му даваше окончателното постижение на живота му, също както и неговото го даваше на нея. Това съдържаше то, но тя разбираше само чувството от движението на ръката му по гърдите си.

Той свали пелерината й и тя усети колко е фино собственото й тяло чрез обгърналите го ръце — сякаш неговата личност беше само инструмент за победоносното й самоосъзнаване, докато самата тя беше само инструмент на възприятията си към него. Като че ли достигаше границата на способността си да чувства, и все пак изпитваше нещо, което приличаше на вик на нетърпеливо желание, което вече не беше в състояние да назове, но което съдържаше същата амбиция, каквато имаше и целият й живот — същата неизчерпаема, сияйна ненаситност.

Той наведе за миг главата й назад, за да погледне право в очите й, да й позволи да види неговите, да й покаже пълното значение на действията им — сякаш ги осветяваше с прожектора на съзнанието им, чрез срещата на погледите им в миг, по-интимен от следващия.

След това тя усети груб конопен плат да се плъзва по кожата на раменете й, оказа се легнала върху скъсани чували с пясък, видя дългия, стегнат блясък на чорапите си, почувства как устата му се впива в глезена й, после се издига с измъчено движение по линията на крака й, сякаш той искаше да притежава формата му с устните си. Зъбите й потънаха в плътта на ръката му, тя усети как лакътят му отблъсква главата й настрани и устните му завладяват нейните с натиск, по-болезнен от нейния… После усети, когато то стигна до гърлото й, нещо като надигащо се движение, което освободи и свърза тялото й в едно-единствено разтърсване от удоволствие. Единственото, което възприемаше после, беше движението на тялото му и движещата ненаситност, която продължаваше до безкрай — сякаш тя вече не беше личност, а усещане за безкрайно търсене на невъзможното… Накрая разбра, че е възможно, въздъхна дълбоко и остана неподвижна, осъзнала, че нищо повече не може да бъде желано, никога.

Той лежеше до нея, по гръб, загледан в тъмнината на гранитния свод над тях, тя го видя изтегнат върху съдраните торби с пясък, тялото му беше отпуснато, видя черната си пелерина хвърлена върху релсите в краката им, имаше петънца влага, които блещукаха по стените, стичаха се бавно, сливаха се в невидими пукнатини, като светлините на далечна магистрала. Когато той заговори, гласът му звучеше така, сякаш спокойно продължаваше изречение в отговор на въпросите в ума й, сякаш нямаше вече какво да крие от нея и онова, което й дължеше сега, беше само да съблече душата си — толкова просто, както би съблякъл и тялото си:

— … така те наблюдавах десет години… оттук, изпод земята под краката ти… знаех всяко твое движение в кабинета на върха на сградата, но никога не те виждах, не и достатъчно… десет години нощи, прекарани в чакане да те зърна, тук, на перона, когато се качваш на влак… Всеки път, когато пристигаше заповед да се прикачи вагонът ти, аз разбирах за нея и чаках да те видя как слизаш по рампата, щеше ми се да не вървиш толкова бързо… Но походката ти подхождаше толкова много, бих я разпознал навсякъде… походката… краката… винаги виждах първо краката ти, забързани надолу по рампата, когато минаваха покрай мен, а аз ги гледах от тъмния коловоз, отдолу… Мога да направя скулптура на краката ти, опознах ги не с очите си, а с дланите на ръцете си, когато те наблюдавах да минаваш покрай мен… когато се връщах към работата си… когато се прибирах точно преди изгрев за три часа сън, който така и не идваше…

— Обичам те — каза тя, тихо, почти безстрастно, с изключение на крехкия звук на младостта. Той затвори очи, сякаш позволи звукът да прониже годините зад тях.

— Десет години, Дагни… имаше няколко седмици, в които беше пред очите ми, на една ръка разстояние, без да бързаш, окована, като на осветена сцена, сцена, направена само за мен… и аз те гледах часове наред, много вечери… през осветения прозорец на офиса, наречен Линия „Джон Голт“… И една вечер…

Тя си пое рязко дъх.

— Значи си бил ти?

— Видяла си ме?

— Видях сянката ти… на паважа… да крачи напред-назад… сякаш се бореше… изглеждаше като… — тя спря, не искаше да казва „мъчение“.

— Така беше — спокойно каза той. — Онази нощ исках да вляза, да се изправя пред теб, да говоря, да… Това беше нощта, в която стигнах най-близо до нарушаването на клетвата си, когато те видях прегърбена над бюрото, когато те видях съкрушена от товара, който носеше…

— Джон, през онази нощ съм си мислела за теб… само че не съм го знаела.

— Но, разбираш ли, аз го знаех.

— … това си бил ти, през целия ми живот, във всичко, което исках и направих…

— Знам.

— Джон, най-тежкото не беше моментът, в който те оставих в долината, а…

— Речта по радиото в деня, в който се върна?

— Да! Чу ли я?

— Разбира се. Радвам се, че го направи. Беше великолепно. А аз — аз така или иначе знаех.

— Знаел си… за Ханк Риърдън?

— Още преди да те видя в долината.

— Дали… когато научи за него, очакваше ли го?

— Не.

— Беше ли… — тя спря.

— Трудно ли? Да. Но само през първите няколко дни. Следващата нощ… Искаш ли да ти кажа какво направих през нощта, когато го научих?

— Да.

— Никога не бях виждал Ханк Риърдън на живо, само негови снимки във вестниците. Знаех, че е в Ню Йорк през онази нощ, на някаква среща на големи индустриалци. Исках само да го погледна. Отидох да чакам при входа на хотела, където се провеждаше срещата. Под табелата на входа имаше ярки светлини, но зад тях беше тъмно, така че можех да го видя, без той да ме види, наоколо имаше няколко скитници и просяци, валеше ситен дъждец и ние се бяхме залепили за стените на сградата. Личеше си кои са присъствали на разговора, когато започнаха да се измъкват — само по дрехите и маниерите, показно заможни дрехи и маниери на прекалена стеснителност, — сякаш виновно се опитваха да се престорят, че не са онова, което изглеждат в този момент. Шофьорите докараха колите им, имаше няколко репортери, които ги задържаха за въпроси, и зяпачи, които искаха да хванат някоя тяхна дума. Бяха износени хора тия индустриалци, на възраст, отпуснати, трескаво опитващи се да скрият несигурността си. И тогава го видях. Носеше скъп тренчкот и шапка, нахлупена над очите. Вървеше ловко, с увереност, която се заслужава, както си я беше заслужил той. Някои от другите индустриалци му се нахвърлиха с въпроси и всички тия магнати се залепиха като пиявици около него. Зърнах го, докато стоеше с ръка върху дръжката на колата си, с вдигната глава, видях краткия проблясък на усмивката под наклонената напред шапка — уверена усмивка, нетърпелива и леко развеселена. И тогава, само за миг, направих нещо, което никога не бях правил преди, нещо, с което много хора съсипват живота си — видях този момент извън контекста, видях света такъв, какъвто той го караше да изглежда, сякаш беше правен за него, сякаш той беше негов символ, видях свят на достижения, на непоробена енергия, на безпрепятствен път през целенасочени години към насладата от наградата за тях, видях, докато стоях под дъжда сред тълпа скитници, какво можеха да ми донесат годините ми, ако този свят съществуваше, и почувствах отчаян копнеж, той беше образът на всичко, което аз трябваше да стана… имаше всичко, което трябваше да бъде мое… Но това беше само за миг. След това видях сцената в пълния й контекст и с цялото й истинско значение, видях каква цена плаща за блестящите си способности, какво мъчение преживява с мълчаливо неразбиране, борейки се да разбере онова, което аз бях разбрал, видях, че светът, който той въплъщаваше, не съществува и тепърва трябва да се построи, видях го отново такъв, какъвто е — символ на моята битка, лишен от награда герой, за когото аз трябва да отмъстя, когото трябва да освободя, и тогава… тогава приех онова, което бях научил за теб и него. Видях, че то не променя нищо, че трябва да съм го очаквал, че съм бил прав.

Той чу слабия й стон и се разсмя меко.

— Дагни, не че не страдам, но знам колко маловажно е страданието. Знам, че болката трябва да бъде преборена и отхвърлена, а не да се приема като част от душата на човека и като вечен белег върху възгледа за действителността. Не съжалявай за мен. Тя си отиде още тогава.

Тя се обърна и го погледна мълчаливо, той се усмихна, облегна се на лакът, взря се в лицето й, докато тя лежеше безпомощна, неподвижна. Тя прошепна:

— Бил си общ работник, тук — тук! — в продължение на дванайсет години…

— Да.

— Откакто…

— Откакто напуснах „Двайсети век“

— Нощта, в която си ме видял за пръв път… тогава работеше ли тук?

— Да. А сутринта, в която ми предложи да работиш за мен като готвачка, аз бях твой общ работник в отпуск. Разбираш ли защо се смях така?

Тя гледаше нагоре към лицето му, усмивката й беше пълна с болка, неговата — с чиста радост.

— Джон…

— Кажи. Но кажи всичко.

— Бил си тук… през всичките тези години…

— Да.

— … през всичките тези години… докато компанията загиваше… докато търсех интелигентни хора… докато се борех за всеки остатък, който можех да намеря…

— … докато претърсваше страната за изобретателя на моя двигател, докато хранеше Джеймс Тагарт и Уесли Мауч, докато наричаше най-великото си постижение на името на врага, когото искаше да унищожиш.

Тя затвори очи.

Бях тук през всичките тези години, на една ръка разстояние, в собствената ти вселена, наблюдавах борбата ти, самотата, копнежа, наблюдавах те в битка, която смяташе, че водиш заради мен, битка, в която поддържаше враговете ми и търпеше безкрайното поражение, бях тук, скрит единствено заради твоя пропуск, както Атлантида е скрита от хората само с оптическа илюзия, бях тук, чаках деня, в който ще прогледнеш, в който ще разбереш, че по кодекса на света, който подкрепяш, всичко, което цениш, ще бъде хвърляно в най-мрачното дъно на подземията и че там ще трябва да го търсиш. Бях тук. Чаках те. Обичам те, Дагни. Обичам те повече от живота си, аз, който научих хората как трябва да се обича живота. Научих ги и никога да не очакват незаслуженото, и онова, което направих тази нощ, го направих с пълното съзнание, че ще платя за него и че цената може да е моят живот.

— Не!

Той се усмихна и кимна.

— О, да. Знаеш, че си ме пречупила веднъж, че наруших решението, което бях взел за себе си, но го направих съзнателно, знаех какво значи това, направих го не в сляпо отстъпление пред мига, а с пълното осъзнаване на последствията и пълна готовност да ги приема. Не мога да оставя такива моменти да ни подминават, те са наши, любов моя, заслужили сме си ги. Но ти не си готова да напуснеш и да се присъединиш към мен — не е необходимо да ми казваш, знам — и тъй като реших да взема онова, което искам, преди да е напълно мое, ще трябва да платя за него, не знам как или кога, знам само, че ако отстъпя пред враг, ще понеса последствията — той се усмихна в отговор на изражението й. — Не, Дагни, ти не си мой враг в съзнанието си, и тъкмо това ме подтикна, но си мой враг в действията си, в курса, който следваш, въпреки че още не го виждаш, но аз го виждам. Истинските ми врагове не представляват опасност. Ти — да. Ти си единствената, която може да ги доведе до мен. Никога няма да са в състояние да разберат какво съм аз, но с твоя помощ ще успеят.

— Не!

— Няма да го направиш съзнателно. Свободна си и да промениш курса си, но докато го следваш, не си свободна да убегнеш на логиката му. Не се мръщи, изборът беше мой и това е опасност, която съм приел. Аз съм търговец, Дагни, и то за всичко. Исках те, нямах власт да променя решението ти, имах власт само да обмисля цената и да реша дали мога да си я позволя. Мога. Животът си е мой — да го похарча или инвестирам, а ти, ти си — сякаш жестът продължаваше изречението му, той се надигна и я целуна по устата, докато тялото й лежеше отпуснато, отдадено, косата й падаше надолу, главата й — назад, задържана единствено от натиска на устните му — ти си единствената награда, която трябваше да получа и реших да купя. Исках те и ако моят живот е цената, ще я дам. Моят живот — но не и ума ми.

В очите му внезапно проблесна твърдост, когато се изправи, усмихна се и попита:

— Искаш ли да се присъединя към теб и да дойда на работа? Искаш ли да поправя контролната система след час?

— Не! — викът дойде незабавно в отговор на внезапната картина на хората в частната трапезария в „Уейн-Фолклънд“. Той се засмя.

— Защо не?

— Не искам да видя теб да работиш като техен роб!

— Ами ти?

— Мисля, че рухват и че ще победя. Мога да понеса още малко.

— Вярно, ще трае още малко — не докато победиш, а докато се научиш.

— Не мога да оставя всичко! — това беше отчаян вик.

— Още не — спокойно каза той. Изправи се, тя също се надигна послушно, неспособна да говори.

— Аз ще остана тук, на работното си място — каза той. — Но не се опитвай да ме виждаш. Ще трябва да понесеш онова, което понесох аз и се опитах да ти го спестя — ще трябва да продължиш, знаейки къде съм, като ме искаш така, както те искам аз, но без да си позволяваш да ме приближиш. Не ме търси тук. Не идвай в дома ми. Не позволявай да ни виждат заедно. И когато стигнеш до края, когато си готова да напуснеш, не им казвай, просто нарисувай доларов знак на пиедестала на статуята на Нат Тагарт, където всъщност му е мястото, прибери се вкъщи и чакай. Аз ще дойда за теб до двайсет и четири часа.

Тя наведе глава в мълчалив знак на обещание. Но когато той се извърна и тръгна, по тялото й пробягна тръпка, като внезапно събуждане или последна конвулсия, която завърши с неволен вик:

— Къде отиваш?

— Да играя ролята на семафор и да държа фенер до зори, което е единствената работа, която твоят свят може да ми повери и единствената работа, която ще получи.

Тя го грабна за ръката, за да го задържи, да го последва, да го последва сляпо, изоставила всичко, освен лицето му.

— Джон!

Той грабна ръката й, изви я и я отхвърли.

— Не — каза той. После пое ръката й, вдигна я до устните си, а допирът му беше по-страстно признание от всичко, което можеше да изрече. После се отдалечи по смаляващите се в далечината линии, и на нея й се стори, че и фигурата, и релсите я изоставят едновременно.

Когато се добра до перона на терминала, звукът от първия поток трополящи колела пресече с трясък стените на сградата — като внезапен подскок на спряло сърце. Храмът на Натаниел Тагарт беше тих и празен, неизменната му светлина падаше върху изоставения мрамор. Няколко опърпани фигури се мотаеха наоколо, сякаш изгубени в блестящото пространство. На стъпалата на пиедестала, под строгата, тържествуваща статуя, се беше свил парцалив скитник, в пасивно примирение, като понесена от вятъра птица, която няма къде да отиде и е кацнала на случаен корниз. Тя се свлече до пиедестала, сякаш беше още една останка, напрашената й пелерина се беше увила плътно около нея, и остана неподвижна, с подпряна на ръката глава, надмогнала плача, несигурността или движението. Струваше й се само, че продължава да вижда фигурата с вдигната ръка, която държи фенер, която изглеждаше ту като Статуята на свободата, ту като човек със слънце в косите, изправил фенер към среднощното небе — червен фенер, който спираше движението на света.

— Не го взимай присърце, госпожа, каквото и да е — каза скитникът с изтощено съчувствие. — Така или иначе няма какво да се направи… Каква е ползата, госпожа? Кой е Джон Голт?

[1] Изразът е заимстван от библейската история за Каин и Авел: „И рече Каин на брата си Авеля: (да идем на полето). И когато бяха на полето, Каин нападна брата си Авеля и го уби. И рече Господ (Бог) на Каина: где е брат ти Авел? Той отговори: не зная, нима съм пазач на брата си?“ Бит. 4: 8–9. — Б.пр. ↑

ГЛАВА XXVI

КОНЦЕРТЪТ НА ОСВОБОЖДЕНИЕТО

На 20 октомври съюзът на стоманодобивните работници в „Риърдън стийл“ поиска увеличение на надниците. Ханк Риърдън научи за това от вестника — никакви искания не бяха представяни пред него и никой не беше сметнал за нужно да го уведоми. Искането беше направено пред Комисията по унификация; не беше обяснено защо нито една друга стоманодобивна компания не е представила подобно искане.

Той не можеше да каже дали ищците представляваха работниците му или не, защото правилата на Комисията за синдикалните избори правеха това невъзможно за определяне. Той научи само, че групата се състои от онези новодошли, които Комисията беше пуснала в завода му през последните няколко месеца.

На 23 октомври Комисията по унификация отхвърли искането на синдиката и отказа увеличението. Ако е имало някакви изслушвания по въпроса, Риърдън не знаеше за това. Никой не беше се посъветвал с него, не беше го информирал. Той беше изчакал, без да задава въпроси.

На 25 октомври вестниците в цялата страна, контролирани от същите хора, които контролираха и комисията, започнаха кампания на състрадание към работниците от „Риърдън стийл“ Отпечатваха статии за отказа за увеличаване на надниците, като пропускаха да споменат кой е отказал или кой държи изключителната законова власт да отказва, сякаш разчитаха публиката да забрави законовите технически въпроси под дъжда от статиите, които внушаваха, че работодателят е естествената причина за всички нещастия, които работниците преживяват. Отпечатаха статия, описваща трудностите на работниците в „Риърдън стийл“ при настоящото повишаване на цената на живота, точно до статия, която описваше печалбите на Ханк Риърдън от преди пет години. Отпечатаха статия за бедственото положение на жената на един работник на Риърдън, която се влачи от магазин на магазин в безнадеждно търсене на храна, точно до статията за бутилка шампанско, счупена о нечия глава на пиянско парти, организирано от неназован стоманен магнат в скъп хотел — магнатът беше Орън Бойл, но в статията не се споменаваха имена. „Неравенството все още съществува сред нас — казваха вестниците, — и ни лъже за ползите от просветената ни епоха“. „Лишенията са изострили нервите и нрава на хората. Ситуацията достига до опасна точка. Страхуваме се от изблици на насилие“. „Страхуваме се от изблици на насилие“ — това повтаряха вестниците непрекъснато. На 28 октомври група нови работници в „Риърдън стийл“ нападнаха един от майсторите и разбиха въздуховодите на една пещ. Два дни по-късно подобна група потроши прозорците на първия етаж на административната сграда. Един нов работник строши механизма на един кран и обърна ведро с разтопен метал на един ярд от петима случайни минувачи.

— Ами сигурно съм откачил от притеснение за гладните си деца — каза той, когато го арестуваха.

„Не е време да теоретизираме кой е прав или не е прав — коментираха вестниците. — Единствената ни грижа е фактът, че взривоопасна ситуация застрашава производството на стомана в страната“.

Риърдън наблюдаваше, без да задава въпроси. Чакаше, сякаш някакво окончателно познание се разкриваше пред него — процес, който не можеше нито да се ускори, нито да се спре. Не, мислеше си той в ранния полумрак на есенните вечери, докато гледаше през прозореца на кабинета си, не беше безразличен към завода си, но чувството, което някога беше било страст към живо същество, сега беше просто тъжна нежност, каквато човек изпитва към обичан покойник. А особена черта на чувството към мъртвите е, че вече не е възможно никакво действие.

На сутринта на 31 октомври той получи съобщение, че цялото му имущество, включително банковите сметки и съдържанието на сейфовете му, е било поставено под запор, за да покрие глобата по присъда срещу него в процес за укриване на личен данък върху дохода от преди три години. Беше официално съобщение, съобразено с всички изисквания на закона, само дето не беше имало никакво укриване, нито пък процес.

— Не — каза той на задавения си от възмущение адвокат, — не ги критикувай, не отговаряй, не възразявай.

— Но това е фантастично!

— По-фантастично ли е от останалото?

— Ханк, нищо ли не искаш да направя? Да го приема, легнал на земята?

— Не, изправен. И наистина искам да кажа изправен. Не мърдай. Не действай.

— Но те те оставят напълно безпомощен.

— Така ли? — с мека усмивка попита той.

Имаше няколкостотин долара в брой в портфейла, нищо повече. Но странната, сияйна топлина в ума му, като чувство за ръкостискане от разстояние, беше мисълта, че в един таен сейф в спалнята му лежеше кюлче чисто злато, дадено му от златокос пират.

На следващия ден, 1 ноември, той получи телефонно обаждане от Вашингтон, от бюрократ, чийто глас звучеше така, сякаш се плъзгаше по линията на колене — в изказване на извинения.

— Грешка, господин Риърдън! Просто злощастна грешка! Този запор не беше насочен към вас. Знаете как е в наши дни, с неефикасния персонал и цялата документация, с която сме затрупани, някой несръчен глупак е объркал папките и е издал заповед за запор срещу вас, при условие, че това изобщо не беше вашият случай, а случай с един производител на сапун! Моля, приемете нашите извинения, господин Риърдън, най-искрените ни лични извинения, от най-високо ниво.

Гласът се плъзна в кратка, очаквателна пауза.

— Господин Риърдън?

— Слушам ви.

— Не мога да ви кажа колко съжаляваме, че сме ви причинили някакви неприятности. И с всички тези проклети формалности, с които трябва да се справяме — знаете как е с официалната документация, — ще ни отнеме няколко дни, може би седмица, да отменим тази заповед и да отменим запора… Господин Риърдън?

— Чух ви.

— Ужасно съжаляваме и сме готови да направим всичко в наша власт. Вие, разбира се, ще имате право да поискате обезщетение за всички неприятности, които може да ви е причинило това, и ние сме готови да платим. Няма да оспорваме. Вие, разбира се, ще предявите подобни претенции и…

— Не съм казал такова нещо.

— А? Не, не сте… тоест… добре, какво казвате тогава, господин Риърдън?

— Нищо.

Късно следобед на другия ден друг умолителен глас се обади от Вашингтон. Този не се плъзгаше, а подскачаше по телефонната линия с радостната виртуозност на професионален въжеиграч. Представи се като Тинки Холъуей и помоли Риърдън да присъства на един разговор, „неформален кратък разговор, само неколцина души от най-високо ниво“, който щеше да се проведе в Ню Йорк, в хотел „Уейн-Фолклънд“, след два дни.

— Имаше толкова много недоразумения през последните няколко седмици! — каза Тинки Холъуей. — Толкова нещастни недоразумения — и толкова ненужни! Можем да оправим всичко за минути, господин Риърдън, ако получим шанса да си поговорим с вас. Изключително много желаем да ви видим.

— Можете да ми изпратите призовка по всяко време.

— О, не! Не! Не! — гласът звучеше ужасено. — Не, господин Риърдън — защо мислите за такива неща? Не ни разбирате, ние искаме да ви видим чисто приятелски, искаме единствено доброволното ви сътрудничество — Холъуей направи напрегната пауза, чудейки се дали наистина е чул лекия звук от далечен смях; изчака, но не чу нищо друго. — Господин Риърдън?

— Да?

— Разбира се, господин Риърдън, във време като сегашното един разговор с нас ще бъде от огромна полза за вас.

— За какво е този разговор?

— Натъквате се на толкова много трудности, а ние искаме силно да ви помогнем по всякакъв начин, по който можем.

— Не съм молил за помощ.

— Живеем в несигурни времена, господин Риърдън, обществените настроения са толкова нестабилни и взривоопасни, толкова… толкова опасни… и ние искаме да можем да ви защитим.

— Не съм молил за защита.

— Но сигурно разбирате, че сме в състояние да сме ви от полза, и ако има нещо, което да поискате от нас, каквото и…

— Няма.

— Но все трябва да имате проблеми, които бихте желали да обсъдите с нас.

— Нямам.

— Тогава… е, тогава — той се отказа да се преструва, че прави услуги и премина към открита молба, — тогава просто бихте ли ни изслушали?

— Стига да имате какво да ми казвате.

— Имаме, господин Риърдън, със сигурност имаме! Само за това ви молим — да ни изслушате. Просто ни дайте шанс. Просто елате на този разговор. Няма да се ангажирате с нищо… — каза го неволно и спря, когато чу ясен, подигравателен тон на оживление в гласа на Риърдън, тон, който не обещаваше нищо добро:

— Знам.

— Значи… тоест… значи ще дойдете?

— Добре — каза Риърдън. — Ще дойда.

Той не изслуша уверенията в благодарност на Холъуей, забеляза само, че онзи продължаваше да повтаря:

— В седем вечерта на четвърти ноември, господин Риърдън… Четвърти ноември… — сякаш датата имаше някакво специално значение.

Риърдън остави слушалката и се облегна на стола си, загледан в отблясъка на пещите по тавана на кабинета. Знаеше, че разговорът е клопка — знаеше също, че ще влезе в нея без нищо, което хрътките да могат да спечелят.

Тинки Холъуей остави слушалката във вашингтонския си офис и се изправи напрегнато и намръщено. Клод Слейгънхоуп, председател на „Приятелите на глобалния прогрес“, който седеше в едно кресло и нервно дъвчеше кибритена клечка, го погледна и попита:

— Не много добре?

Холъуей поклати глава.

— Ще дойде, но… не, не беше много добре — и добави: — Не мисля, че ще приеме.

— И моето момче така ми каза.

— Знам.

— Момчето рече, че е по-добре да не опитваме.

— Мамка му на момчето ти! Трябва да опитаме! Трябва да рискуваме!

Момчето беше Филип Риърдън, който преди няколко седмици беше доложил на Клод Слейгънхоуп:

— Не, няма да ме пусне, няма да ми даде работа, опитах, както ми каза да направя, направих най-доброто, на което бях способен, но нямаше полза, няма да ми позволи кракът ми да стъпи в завода. А що се отнася до умствената му настройка — да знаеш, лоша е. По-лоша от всичко, което очаквах. Познавам го и мога да ти кажа, че няма да имаш шанс. Стигнал е до края. Още един натиск и ще избухне. Каза, че големите момчета искат да знаят. Кажи им да не го правят. Кажи им, че той… Клод, да ни пази Господ, но ако го направят, ще го изгубят!

— Е, не ми помагаш много — сухо беше казал Слейгънхоуп и се беше извърнал. Филип го беше сграбчил за ръкава и го беше попитал с глас, който се беше смалил до открито безпокойство:

— Слушай, Клод… според… Директива 10–289… ако той си тръгне, няма да има наследници, нали?

— Точно така.

— Ще конфискуват завода и… всичко?

— Такъв е законът.

— Ама… Клод, няма да ми го причинят, нали?

— Не искат той да си тръгва. Знаеш го. Задръж го, ако можеш.

— Но аз не мога! Знаеш, че не мога! Заради политическите ми идеи и… и заради всичко, което съм направил за теб, знаеш какво мисли той за мен! Нямам никакъв контрол върху него!

— Това е твоят гаден късмет.

— Клод! — паникьосано беше изкрещял Филип. — Клод, няма да ме изритат на студа, нали? Аз съм един от вас, нали? Винаги са го казвали, винаги са казвали, че имат нужда от мен, казвали са, че имат нужда от хора като мен, не като него, хора с… с моя дух, помниш ли? И след всичко, което съм направил за тях, с цялата ми вяра, служба и лоялност към каузата…

— Проклет глупак — беше се сопнал Слейгънхоуп, — от каква полза си ни ти без него?

На сутринта на 4 ноември Ханк Риърдън се събуди от звъненето на телефона. Той отвори очи под ясното, бледо небе — небето на ранното утро в прозорците на спалнята, — небе с деликатния цвят на аквамарин, докато първите лъчи на невидимото слънце придаваха оттенък на порцеланово розово на старите покриви на Филаделфия. За миг, докато съзнанието му беше чисто като небето, докато усещаше единствено себе си и още не беше настроил душата си да носи товара на непознати спомени, той остана неподвижен, запленен от гледката и очарованието на свят, който беше достоен за такава гледка — свят, където съществуването щеше да бъде като една непрекъсната утрин.

Телефонът го хвърли обратно в изгнание: на равномерни интервали, като досаден, хроничен вик за помощ, вик, който нямаше място в онзи свят. Той вдигна намръщено слушалката:

— Ало?

— Добро утро, Хенри — каза един треперлив глас. Беше майка му.

— Майко? По това време? — сухо попита той.

— Ами ти винаги ставаш призори, а пък аз исках да те хвана, преди да си отишъл в кабинета си.

— Да? Какво има?

— Трябва да те видя, Хенри. Трябва да говоря с теб. Днес, по някое време. Важно е.

— Станало ли е нещо?

— Не… да… тоест… Трябва да говоря с теб лично. Ще дойдеш ли?

— Съжалявам, не мога. Имам среща в Ню Йорк довечера. Ако искаш да дойда утре…

— Не! Не, не утре. Трябва да стане днес. Налага се.

В гласа й имаше лек оттенък на паника, но това беше кристализиралата паника от хронична безпомощност, не отзвук от спешна ситуация, с изключение на странно ехо на страх в механичната й настойчивост.

— Какво има, майко?

— Не мога да говоря за това по телефона, трябва да те видя.

— Тогава, ако искаш, ела в кабинета…

— Не! Не в кабинета ти. Трябва да те видя насаме, на място, където можем да говорим. Можеш ли да ми направиш услугата да дойдеш тук днес? Майка ти те моли за услуга. Никога не идваш да ни виждаш. И може би не ти си виновен. Но не можеш ли да направиш това за мен, поне веднъж, ако те помоля?

— Добре, майко. Ще бъдат там в четири часа следобед.

— Чудесно, Хенри. Благодаря, Хенри. Чудесно.

Този ден му се стори, че във въздуха в завода има някакво леко напрежение. Беше твърде слабо, за да го определи, но за него заводът беше като лицето на обичана жена, по което той можеше да улови отсенките на чувството почти преди да го е изразила. Видя групичките на новите работници, по двама-трима, които просто стояха заедно и разговаряха, но твърде често. Забеляза поведението им, по-подходящо повече за кръчма, отколкото за завод. Забеляза няколко погледа, които му хвърлиха, докато минаваше покрай тях, погледи, които се задържаха по-дълго и бяха по-явни от обичайното. Опита се да не обръща внимание — в това нямаше нищо чудно, а и той нямаше време за въпроси.

Когато същия следобед стигна до бившия си дом, той спря колата рязко в подножието на хълма. Не беше виждал къщата от онзи 15 май, преди шест месеца, когато я беше напуснал, и гледката го върна в онова, което беше изпитвал в продължение на десет години при всяко прибиране у дома: напрежение, смущение, сивата тежест на непризнато нещастие, строгият стоицизъм, който му забраняваше да го признае, отчаяната невинност на усилието да разбере семейството си… усилието да бъде справедлив.

Той се изкачи бавно по пътеката към вратата. Не изпитваше емоции — единствено чувство на великолепна, тържествена яснота. Знаеше, че тази къща е паметник на вината — на собствената му вина към самия него. Очакваше да види майка си и Филип; не очакваше третия човек, който се изправи заедно с тях при влизането му във всекидневната: беше Лилиан.

Той спря на прага. Те стояха и гледаха лицето му и отворената врата зад него. Лицата им излъчваха страх и лукавство — онова изнудване чрез добродетели, което той се беше научил да разбира, — понеже се надяваха да им се размине единствено благодарение на чувството му за жал, да го задържат в капана, при условие че една-единствена стъпка назад щеше да го направи недостижим за тях. Те разчитаха на съжалението му и се ужасяваха от гнева му; не бяха и помислили за трета алтернатива — неговото безразличие.

— Тя какво прави тук? — попита той, обръщайки се към майка си с напълно безстрастен глас.

— Лилиан живее тук от развода ви насам — отбранително отговори тя. — Не можех да я оставя да умре от глад на улицата, нали?

Погледът в очите на майка му беше полумолба, сякаш го молеше да не я зашлеви, и полутриумф, сякаш самата тя го беше зашлевила. Той знаеше мотива й: не беше състрадание, никога не беше обичала особено Лилиан, а беше общото им отмъщение срещу него, тайното удовлетворение да харчи парите му за бившата му съпруга, която беше отказал да издържа.

Главата на Лилиан беше готова да кимне за поздрав, с половинчат намек за усмивка на устните — полусвенлива, полубезочлива. Той не се престори, че не я вижда; погледна я, сякаш я вижда изцяло, но умът му не отчита никакво присъствие. Не каза нищо, затвори вратата и влезе в стаята. Майка му въздъхна с неудобство и облекчение, и побърза да се отпусне в най-близкия стол. Гледаше го, несигурна и нервна, дали ще последва примера й.

— Та какво искахте? — попита той и седна.

Майка му седеше изпъната, но и някак прегърбена, с изправени рамене и сведена глава.

— Милост, Хенри — прошепна тя.

— Какво искаш да кажеш?

— Не ме ли разбираш?

— Не.

— Е — тя разтвори ръце в грозен, объркан жест на безпомощност, — ами… — очите й се стрелкаха наоколо, борейки се да избягат от внимателния му поглед. — Ами… има толкова много неща за казване… а аз не знам как да ги кажа, но… добре де, има нещо практическо, но само по себе си е толкова маловажно… не те извиках тук за това…

— Какво е то?

— Практическото нещо ли? Чековете за издръжката ни — на Филип и моята. Вече е първо число на месеца, но заради тази заповед за запор чековете не могат да пристигнат. Знаеш това, нали?

— Да.

— Добре де, какво ще правиш?

— Не знам.

— Искам да кажа, какво ще направиш конкретно по този въпрос?

— Нищо.

Майка му го зяпна, сякаш броеше секундите тишина.

— Нищо ли, Хенри?

— Нямам власт да направя нищо.

Те го гледаха в лицето с някакво изпитателно напрежение — той беше сигурен, че майка му му е казала истината, че не непосредствените финансови грижи са целта им, че те са само символ на много по-дълбок въпрос.

— Но Хенри, ние сме разорени.

— Както и аз.

— Не можеш ли да ни пратиш някакви пари в брой или нещо такова?

— Не ми дадоха време да взема каквито и да е пари в брой.

— Тогава… Виж, Хенри, това беше толкова неочаквано, май изплаши хората — бакалията отказва да ни даде кредит, освен ако ти не помолиш за него. Мисля, че искат да подпишеш кредитна карта или нещо такова. Така че би ли говорил с тях, за да уредиш въпроса?

— Не.

— Не? — тя се задави и преглътна шумно. — Защо?

— Не бих приел задължения, които не мога да изпълня.

— Какво искаш да кажеш?

— Няма да поема дългове, които нямам как да изплатя.

— Как така нямаш как? Този запор е само някаква техническа подробност и е само временен, всички го знаят!

— Така ли? Аз не го знам.

— Ама Хенри — сметка от бакалина! Не си сигурен, че можеш да платиш една сметка от бакалина, ти, с всичките милиони, които притежаваш?

— Няма да лъжа бакалина, като се преструвам, че притежавам милиони.

— За какво говориш? Кой ги притежава тогава?

— Никой.

— Какво искаш да кажеш?

— Майко, мисля, че ме разбираш напълно. Мисля, че си разбрала дори преди мен. Вече не съществува никакво право на собственост, както и никаква собственост. Твърдиш го и вярваш в това от години. Искаше ме вързан. Вързан съм. Сега е твърде късно да се играят игрички за това.

— Да не би да позволиш някакви твои политически идеи… — тя видя израза на лицето му и спря рязко.

Лилиан седеше и гледаше в пода, сякаш се боеше да погледне нагоре. Филип си пукаше пръстите. Майка му се насили да фокусира погледа си и прошепна:

— Не ни изоставяй, Хенри — някакъв слаб проблясък на жизненост в гласа й му показа, че покривалото над реалната й цел се пропуква. — Живеем в ужасни времена и ни е страх. Това е истината, Хенри, страх ни е, защото се отвръщаш от нас. О, нямам предвид само сметката от бакалията, но това е знак — преди година нямаше да позволиш това да ни се случи. Сега… сега не те интересува — тя направи очаквателна пауза. — Нали?

— Не.

— Е… добре, май вината е наша. Това исках да ти кажа — че знаем, че вината е наша. Не се отнесохме добре с теб през всички тези години. Бяхме несправедливи към теб, карахме те да страдаш, използвахме те и не ти благодаряхме. Виновни сме, Хенри, съгрешихме към теб, и го изповядваме. Какво повече можем да ти кажем? Ще намериш ли сила в сърцето си да ни простиш?

— Какво искате да направя? — попита той с ясен и равен тон, като на бизнес среща.

— Не знам! Коя съм аз, че да знам? Но не за това говоря сега. Не за правенето, а за чувствата. Умолявам те за чувство, Хенри, само за чувство, въпреки че не го заслужаваме. Ти си щедър и силен. Ще забравиш ли миналото, Хенри? Ще ни простиш ли?

Ужасът в очите й беше истински. Преди година той би си казал, че това е нейният начин да се поправи; би преглътнал отвращението си от думите й, думи, които го заливаха единствено с мъглата на безсмислието; би насилил ума си, за да им придаде смисъл, макар да не ги разбира; би й приписал добродетелта на откровеността такава, каквато тя я разбира, въпреки че той не я разбира така. Но вече не отдаваше уважение по критерии, различни от собствените си.

— Ще ни простиш ли?

— Майко, по-добре да не говорим за това. Не ме принуждавай да казвам защо. Мисля, че знаеш също толкова добре, колкото и аз. Ако искаш да направя нещо, кажи ми какво е то. Няма какво друго да обсъждаме.

— Но аз не те разбирам! Наистина! Затова те извиках — да помоля за прошката ти! Ще откажеш ли да ми отговориш?

— Добре. Какво означава моята прошка?

— А?

— Попитах те какво означава.

Тя разтвори ръце в удивен жест, за да покаже, че е очевидно.

— Ами тя… ще ни накара да се почувстваме по-добре.

— Ще промени ли миналото?

— Това, че си ни простил за него, ще ни накара да се чувстваме по-добре.

— Значи искаш да се преструвам, че миналото не е съществувало?

— За Бога, Хенри, не виждаш ли? Искаме само да знаем, че ти… изпитваш някаква грижа за нас.

— Не чувствам. Да я имитирам ли?

— Но нали точно за това те моля — да я почувстваш!

— На какво основание?

— Основание?

— В замяна на какво?

— Хенри, Хенри, не говорим за бизнес, не говорим за тонове стомана и банкови баланси, а за чувства — а ти говориш като търговец.

— Търговец съм.

Онова, което видя в очите й, беше ужас — не безпомощния ужас от това да се бори и да не успява да разбере, а ужасът, че е бутната към ръба, където избягването на разбирането вече не беше възможно.

— Виж, Хенри — побърза да се намеси Филип. — Майка не разбира тези неща. Не знаем как да се обръщаме към теб. Не можем да говорим твоя език.

— Аз пък не говоря вашия.

— Онова, което се опитва да каже, е, че съжаляваме. Ужасно съжаляваме, че сме те наранили. Мислиш си, че не плащаме за това, но всъщност плащаме. Изпитваме угризения.

Болката по лицето на Филип беше истинска. Преди година Риърдън би изпитал жал. Сега знаеше, че го държат единствено чрез нежеланието му да ги нарани, чрез страха му от тяхната болка. Само че той вече не се боеше от нея.

— Съжаляваме, Хенри. Знаем, че сме те наранили. Искаме да изкупим вината си. Но какво можем да направим? Миналото е минало. Не можем да го променим.

— Нито пък аз.

— Можеш да приемеш покаянието ни — каза Лилиан с глас, безжизнен от предпазливост. — Вече не мога да спечеля нищо от теб. Само искам да знаеш, че каквото и да съм направила, съм го направила, защото те обичам.

Той се извърна, без да отговори.

— Хенри! — викна майка му. — Какво е станало с теб? Какво те е променило така? Вече не изглеждаш човечен! Продължаваш да ни натискаш за отговори, при условие, че нямаме никакви отговори. Продължаваш да ни побеждаваш с логика — но какво е логиката във времена като днешните? Какво е логиката, когато хората страдат?

— Нищо не можем да направим! — извика Филип.

— Оставили сме се на милостта ти — каза Лилиан.

Те хвърляха молбите си към недостижимо лице. Не знаеха и паниката им беше последният им отчаян опит да избегнат разбирането, — че безмилостното му чувство за справедливост, което беше единственият им контрол върху него, което го беше накарало да приема всяко наказание и да им дава предимството при всяко съмнение, сега се беше обърнало срещу тях, че същата сила, която го беше правила толерантен, сега го правеше безжалостен, че справедливостта, която би простила купища невинни грешки от незнание, не би простила и една стъпка, направена заради осъзнато зло.

— Хенри, не ни ли разбираш? — умолително каза майка му.

— Напротив — спокойно каза той.

Тя отвърна поглед, избягвайки ясните му очи.

— Не те ли интересува какво ще стане с нас?

— Не.

— Не си ли човек? — гласът и започна да става писклив от гняв. — Не си ли способен на някаква любов? До сърцето ти се опитвам да стигна, не до ума ти! Любовта не е нещо, за което се спори с аргументи и пазарлъци! Тя се дава! Чувства се! За Бога, Хенри, не можеш ли да чувстваш, без да мислиш?

— Никога не ми се е случвало.

След миг гласът й се възвърна, нисък и монотонен:

— Не сме толкова умни като теб, нито толкова силни. Ако сме грешали и сме се заблуждавали, то е защото сме безпомощни. Имаме нужда от теб, ти си всичко, което имаме, сега те губим и ни е страх. Живеем в ужасно време, и става все по-лошо, хората са уплашени до смърт, заслепени са и не знаят какво да правят. Как ще се справим с това, ако ни напуснеш? Ние сме малки и слаби и ще бъдем пометени като прашинки в ужаса, който е плъзнал по света. Може би и ние сме виновни донякъде, може би сме помогнали да стане така, понеже не сме знаели, но каквото е направено, е направено, и вече не можем да го спрем. Ако ни напуснеш, сме загубени. Ако се предадеш и изчезнеш, като всички тези хора, които…

Не звук я спря — беше само движение на веждите му, кратко и бързо, сякаш отбелязваше нещо. Сетне го видяха да се усмихва: тази усмивка беше най-ужасяващият отговор.

— Значи от това се страхувате — бавно каза той.

— Не можеш да напуснеш! — изкрещя в сляпа паника майка му. — Не можеш да напускаш сега! Можеше да го направиш миналата година, но не и сега! Не и днес! Не можеш да станеш дезертьор, защото сега ще си го изкарат на семейството ти! Ще ни оставят без стотинка, ще конфискуват всичко, ще ни оставят да умрем от глад, ще…

— Млъквай! — викна Лилиан, която можеше по-добре от другите да разчита знаците за опасност по лицето на Риърдън. По него имаше остатък от усмивка и те знаеха, че не ги вижда вече, но не беше в тяхна власт да разберат защо усмивката му сякаш беше пълна с болка и почти тъжен копнеж, или пък защо гледаше през стаята към нишата на най-отдалечения прозорец. Виждаше прецизно изваяното лице, сдържано под бича на обидите му, чуваше гласа, който му беше казал спокойно, тук, в тази стая: „Искам да ви предупредя да не извършвате греха на прошката“. Ти, който си знаел още тогава, помисли си, но не довърши изречението в ума си, остави го да угасне в горчивата му усмивка, защото знаеше какво щеше да си помисли: ти, който си знаел още тогава, прости ми.

Ето какво беше естеството на молбите им за милост — мислеше той, гледайки семейството си, — ето каква беше логиката на чувствата, които те проповядваха с такава правдивост като нелогични. Ето каква беше простата, брутална същност на всички хора, които говореха, че са в състояние да чувстват без мисъл и да поставят милостта над справедливостта. Знаеха от какво да се страхуват, бяха схванали и назовали преди него единствения начин за освобождение, който му беше останал; бяха разбрали безнадеждността на позициите му в индустрията, безполезността на борбата му, невъзможните товари, които се спускаха върху него и щяха да го смажат; бяха разбрали, че е разумно, справедливо, като единствено средство за самосъхранение, той да остави всичко и да бяга. И все пак искаха да го задържат, да го оставят в жертвената пещ, да го накарат да им позволи да погълнат и последното останало от него в името на милостта, прошката и братската, канибалска любов.

— Ако все още искаш да ти го обясня, майко — съвсем спокойно каза той, — ако все още се надяваш, че няма да съм толкова жесток, че да назова онова, което се правиш, че не знаеш, тогава ето какво не е наред с твоята идея за прошката: съжаляваш, че си ме наранила, и като изкупление за това искаш да се предложа за окончателно жертвоприношение.

— Логика! — тя изкрещя. — Пак проклетата ти логика! Имаме нужда от милост, от милост, не от логика!

Той се изправи.

— Чакай! Не си тръгвай! Хенри, не ни изоставяй! Не ни осъждай на смърт! Каквито и да сме, ние сме хора! Искаме да живеем!

— А, не — той започна с тихо учудване и завърши с тих ужас, сякаш мисълта го порази с цялата си тежест. — Не мисля, че искате. Ако искахте, щяхте да знаете как да ме цените.

Като мълчаливо доказателство за това лицето на Филип бавно премина към изражение, което трябваше да бъде весела усмивка, но всъщност изразяваше само страх и злоба.

— Няма да можеш да напуснеш и да избягаш — каза Филип.

— Не можеш да избягаш без пари.

Май беше улучил — Риърдън спря рязко, сетне се изсмя:

— Благодаря, Филип — каза той.

— А? — Филип подскочи нервно от удивление.

— Значи това е целта на заповедта за запор. От това се страхуват приятелите ти. Знаех, че се готвят да ме сгащят с нещо днес. Не знаех, че запорът е тяхната представа за спиране на бягство — той се обърна и погледна невярващо майка си: — И затова е трябвало да ме видиш днес, преди разговора в Ню Йорк.

— Майка не знаеше! — извика Филип, сетне се овладя и извика по-силно: — Не знам за какво говориш! Нищо не съм казал! Не съм го казал! — страхът му сега беше много по-малко мистичен и доста по-практичен.

— Не се притеснявай, въшка такава, няма да им кажа, че ти си ми казал. И ако се опитвате…

Той не довърши — погледна трите лица пред себе си и една усмивка довърши изречението му, усмивка на умора, жал, на невярващо отвращение. Той виждаше окончателното противоречие, гротескната абсурдност на края на играта на ирационалистите: хората във Вашингтон се бяха надявали да го задържат, като бяха наредили на тия тримата да играят ролята на заложници.

— Мислиш си, че си толкова добър, така ли? — неочакваният вик дойде от Лилиан; тя беше скочила на крака, за да му попречи да излезе, лицето й беше изкривено, беше го виждал такова веднъж преди, в онази сутрин, когато беше научила името на любовницата му. — Толкова си добър значи! Толкова си горд със себе си! Е, аз пък имам нещо да ти кажа.

Тя изглеждаше така, сякаш не беше вярвала до този момент, че играта й е загубена. Погледът й го порази, сякаш беше последният елемент, затворил кръга, и той разбра с неочаквана яснота каква е била играта и защо се е омъжила за него. Ако да избереш човек като постоянен център на грижите си, като фокус на възгледа си за живота, е любов, то тогава беше истина, че го е обичала; но ако за него любовта беше тържество на собствената личност и на съществуването, тогава за онези, които мразеха себе си и живота, преследването на разрушението беше единствената форма и еквивалент на любовта. Лилиан го беше избрала заради най-големите му добродетели, заради силата му, увереността му, гордостта му, беше го избрала така, както се избира обект на любов, като символ на жизнената сила на мъжа, но именно унищожението на тази сила беше нейна цел.

Той видя първата им среща: той, мъж с яростна енергия и страстна амбиция, човек на постижението, осветен от пламъка на успеха си, хвърлен сред претенциозната пепел, назоваваща се интелектуален елит — изгорелите останки от недосмляна култура, хранещи се от отблясъка на чужди умове и предлагащи само отрицанието на ума като единствено свое отличително достойнство, а жаждата за контрол — като единствена страст. Тя, жена, изцяло потопена в този елит, с изтърканото им презрение като отговор към Вселената, смятащо безсилието за признак на върховенство, а празнотата — за ценност; той, без да познава омразата им, невинно презиращ позьорската им измама; тя, виждаща го като опасност за техния свят, като заплаха, като предизвикателство, като упрек.

Порочната страст, която беше подтиквала други да поробват империи, се беше превърнала, заради нейната ограниченост, в страст да владее него. Беше направила всичко, за да го пречупи — сякаш, неспособна да бъде равна на неговата стойност, тя можеше да го надмине, като я разруши; сякаш мярката за неговото величие щеше да стане така мярка за нейното, сякаш — помисли си потръпвайки той — вандалът, който разбива статуя, е по-велик от скулптора, който я е направил, сякаш убиецът, убил дете, е по-велик от майката, която го е родила.

Той си спомняше как тя обстрелваше с присмеха си работата му, завода му, метала му, успеха му, спомни си желанието й да го види пиян, поне веднъж, опитите й да го тласне към изневяра, удоволствието й при мисълта, че е паднал до нивото на някакъв мизерен романс, ужасът й да открие, че този романс е бил постижение, а не падение. Линията на нейната атака, която той намираше за толкова неразбираема, беше постоянна и ясна — тя се опитваше да разруши самомнението му, знаейки, че човек, който предава ценностите си, остава на милостта на всеки срещнат; тя се беше борила да пречупи неговата морална чистота, беше искала да разбие чрез отровата на вината уверената му праволинейност, сякаш, ако той рухнеше, неговото падение щеше да оправдае нейното.

Със същата цел и мотиви, заради същото удовлетворение, заради което другите измислят сложни философски системи, които унищожават цели поколения или установяват диктатури, които разрушават цели страни — тя, с женствеността си като единствено оръжие, си беше поставила за цел да унищожи един мъж.

Твоят кодекс е кодексът на живота — спомни си той гласа на изгубения си млад учител — тогава какъв е техният?

— Имам нещо да ти кажа! — викаше Лилиан с онзи безпомощен бяс, който иска думите да са като железни пръти. — Толкова си горд със себе си, нали? Толкова си горд с името си! „Риърдън стийл“, Риърдънов метал, жената на Риърдън! Това бях аз, нали? Госпожа Риърдън! Госпожа Хенри Риърдън! — звуците, които издаваше сега, бяха поредица от кудкудякащи хълцания, неразпознаваема карикатура на смях. — Е, май трябва да знаеш, че твоята жена е легнала с друг мъж! Изневерих ти, чуваш ли? Изневерих ти, но не с някой велик, благороден любовник, а с най-гнусната гнида, с Джим Тагарт! Преди три месеца! Преди развода! Докато бях твоя жена! Докато все още бях твоя жена!

Той стоеше и слушаше като учен, който изучава някакъв обект — без никакво лично отношение. Ето го, мислеше си той, ето го краят на вярата в колективната взаимна зависимост, вярата в липсата на идентичност, липсата на собственост, липсата на факти: вярата, че моралната цялостност на един човек е оставена на милостта на действията на другия.

— Изневерих ти! Не ме ли чуваш, неопетнен пуритан такъв? Спах с Джим Тагарт, непокварен герой такъв! Не ме ли чуваш? Не ме ли чуваш? Не ме ли…

Той я гледаше както би гледал, ако някаква непозната го беше приближила на улицата с лична изповед — поглед, в който се четяха думите: защо го казваш на мен?

Гласът й затихваше. Той не знаеше как би изглеждало унищожението на личност, но знаеше, че сега вижда унищожението на Лилиан. Видя го в сгърченото й лице, във внезапното отпускане на чертите й, сякаш вече нямаше какво да ги държи заедно, в очите, слепи, но вторачени, вторачени навътре, изпълнени с ужас, който никаква външна заплаха не би могла да предизвика. Не беше поглед на човек, който губи ума си, а на ум, който вижда пълното си поражение, и едновременно с това за пръв път осъзнава собствената си същност — поглед на човек, който вижда, че след като години наред е проповядвал небитието, най-сетне го е достигнал.

Той се обърна да си ходи. Майка му го спря на вратата, сграбчвайки ръката му. С упорито удивление, с последните остатъци от усилията за самозаблуда, тя простена с тон на сълзлив, сприхав упрек:

— Наистина ли си неспособен на прошка?

— Не, майко — отговори той. — Не съм. Бих ви простил миналото, ако днес ме бяхте накарали да напусна и да изчезна.

Навън духаше студен вятър, който увиваше палтото му около него като прегръдка, пред него беше широкото, свежо поле в полите на хълма, и ясното, стопяващо се в полумрака небе. Като два залеза, слагащи край на деня — червеният отблясък на слънцето беше като неподвижна, права лента на запад, а пулсиращата червена лента на изток беше отблясъкът от фабриката му.

Чувството за волана под ръцете му и за гладката магистрала, която летеше покрай него, докато караше с пълна скорост към Ню Йорк, му въздействаха необичайно укрепващо. Изпитваше едновременно чувство за изключителна точност и за отпускане, чувство за действие без усилие, което изглеждаше необяснимо младежко, докато не осъзна, че това беше начинът, по който беше действал и беше очаквал винаги да действа в младостта си, и онова, което изпитваше в момента, бе простият, учудващ въпрос: защо изобщо човек е трябвало някога да действа другояче?

Стори му се, че силуетът на Ню Йорк, когато се изправи пред него, беше необичайно лъчист и ясен, макар формите му да бяха забулени от разстоянието — с яснота, която сякаш беше не качество на предметите, а отражение на светлината, която идваше от самия него. Той гледаше великия град, без връзка с онова, което виждаха или за което го използваха другите; това не беше град на гангстери, просяци, останки от хора и проститутки — това беше най-голямото индустриално постижение в историята на човека, единственото му значение беше това, което знаеше за него, в гледката имаше нещо лично, нещо, свързано с чувството за собственост и с непоколебимо възприятие, сякаш го виждаше за пръв път — или за последен.

Спря за миг в тихия коридор на „Уейн-Фолклънд“, до вратата на апартамента, в който трябваше да влезе; отне му един дълъг момент на усилие да вдигне ръка и да почука; това беше апартаментът на Франсиско д’Анкония.

Във въздуха на салона, между кадифените завеси и голите, полирани маси се виеше цигарен дим. С цялата си скъпа мебелировка и с отсъствието на лични вещи стаята внушаваше впечатление, породено от лукс, който се ползва преходно — също толкова мрачно, колкото и приютите за бездомни. Пет силуета се надигнаха в мъглата, когато влезе: Уесли Мауч, Юджийн Лоусън, Джеймс Тагарт, доктор Флойд Ферис и един слаб, отпуснат човек, който изглеждаше като играч на тенис с лице на плъх и му беше представен като Тинки Холъуей.

— Добре — каза Риърдън, отрязвайки поздравите, усмивките, предложенията за питие и коментарите за националното извънредно положение, — какво искахте?

— Ние сме тук като ваши приятели, господин Риърдън — каза Тинки Холъуей, — просто като ваши приятели, за неформален разговор с оглед на по-близка екипна работа.

— Бихме желали да сме от полза за невероятните ви способности — каза Лоусън — и експертното ви мнение за индустриалните проблеми на страната.

— Тъкмо от хора като вас имаме нужда във Вашингтон — каза доктор Ферис. — Няма причина да оставате извън системата толкова време, особено когато гласът ви е нужен на най-високо ниво в държавното управление.

Гадното в цялата работа, мислеше си Риърдън, беше, че речите им бяха само наполовина лъжи — другата половина, онази с тона им на истерична неотложност, беше неизказаното желание това някак си да е истина.

— Та какво искахте? — попита той.

— Ами… просто да изслушаме вас, господин Риърдън — каза Уесли Мауч, а рязкото движение на чертите му наподоби уплашена усмивка; усмивката беше фалшива, но страхът беше истински. — Искаме да се възползваме от мнението ви за промишлената криза в страната.

— Нямам какво да кажа.

— Но, господин Риърдън — каза доктор Ферис, — просто искаме шанс да си сътрудничим с вас.

— Вече ви казах веднъж, при това публично, че не си сътруднича под дулото на пистолета.

— Не можем ли да заровим томахавката във времена като днешните? — умолително каза Лоусън.

— Пистолета ли? Давайте.

— А?

— Вие държите пистолета. Заровете го, ако мислите, че можете.

— Това… беше просто израз — обясни Лоусън, мигайки. — Говорех метафорично.

— А аз — не.

— Не можем ли да се обединим в името на страната в този тежък час? — каза доктор Ферис. — Не можем ли да забравим различията в мненията си? Готови сме да се срещнем по средата. Ако има нещо в политиката ни, което не приемате, просто ни кажете какво е и ние ще издадем директива…

— Стига, момчета. Не съм дошъл тук да ви помагам да се преструвате, че не съм в положението, в което съм, и че помежду ни има изобщо някакъв път. Давайте по същество. Подготвили сте някакъв нов трик за стоманената индустрия. Какъв е?

— Всъщност — каза Мауч — имаме жизненоважен въпрос за стоманената индустрия, който да обсъдим, но… що за език, господин Риърдън!

— Ние не искаме да ви прилагаме никакви трикове — каза Холъуей. — Поканихме ви тук, за да го обсъдим с вас.

— А аз дойдох, за да получа заповеди. Дайте ги.

— Но, господин Риърдън, ние не искаме да гледате по този начин. Не искаме да ви даваме заповеди. Искаме доброволното ви сътрудничество.

Риърдън се усмихна.

— Знам.

— Така ли? — Холъуей го погледна с готовност, но нещо в усмивката на Риърдън го накара да се отдръпне несигурно. — Ами тогава…

— И ти, братче — каза Риърдън, — знаеш къде е пукнатината в игричката, фаталната пукнатина, която ще гръмне до небето. Сега ми кажете каква е тоягата по главата, която толкова се стараете да не забележа, или да си вървя, а?

— О, не, господин Риърдън — извика Лоусън и погледът му се изстреля към часовника му. — Не можете да си тръгнете сега! Тоест, искам да кажа, не бихте си тръгнали, без да изслушате какво имаме да кажем.

— Ами да чуем тогава.

Той ги видя да се споглеждат. Уесли Мауч като че ли се боеше да се обърне към него — по лицето му се четеше сприхава упоритост, като команда, която тикаше другите напред. Каквито и да бяха квалификациите им, които им позволяваха да се разпореждат със стоманодобивната индустрия, бяха ги докарали тук, за да действат като бодигардове на Мауч в разговора. Риърдън се запита каква ли е причината за присъствието на Джеймс Тагарт; той седеше мрачно и мълчаливо, кисело сърбаше питието си и не поглеждаше към него.

— Изработихме план — с пресилена веселост каза доктор Ферис, — който ще разреши проблемите на стоманената индустрия и ще срещне пълното ви одобрение, като мярка, която допринася за общественото благоденствие, като същевременно защитава вашите интереси и осигурява безопасността ви в…

— Не ми казвайте какво ще си помисля. Дайте ми фактите.

— Това е справедлив, разумен, честен план, който…

— Не ми давайте оценката си. Дайте ми фактите.

— Това е план, който… — доктор Ферис спря; беше изгубил навика да назовава факти.

— При този план — каза Уесли Мауч — ще дадем на промишлеността пет процентно увеличение на цената на стоманата — той млъкна триумфално. Риърдън не каза нищо.

— Разбира се, някои малки промени ще бъдат необходими — лековито каза Холъуей, скачайки в тишината като на празен тенискорт. — Ще трябва да се даде известно увеличение на цените на производителите на желязна руда — о, не повече от три процента — с оглед на увеличените трудности, които възникват за някои от тях, за господин Ларкин от Минесота например, тъй като ще трябва да транспортират рудата си по скъпия начин с камиони, тъй като господин Джеймс Тагарт трябваше да пожертва клона си в Минесота за общественото благо. И, разбира се, ще трябва да се даде увеличение на цените за транспорт на железопътните компании — да кажем, седем процента, грубо казано — с оглед на абсолютно належащата нужда от… — Холъуей спря, като играч, който тъкмо се е окопитил във вихъра на действието и е забелязал внезапно, че няма съперник, който да отговаря на ударите му.

— Но няма да има увеличение на надниците — побърза да каже доктор Ферис. — Основна точка от плана е, че няма да дадем увеличение на надниците на стоманодобивните работници, въпреки настоятелните им искания. Наистина искаме да сме справедливи към вас, господин Риърдън, и да защитим интересите ви — дори с риск от обществено възмущение.

— Разбира се, ако очакваме работната сила да прави жертви — каза Лоусън, — трябва да им покажем, че и мениджмънтът прави някои жертви в името на страната. Настроенията сред работниците в стоманената индустрия са изключително напрегнати в момента, господин Риърдън, опасно взривоопасни са, и за да ви защитим от… от… — той спря.

— Да? — каза Риърдън. — От?

— От възможно… насилие, са нужни някои мерки, които… Виж, Джим — обърна се внезапно към Джеймс Тагарт той, — защо не го обясниш на господин Риърдън, като индустриалец на индустриалец?

— Ами някой трябва да подкрепи железниците — начумерено каза Тагарт, без да го поглежда. — Страната има нужда от железници и някой трябва да ни помогне да изнесем товара, и ако не получим увеличение на цените за превоз…

— Не, не, не! — сопна се Уесли Мауч. — Кажи на господин Риърдън за работата на Плана за обединение на железниците.

— А, планът е пълен успех — летаргично каза Тагарт — с изключение на ненапълно контролируемия елемент на времето. Само въпрос на време е преди обединената ни екипна работа да вдигне всяка железопътна компания в страната обратно на крака. Планът, мога да ви уверя, ще проработи също толкова успешно във всяка друга индустрия.

— Няма съмнение — каза Риърдън и се обърна към Мауч. — Защо карате чучелото да ми губи времето? Какво общо има с мен Планът за обединение на железниците?

— Но господин Риърдън — извика Мауч с отчаяно веселие — това е моделът, който трябва да следваме! Точно това ви извикахме да обсъдим!

— Кое?

— Планът за обединение на стоманата!

Последва миг тишина, сякаш някой си поемаше дъх след гмуркане. Риърдън седеше и ги гледаше с нещо, което наподобяваше интерес.

— С оглед на критичното състояние на стоманодобивната индустрия — внезапно забързано каза Мауч, сякаш за да не си даде време да разбере какво в погледа на Риърдън го кара да се чувства неудобно, — и тъй като стоманата е жизненоважна, изключително основна стока, основа на цялата ни промишлена структура, трябва да се вземат драстични мерки, за да се съхранят средствата за производство на стомана в страната и тяхното оборудване — тонът и устремът, с които произнасяше публични речи, успяха да го докарат само до тук. — С оглед на тази цел, нашият план е… нашият план е…

— Нашият план всъщност е много прост — каза Тинки Холъуей, опитвайки се да го докаже с веселата, скоклива простота на гласа си. — Ще вдигнем всички ограничения върху производството на стомана и всяка компания ще произвежда колкото може. Но за да избегнем прахосничеството и опасността от безскрупулна конкуренция, всички компании трябва да депозират брутните си печалби в общ фонд, който ще бъде наречен Фонд за обединение на стоманата, под разпореждането на специална комисия. В края на годината комисията ще разпредели тези печалби, като изчисли крайното производство на стомана в страната и го раздели на броя на съществуващите открити пещи, като стигне по този начин до средна стойност, която ще бъде справедлива за всички, и на всяка компания ще се плати в съответствие с нуждите й. Тъй като запазването на пещите е основната нужда, всяка компания ще получава средства в зависимост от броя пещи, които притежава — той спря, изчака, после добави: — Това е, господин Риърдън — и като не получи отговор, каза: — Разбира се, има много гънки за изглаждане, но… в общи линии… това е.

Каквато и реакция да бяха очаквали, не това видяха. Риърдън се облегна назад, с внимателен, но прикован в празното пространство поглед, сякаш гледаше някъде не много надалеч, сетне попита с някаква нотка на спокойно, безразлично веселие:

— Кажете ми само едно нещо, момчета: на какво разчитате?

Знаеше, че го разбират. Видя по лицата им онзи упорит, уклончив поглед, за който някога мислеше, че е на лъжец, мамещ жертвата си, но за който сега знаеше, че е нещо по-лошо: че е поглед на човек, който се опитва да измами собствената си съвест. Не отговаряха. Останаха безмълвни, сякаш се бореха — не да го накарат да забрави въпроса си, а да принудят себе си да забравят, че са го чули.

— Това е смислен, практичен план! — неочаквано се тросна Джеймс Тагарт с оттенък на бяс и оживление в гласа си. — Ще проработи! Трябва да проработи! Ние искаме да проработи!

Никой не му отговори.

— Господин Риърдън…? — плахо каза Холъуей.

— Така, да видим — каза Риърдън. — „Асошиейтед стийл“ на Орън Бойл притежава 60 открити пещи, една трета от които бездействат, а другите произвеждат средно по 300 тона стомана на ден. Аз притежавам 20 открити пещи, които работят с пълния с и капацитет и произвеждат по 750 тона Риърдънов метал всеки ден. Така ние притежаваме „обединени“ пещи с „обединено“ производство от 27 000 тона, което прави средно 337,5 тона на пещ. Всеки ден аз, който произвеждам 15 000 тона, ще получавам заплащане за 6 750 тона. Бойл, който произвежда 12 000 тона, ще получава пари за 20 250 тона. Другите членове на обединението нямат значение, те няма да променят съотношението, само ще снижат средните стойности, понеже повечето от тях се справят по-зле от Бойл и никой не произвежда колкото мен. Е, колко очаквате да оцелея с вашия план?

Не последва отговор, сетне Лоусън изкрещя изведнъж, сляпо, с претенция за правдивост:

— Във време на гибел за страната ваш дълг е да служите, страдате и работите за нейното спасение!

— Не виждам защо наливането на печалбите ми в джоба на Орън Бойл ще спаси страната.

— Трябва да направите известни жертви в името на общественото благо!

— Не виждам защо Орън Бойл да е по-„обществен“ от мен.

— Тук изобщо не става въпрос за господин Бойл! Това е нещо по-важно от всяка една личност. Става въпрос да се съхранят природните ресурси на страната — като фабриките например — и да се спаси индустрията като цяло. Не можем да позволим фалитът на едно такова голямо предприятие като това на господин Бойл. Страната има нужда от него.

— Мисля — бавно каза Риърдън, — че страната има много по-голяма нужда от мен, отколкото от Орън Бойл.

— Ама разбира се! — с учудване и ентусиазъм викна Лоусън. — Страната има нужда от вас, господин Риърдън! Разбирате го, нали?

Но жадното удоволствие на Лоусън от познатата му формула за саможертвата изчезна рязко при тона на гласа на Риърдън — студен глас на търговец, който отговори:

— Напълно.

— И не става въпрос само за Бойл — умолително каза Холъуей. — Икономиката на страната няма да е в състояние да понесе голяма промяна в настоящия момент. Има хиляди работници на Бойл, доставчици и клиенти. Какво ще стане с тях, ако „Асошиейтед стийл“ банкрутира?

— А какво ще стане с хилядите мои работници, доставчици и клиенти, ако аз банкрутирам?

— Вие ли, господин Риърдън? — невярващо каза Холъуей. — Но вие сте най-богатият, най-сигурният и силен индустриалец в страната в този момент!

— Ами в следващия момент?

— А?

— Колко време очаквате, че ще мога да произвеждам на загуба?

— О, господин Риърдън, имам ви пълно доверие!

— По дяволите вашето доверие! Как очаквате да го направя?

— Ще се справите!

— Как?

Отговор не последва.

— Не можем да теоретизираме за бъдещето — викна Уесли Мауч, — когато има непосредствен национален колапс, който да избегнем! Трябва да спасим икономиката на страната! Трябва да направим нещо! — невъзмутимият, любопитен поглед на Риърдън го правеше непредпазлив. — Ако не ви харесва, имате ли по-добро решение?

— Разбира се — спокойно каза Риърдън. — Ако искате производство, тогава се махнете от пътя ми, разкарайте проклетите си наредби, оставете Орън Бойл да фалира, позволете ми да купя завода на „Асошиейтед стийл“ — и той ще излива по хиляда тона на ден от всяка една от шейсетте си пещи.

— Но… но ние не можем! — ахна Мауч. — Това ще бъде монопол!

Риърдън се разсмя.

— Добре — с безразличие каза той, — тогава позволете управителят на моя завод да го купи. Ще се справя по-добре от Бойл.

— Но това ще означава да позволим на силните да се възползват от слабите! Не можем да го направим!

— Тогава не ми говорете за спасяването на икономиката на страната.

— Искаме само… — той спря.

— Искате само производство без хора, които да могат да произвеждат, нали?

— Това… това е теория. Това е само теоретична крайност. Искаме единствено временно нагаждане.

— Правите такива временни нагаждания от години наред. Не виждате ли, че времето ви свършва?

— Това е само тео… — гласът му затихна и изчезна.

— Вижте сега — внимателно каза Холъуей, — не че господин Бойл е… слаб. Господин Бойл е изключително способен човек. Просто пострада от някои нещастни стечения на обстоятелствата, напълно извън неговия контрол. Беше инвестирал големи суми пари в един социален по дух проект, за да помогне на неразвитите народи в Южна Америка, и рухването на медодобива им му нанесе тежък финансов удар. Става въпрос просто да му дадем шанс да се възстанови, да му подадем ръка, за да прескочи трапа, временна помощ, нищо повече. Трябва само да изравним саможертвата — после всички ще се възстановят и ще просперират.

— Изравнявате саможертвата повече от сто… от хиляди години насам — бавно каза Риърдън. — Не виждате ли, че сте на края на пътя?

— Това е само теория! — сопна се Уесли Мауч.

Риърдън се засмя.

— Познавам практиката ви — меко каза той. — Опитвам се да разбера теорията.

Той знаеше, че конкретната причина за плана е Орън Бойл; знаеше, че задействането на сложен механизъм, съставен от връзки, заплахи, натиск, изнудване — механизъм, подобен на побесняла ирационална сметачна машина, която изхвърля случайни резултати според каприза на момента, — е било необходимо, за да осчетоводи натиска на Бойл над тези хора и да ги принуди да му дадат това последно парченце плячка. Знаеше също, че Бойл не е причината или същността, че Бойл е само случаен ездач, а не строител на адската машина, която беше унищожила света, че не Бойл я беше направил възможна, нито пък някой от мъжете в тази стая. Те също бяха само ездачи на машина без водач, бяха треперещи стопаджии, които знаеха, че колата ще се разбие всеки момент в последната бездна, и не любов или омраза към Бойл ги караше да се придържат отчаяно към курса си и да продължават уверено към края си — беше нещо друго, някаква безименна стихия, която познаваха, но избягваха да признават, нещо, което не беше нито мисъл, нито надежда, нещо, което той откриваше единствено като определен израз на лицата им — бегъл поглед, който казваше: ще ми се размине. Защо? — мислеше си той. Защо мислят, че ще им се размине?

— Не можем да си позволим никакви теории! — викна Уесли Мауч. — Трябва да действаме!

— Добре тогава, ще ви предложа друго решение. Защо не поемете завода ми и да се свършва?

Разтърси ги неподправен ужас.

— О, не! — ахна Мауч.

— Не бихме си го и помислили! — викна Холъуей.

— Ние защитаваме свободното предприемачество! — викна доктор Ферис.

— Не искаме да ви вредим! — викна Лоусън. — Ние сме ваши приятели, господин Риърдън. Не можем ли да работим всички заедно? Ние сме ваши приятели.

В другия край на стаята имаше масичка с телефон, вероятно същата масичка и същият телефон, и внезапно Риърдън видя сгърчената фигура на човек, свита над телефона, човек, който вече знаеше онова, което Риърдън сега започваше да учи, човек, който се бореше да откаже на себе си същата молба, на която той сега отказваше на настоящите обитатели на стаята, видя и края от тази борба, измъченото лице, изправено срещу него, и отчаяния глас, който казва твърдо: „Господин Риърдън, кълна ви се… в името на жената, която обичам… че съм ваш приятел“.

Точно това действие той беше нарекъл тогава предателство, точно този човек беше отхвърлил, за да служи на хората, изправени срещу него в момента. Кой тогава е предателят? — мислеше си той; мислеше го почти без чувство, без право да чувства, осъзнавайки единствено тържествена, благоговейна яснота. Кой беше дал на сегашните й обитатели средствата да получат стаята? Кого беше пожертвал и в чия полза?

— Господин Риърдън! — простена Лоусън. — Какво има?

Той извърна глава, видя очите на Лоусън да го гледат страхливо и отгатна какъв израз е уловил Лоусън по лицето му.

— Ние не искаме да конфискуваме завода ви! — викна Мауч.

— Не искаме да ви лишаваме от собствеността ви! — викна доктор Ферис. — Не ни разбирате!

— Започвам да ви разбирам.

Преди година, мислеше си, щяха да го разстрелят; преди две години щяха да конфискуват имуществото му; преди поколения хора като тях са можели да си позволят лукса да убиват и да конфискуват, да претендират безопасно пред себе си и пред жертвите си, че материалната плячка е единствената им цел. Но времето им изтичаше, другите жертви вече ги нямаше, бяха си отишли по-рано от всяка историческа прогноза, и те, мародерите, сега бяха оставени лице в лице с голата действителност на собствената си цел.

— Вижте, момчета — уморено каза той. — Знам какво искате. Искате хем да изядете завода, хем да остане цял. Аз пък искам да знам единствено какво ви кара да мислите, че това е възможно.

— Не знам какво искате да кажете — обидено каза Мауч. — Казахме, че не искаме завода ви.

— Добре, ще го кажа по-точно: искате хем да ме изядете, хем да ме запазите. Как предлагате да стане?

— Не разбирам как можете да го кажете, след като ви уверихме искрено, че смятаме, че сте от неоценима важност за страната, за стоманената индустрия, за…

— Вярвам ви. Точно това прави задачата ви по-трудна. Смятате, че съм от неоценима важност за страната ли? По дяволите, смятате, че съм от неоценима важност за собствените ви вратове. Седите си там и треперите, защото знаете, че аз съм последният, който може да спаси живота ви, и знаете, че наистина няма време. И все пак предлагате план, за да ме унищожите, план, който изисква с идиотска грубост, без вратички, заобикаляне или измъкване, да работя на загуба, да работя, когато всеки тон, който изливам, ще ми струва повече, отколкото ще получа за него, да ви храня с последните остатъци от богатството си, докато умрем от глад заедно. Толкова много ирационалност не е възможна за никой човек — и за никой грабител. В името на самите вас, оставете страната или мен, трябва да разчитате на нещо. На какво?

Той видя израза „ще ни се размине“ на лицата им, особен израз, който изглеждаше потаен, но възмутен, сякаш — невероятно — тъкмо той криеше някаква тайна от тях.

— Не знам защо сте възприели такъв пораженчески възглед за ситуацията — кисело каза Мауч.

— Пораженчески? Вие наистина ли очаквате да остана в бизнеса при вашия план?

— Но това е само временно!

— Няма такова нещо като временно самоубийство.

— Но това е само докато трае извънредното положение! Само докато страната се възстанови!

— И как очаквате да се възстанови?

Отговор не последва.

— Как очаквате да произвеждам, след като банкрутирам?

— Няма да банкрутирате. Винаги ще произвеждате — с безразличие каза доктор Ферис, без да го хвали или обвинява, сякаш просто установяваше природен факт, все едно казваше на другиго: винаги ще си останеш просяк. — Нищо не можете да направите. В кръвта ви е. Или, ако трябва да се изразя по-научно, така сте устроен.

Риърдън изправи гръб: сякаш се беше борил да открие тайната комбинация на някоя ключалка и при тези думи беше чул леко щракване, първият лост беше попаднал на мястото си.

— Трябва само да устоим на тая криза — каза Мауч, — да дадем на хората почивка, шанс да наваксат.

— И после?

— После нещата ще се подобрят.

— Как?

Отговор не последва.

— Какво ще ги подобри?

Отговор не последва.

— Кой ще ги подобри?

— За Бога, господин Риърдън, хората не стоят на едно място! — викна Холъуей. — Правят разни неща, растат, движат се напред!

— Кои хора?

Холъуей махна неясно с ръка.

— Ами хората — каза той.

— Кои хора? Тия, на които ще дадете последните останки от „Риърдън стийл“, без да получите нищо в замяна? Хората, които ще продължат да консумират повече, отколкото произвеждат?

— Условията ще се променят.

— Кой ще ги промени?

Отговор не последва.

— Останало ли ви е още нещо за грабене? Ако не сте виждали същността на политиката си преди, не е възможно да не я виждате и сега. Огледайте се. Всичките проклети народни републики по целия свят съществуваха само заради подаянията, които изстисквахте за тях от тази страна. Но вие, вие вече нямате откъде да изстисквате или да крадете. Нито една страна на земята. Тази беше най-великата и последната. Източихте я. Издоихте я до край. От цялото й невъзвратимо величие аз съм просто останка, при това последната. Какво ще правите, вие и народният ви свят, когато свършите с мен? На какво се надявате? Какво виждате пред себе си, освен проста, окончателна, животинска смърт от глад?

Те не отговориха. Не го поглеждаха. Лицата им изразяваха упорито възмущение, сякаш негова беше молбата и той беше лъжец. Тогава Лоусън каза меко, с упрек и насмешка:

— Е, в крайна сметка вие, бизнесмените, от години не спирате да предричате катастрофи, пищите при всяка прогресивна мярка и ни казвате, че ще загинем, но още не сме — той започна да се усмихва, но спря веднага при вида на силата в погледа на Риърдън. Риърдън чу още едно щракване в ума си, по-силно, щракването на втория лост, който свързваше ключа с ключалката. Наведе се напред.

— На какво разчитате? — попита той; тонът му се беше променил, беше нисък, имаше твърдостта, натиска и монотонността на свредел.

— Само трябва да спечелим време! — викна Мауч.

— Няма вече време за печелене.

— Само имаме нужда от шанс! — викна Лоусън.

— Вече няма останали шансове.

— Само докато се възстановим! — викна Холъуей.

— Няма начин да се възстановите.

— Само докато политиките ни започнат да работят! — викна доктор Ферис.

— Няма как да накарате ирационалното да работи.

Отговор не последва.

— Какво може да ви спаси сега?

— О, вие ще направите нещо! — викна Джеймс Тагарт.

Тогава — въпреки че това беше само изречение, което беше чувал цял живот — той усети в себе си оглушителен трясък, сякаш стоманена врата се беше отворила при падането на последния лост, когато една малка цифра беше завършила числото и беше отключила сложната ключалка, отговорът беше обединил всички парчета, всички въпроси и неизлекувани рани в живота му. В мига мълчание след трясъка му се стори, че чува гласа на Франсиско, който го пита спокойно, в балната зала на същата тази сграда — сякаш въпросът беше зададен тук и сега: „Кой е най-виновният човек в тази зала?“ Той чу собствения си отговор тогава: „Предполагам, Джеймс Тагарт?“ И гласа на Франсиско, който казва без следа от упрек: „Не, господин Риърдън, не е Джеймс Тагарт“ — но тук, в стаята, в този момент, неговият ум отговори: аз съм.

Нима беше проклинал мародерите заради упоритата им слепота? Тъкмо той я беше направил възможна. От първото изнудване, което беше приел, от първата директива, на която се беше подчинил, той им беше дал причина да вярват, че реалността може да бъде надхитрена, че човек може да иска ирационални неща и някой някак си ще му ги достави. Щом беше приел Закона за изравняване на възможностите, щом беше приел Директива 10–289, щом беше приел закона, че тези, които не могат да се равняват със способностите му, имат право да разполагат с тях, че тези, които не са заслужили, трябва да печелят, а заслужилият — да губи, че тези, които не могат да мислят, трябва да командват, а този, който може — да им се подчинява, то бяха ли те нелогични във вярата си, че съществуват в ирационална Вселена? Той я беше създал за тях, той им я беше доставил. Беше ли нелогична вярата им, че те могат само да искат, без значение какво е възможно, а той трябва да изпълнява желанията им със средства, които те не трябваше да познават или да назовават? Те, немощните мистици, борещи се да се измъкнат от отговорността на разума, знаеха, че той, рационалистът, е решил да служи на техните капризи. Знаеха, че им е дал празен чек за реалността, той не трябваше да пита защо, те не трябваше да питат как, те можеха само да искат да им даде част от богатството си, после всичко, което притежава, сетне повече от онова, което притежава… Невъзможно ли? Не, той ще направи нещо!

Той не осъзнаваше, че е скочил на крака, че се е вторачил надолу в Джеймс Тагарт, виждайки в разюзданата безформеност на чертите на Тагарт отговора за цялото опустошение, на което беше станал свидетел през живота си.

— Какво има, господин Риърдън? Какво казах? — с нарастващо безпокойство питаше Тагарт, но той беше извън досега на гласа му. Виждаше веригата на годините, чудовищните изнудвания, невъзможните искания, необяснимите победи на злото, абсурдните планове и неразбираемите цели, прокламирани в томове с кална философия, отчаяното учудване на жертвите, които са мислели, че някаква сложна, злонамерена мъдрост движи силите, разрушаващи света — и всичко това е почивало върху едно убеждение зад шарещите очи на победителите: той ще направи нещо!… Ще ни се размине, той ще го позволи, той ще направи нещо!…

Вие, бизнесмените, не сте спирали да предсказвате, че ще загинем, но не сме… Вярно е, мислеше си той. Не те са били слепи за реалността, а той — сляп за реалността, която сам беше създал.

Не, те не бяха загинали, но тогава кой беше? Кой беше загинал, за да плати за тяхното оцеляване? Елис Уайът… Кен Данагър… Франсиско д’Анкония.

Той посягаше за шапката и палтото си, когато забеляза, че хората в стаята се опитват да го спрат, че лицата им изразяват паника, а гласовете им ечат объркано:

— Какво има, господин Риърдън? Защо? Ама защо? Какво сме казали? Не си тръгвате, нали… Не можете да си тръгнете! Твърде рано е! Не още! О, не още!

Сякаш ги гледаше от задния прозорец на устремен напред експрес, а те стояха на коловоза зад него, размахвайки ръце в безполезни жестове, крещейки неразличими звуци, фигурите им се смаляваха в далечината и гласовете им замираха. Един от тях се опита да го спре, когато се обърна към вратата. Той го отблъсна от пътя си, не грубо, а с просто, гладко движение на ръката си, както човек отмества завеса, и излезе.

Тишината беше единственото, което усещаше, докато седеше зад волана на колата и караше с пълна скорост по пътя за Филаделфия. Това беше тишината на неподвижността вътре в него, сякаш беше научил нещо и сега можеше да си позволи да си почине, без повече душевна дейност. Не чувстваше нищо — нито терзание, нито триумф. Сякаш с многогодишно усилие беше изкачил планина, за да се наслади на далечна гледка, и сега, изкачил върха, беше легнал неподвижно, за да си почине, преди да погледне, свободен да се пощади за пръв път.

Усещаше дългия, празен път, който летеше напред, после завиваше, после отново политаше напред, лекия натиск на ръцете си върху волана и пищенето на гумите по завоите. Но се чувстваше така, сякаш лети по надлез, окачен и виещ се в празното пространство. Хората встрани на пътя, във фабриките, по мостовете и електроцентралите виждаха нещо, което някога е било естествено: чиста, скъпа, мощна кола, карана от уверен мъж, с идея за успех, прокламирана по-високо, отколкото би го направил всеки надпис — от дрехите на шофьора, от експертното му шофиране, от целенасочената му скорост. Те го гледаха как отминава и изчезва в маранята, в която земята се сливаше с нощта.

Той видя завода да се издига в мрака, като черен силует, на фона на червения отблясък. Отблясъкът беше в цвета на горящо злато, а надписът „Риърдън стийл“ стоеше в небето със студения, бял огън на кристала. Той погледна дългия силует, извивките на пещите, застанали като триумфални арки, комините, които се издигаха като тържествена колонада покрай булевард за шествия в имперски град, стрелите, които висяха като гирлянди, крановете, строени като кавалерийски пики, с дим, който бавно се вееше като знаме. Гледката разчупи неподвижността в него и той се усмихна в знак на поздрав. Беше усмивка на щастие, на любов, на отдаване. Никога не беше обичал завода си толкова, колкото в този момент, защото — виждайки го със собственото си зрение, очистено от всичко друго, освен от собствения му ценностен кодекс, в бляскавата реалност без противоречия — той виждаше причината за любовта си: заводът беше достижение на неговия ум, посветено на радостта му от живота, издигнато в рационален свят с рационални хора. Ако тези хора бяха изчезнали, ако светът си беше отишъл, ако заводът му беше спрял да служи на ценностите му, то заводът беше само купчина мъртва скрап, която трябваше да бъде оставена да рухне, и колкото по-скоро, толкова по-добре, трябваше да бъде изоставена, не като акт на предателство, а като акт на преданост към истинското й значение.

Заводът беше на миля пред него, когато малък огнен език улови внезапно вниманието му. Сред всички отблясъци на огъня в обширния комплекс той можеше да каже кое не е на мястото си: този жълт проблясък беше твърде ярък и излизаше от място, където нямаше причина да има огън, от сграда до портала на главния изход. В следващия миг чу сухия пукот на изстрел, после три бързи изстрела в отговор, като ядосана ръка, която зашлевява внезапен нападател.

След това черната маса, която препречваше пътя в далечината, се оформи — не беше просто мрак и не отстъпваше с приближаването му, беше тълпа, която се гърчеше на главния портал и се опитваше да щурмува завода. Той успя да различи размахани ръце, някои с пръти, някои с железни лостове, някои с пушки, а жълтите пламъци на горящо дърво бликаха от прозореца на кабината на портиера, сините пламъчета от изстрели се стрелкаха от тълпата, а отговорите идваха от покривите на сградите; успя да види човешка фигура да се извива и да пада назад от покрива на кола, сетне изви колелата на колата си в пищящ завой й навлезе в мрака на един страничен път.

Движеше се с шейсет мили в час по коловозите на черен път към източния портал на завода. Вратата вече се виждаше, когато сблъсъкът на гумите с една канавка изхвърли колата от пътя, на ръба на едно дере, на дъното на което имаше стара купчина шлака. С тежестта на гърдите и лакътя си срещу два тона движещ се метал, той насили с тяло колата да завърши пищящия си полукръг, върна я обратно на пътя и под контрола на ръцете си. Беше му отнело само миг, но в следващия кракът му удари спирачката, разкъсвайки двигателя с внезапно спиране, защото в момента, в който фаровете му бяха преминали през дерето, той беше зърнал длъгнест силует, по-тъмен от сивото на бурените по склона, и му се беше сторило, че краткият бял проблясък беше човешка ръка, махаща за помощ.

Той хвърли палтото си и слезе бързешком по склона, буците пръст поддаваха под краката му, сухите храсти го закачаха, той тичаше и се плъзгаше към продълговатия черен силует, който сега различаваше: беше човешко тяло. Мръсният памук на облаците плуваше пред луната, той виждаше белотата на ръка и рамо, прострени сред бурените, но тялото лежеше неподвижно, без следа от движение.

— Господин Риърдън… — това беше шепот, който се бореше да бъде вик, беше ужасният звук на опит за борба, който се сблъскваше с глас, способен единствено да стене от болка. Не знаеше кое дойде първо, той го усети като един-единствен удар: мисълта, че гласът му е познат, лъч лунна светлина, пробил облаците, спускането на колене при овала на лицето и разпознаването. Беше Дойката.

Той усети ръката на момчето да се сключва около неговата с необичайната сила на агонията, докато гледаше измъчените черти на лицето, побелелите устни, изцъклените очи и тънката струйка от малка, черна дупка на твърде лошо място, от лявата страна на гърдите на момчето.

— Господин Риърдън… Исках да ги спра… Исках да ви спася…

— Какво е станало с теб, хлапе?

— Простреляха ме, за да не проговоря… Исках да предотвратя — ръката му посегна към червения отблясък в небето — онова, което правят… Беше твърде късно, но се опитах… Опитах се… И… още мога… да говоря… Слушайте, те…

— Имаш нужда от помощ. Да те закараме в болница и…

— Не! Чакайте! Аз… не мисля, че имам много време, и… и трябва да ви кажа… Чуйте ме, този бунт… е нагласен… по заповед от Вашингтон… Не са работниците… не са вашите работници… А тия новите, техните момчета, и… доста разбойници, наети отвън… Не вярвайте и на една дума, която ще ви кажат… Това е постановка… една от техните гадни постановки…

По лицето на момчето имаше отчаяно напрежение, напрежението на битка на кръстоносец, гласът му сякаш извличаше живот от някакво гориво, което гореше на неравни изблици вътре в него, и Риърдън разбра, че най-голямата помощ, която можеше да му окаже сега, беше да слуша.

— Те… са приготвили План за обединение на стоманата… и имат нужда от извинение за него… защото знаят, че страната няма да го приеме… и че вие няма да го защитите… Боят се, че това ще е прекалено много за всички… искат просто да ви одерат жив, това е… Така че ще го направят да изглежда така, сякаш морите работниците си от глад… а те са побеснели и вие не можете да ги контролирате… и правителството трябва да се намеси за ваша защита и в името на обществената безопасност… Това е играта им, господин Риърдън…

Риърдън виждаше разкъсаната плът по ръцете на момчето, съхнещата кал от кръв и пръст по дланите и дрехите му, сивите петна от праха по коленете и стомаха му, покрити с борови иглички. В проблясъците на лунната светлина можеше да види ивицата смачкани бурени и влажни петна, която изчезваше надолу в тъмното. Ужасяваше се при мисълта колко дълго е пълзяло момчето и на какво разстояние.

— Не искаха да сте тук тази вечер, господин Риърдън… Не искаха да видите „народния бунт“… След това… знаете как подправят доказателствата… Никой няма да чуе и една вярна история… и се надяват да заблудят страната… а и вас… че действат, за да ви защитят от насилие… Не им позволявайте да им се размине, господин Риърдън! Кажете на страната… на хората… на вестниците… Кажете им това, което ви казах… Под клетва е… Кълна се… това го прави законно, нали? Нали? И ви дава шанс?

Риърдън стисна ръката му в своята:

— Благодаря, хлапе.

Съжалявам, че закъснях, господин Риърдън, но… те ме пуснаха в последната минута… точно преди да започне… Извикаха ме на… стратегически разговор… имаше един мъж, на име Питърс… от Комисията по унификация… той е подставено лице на Тинки Холъуей… който пък е кукла на Орън Бойл… Искаха от мен… да подпиша много пропуски… да пусна разбойниците вътре… за да започнат проблемите едновременно отвътре и отвън… да изглежда така, сякаш наистина са вашите работници… Аз отказах да подпиша пропуските.

— Така ли? След като са те пуснали в играта?

— Ама… ама разбира се, господин Риърдън… Да не мислите, че бих играл такава игра?

— Не, хлапе, май не. Само дето…

— Какво?

— Подложил си врата си.

— Трябваше! Не можех да им помогна да разбият завода, нали?… Колко време трябваше да се пазя? Докато счупят вашия врат ли?… А и какво щях да правя с врата си, ако това е начинът да го запазя? Вие… вие разбирате, нали, господин Риърдън?

— Да. Разбирам.

— Отказах им… Избягах от кабинета… Изтичах да намеря управителя… да му кажа всичко… но не можах да го открия… а после чух изстрели при главния портал и разбрах, че са започнали… Опитах се да се обадя у вас… телефонните жици бяха прерязани… Изтичах да взема колата си, исках да намеря вас или някой полицай, или журналист, или някого… но трябва да са ме проследили… тогава ме простреляха… на паркинга… отзад… помня само, че паднах, и после… като отворих очи, бяха ме изхвърлили върху шлаката…

— Върху шлаката? — бавно каза Риърдън; купчината беше на стотина стъпки надолу.

Момчето кимна и посочи неясно надолу в тъмното.

— Да… там, долу… И после аз… започнах да пълзя… нагоре… исках… исках да издържа, докато успея да кажа на някого, който да каже на вас — сгърчените от болка черти на лицето му се изправиха изведнъж в усмивка; гласът му звучеше така, сякаш преживяваше триумфа на живота си, когато добави: — И го направих.

После махна с ръка нагоре и попита като дете, учудено от внезапно откритие:

— Господин Риърдън, това ли е чувството… да искаш нещо наистина много… отчаяно много… и да го направиш?

— Да, хлапе, това е чувството.

Главата на момчето се отпусна върху рамото на Риърдън, очите му бяха затворени, устата — отпусната, сякаш за да задържи дълбокото удовлетворение на момента.

— Но не можеш да спреш до тук. Не си свършил. Трябва да издържиш, докато те заведа на лекар, и… — той го вдигаше внимателно, но болезнена конвулсия сгърчи лицето на момчето, устата му се сгърчи, за да спре вика, и Риърдън трябваше да го остави внимателно обратно на земята. Момчето поклати глава с поглед, който беше почти извинение:

— Няма да успея, господин Риърдън… Няма полза да се заблуждавам… Знам, че с мен е свършено.

Сетне, сякаш с някакво мъгляво отвращение от самосъжалението, то добави, рецитирайки научен наизуст урок, с глас, който отчаяно се опитваше да си върне стария, циничен, интелектуален тон:

— Какво значение има, господин Риърдън? Човекът е само сбор… от химични елементи… и смъртта на човека… няма повече значение от смъртта на животно.

— Не си толкова глупав.

— Да — прошепна то. — Да, май не съм.

Очите му обхождаха безбрежния мрак, после се вдигнаха към лицето на Риърдън: бяха безпомощни, изпълнени с копнеж, по детски объркани.

— Знам, че са глупости… всички тия неща, на които са ни учили… всичките, до едно… за живеенето или… или умирането… Умирането… няма да има никакво значение за химическите елементи… — той спря; целият му отчаян протест се въплъщаваше единствено в напрежението на гласа му, който се снижаваше — … но за мен има… А и… май и за животното има… Но те казваха, че няма ценности… само социални обичаи… Няма ценности! — ръката му се вкопчи сляпо в дупката на гърдите му, сякаш се опитваше да задържи онова, което губеше. — Няма… ценности…

Сетне очите му се отвориха по-широко, с внезапното спокойствие на пълната откровеност.

— Живее ми се, господин Риърдън. Боже, как само ми се живее! — гласът му беше страстен и тих. — Не защото умирам… а защото тъкмо тази вечер открих какво наистина означава да си жив… И… странна работа… знаете ли кога го открих? В кабинета… — когато си подложих врата… когато казах на копелетата да вървят по дяволите… Има… толкова неща, които ми се ще да бях научил по-рано… Но… е, няма полза да плачем за разлятото мляко — той видя неволния поглед на Риърдън към следата в отъпканата трева и добави: — За каквото и да е разлято, господин Риърдън.

— Слушай, хлапе — строго каза Риърдън — искам да ми направиш една услуга.

— Сега ли, господин Риърдън?

— Да. Сега.

— Разбира се, господин Риърдън… стига да мога.

— Тази вечер ми направи голяма услуга, но сега искам да направиш още по-голяма. Свършил си страхотна работа, щом си се изкачил от шлаката до тук. Сега ще опиташ ли да свършиш нещо по-трудно? Беше готов да умреш, за да спасиш завода ми. Ще се опиташ ли да живееш заради мен?

— Заради вас ли, господин Риърдън?

— Заради мен. Защото аз те моля. Защото аз искам. Защото имаме доста път, по който да се изкачваме заедно.

— Нима… за вас има значение, господин Риърдън?

— Има. Ще се настроиш ли, че искаш да живееш — точно както си го направил долу, върху шлаката? Че искаш да издържиш и да живееш? Ще се бориш ли за това? Искаше да водиш моята битка. Ще водиш ли тази с мен, нашата първа обща битка?

Той усети стискането от ръката на момчето; то признаваше яростната готовност на отговора, докато гласът беше само шепот:

— Ще се опитам, господин Риърдън.

— Сега ми помогни да те заведа на лекар. Просто се отпусни, успокой се и ми позволи да те вдигна.

— Да, господин Риърдън — с внезапно усилие момчето се изтегли нагоре и се отпусна на лакът.

— Спокойно, Тони.

Той видя проблясък по лицето на момчето, опит за старата му, ясна, безсрамна усмивка.

— Значи не съм „неабсолютен“ вече?

— Не, вече не си. Сега си пълен абсолют, и го знаеш.

— Да, вече знам няколко абсолютни неща. Ето едното посочи раната на гърдите си — това е абсолютно, нали? А и… — продължи да говори, докато Риърдън го вдигаше от земята, сантиметър по сантиметър, говореше, сякаш треперещото напрежение на думите служеше като упойка срещу болката — а и хората не могат да живеят… ако на долни копелета… като тия във Вашингтон… им се разминават неща… като онова, което правят тази нощ… ако всичко стане смрадлива фалшификация… и нищо не е реално… и никой не е някой… хората не могат да живеят така… това е абсолют, нали?

— Да, Тони, това е абсолют.

Риърдън се изправи на крака с дълго, внимателно усилие; видя измъчения спазъм на чертите на момчето, докато го притискаше бавно към гърдите си, като бебе, но спазъмът се изкриви в друго ехо от безсрамна усмивка, когато момчето попита: — Кой е Дойката сега, а?

— Май съм аз.

Той направи първата си крачка по склона от ронеща се пръст, с напрегнато тяло, което да омекотява движенията за крехкия му товар, и същевременно да напредва по терен, по който краката не можеха да стъпват стабилно. Ръката на момчето се отпусна върху рамото на Риърдън, колебливо, едва ли не като предположение. Риърдън се наведе и притисна устни към изцапаното с кал чело. Момчето се дръпна назад, вдигна глава с невярващо, възмутено учудване:

— Знаете ли какво направихте? — прошепна то, сякаш не можеше да повярва, че е предназначено за него.

— Сведи глава — каза Риърдън — и пак ще го направя.

Главата на момчето се наведе и Риърдън го целуна по челото; беше като признанието на баща за битката на сина му.

Момчето лежеше неподвижно, със скрито лице и ръце, обгърнали раменете на Риърдън. Сетне, без никакъв звук, само с ритъма на слаби, равномерни потръпвания, Риърдън разбра, че момчето плаче — защото се предава, признава всички неща, които не можеше да изрази с думите, които никога не беше открило.

Риърдън продължи да се изкачва бавно нагоре, стъпка по стъпка, нестабилно, борейки се да закрепи движението си срещу бурените, праха, носен от вятъра, парчетата изхвърлен метал, остатъците от далечна епоха. Продължаваше към линията, където червеният отблясък на завода бележеше ръба на пропастта над него, а движенията му бяха яростна битка, която трябваше да въплъти в гладък, спокоен поток.

Не чуваше хлипания, но усещаше ритмичните потръпвания и през тъканта на ризата си, вместо сълзи, чувстваше малките, топли избликвания от раната, причинени от тръпките. Знаеше, че натискът на ръцете му е единственият отговор, който момчето беше в състояние да чуе и разбере, и продължаваше да стиска треперещото тяло така, сякаш силата на ръцете му можеше да му прелее част от жизнената му сила в артериите, които пулсираха все по-слабо.

Сетне хлипането спря и момчето вдигна глава. Лицето му изглеждаше по-слабо и бледо, но очите блестяха, и то погледна нагоре към Риърдън, борейки се да събере сили, за да говори.

— Господин Риърдън… аз… много ви харесвах.

— Знам.

Момчето нямаше сили да се усмихне, но в погледа му се четеше усмивка, когато го насочи към лицето на Риърдън, сякаш гледаше към нещо, за което не знаеше, че е търсило през целия си кратък живот, към нещо, за което не беше разбрало, че са неговите ценности.

После главата му падна назад и по лицето му вече нямаше конвулсии, устата му се отпусна ведро, само по тялото му премина кратка тръпка, като последен вик на протест, и Риърдън продължи да върви бавно, без да променя крачките си, макар да знаеше, че вече не е необходима никаква предпазливост, защото сега носеше в ръцете си само представата на учителите на момчето за човек — сбор от химични елементи.

Вървеше така, сякаш това беше неговият начин да изрази последната си почит, сякаш това беше погребалната процесия за младия живот, който беше свършил в ръцете му. Той почувства гняв, който беше твърде силен, за да може да го назове, усещаше го само като напрежение вътре в себе си: беше желанието да убива. То не беше насочено към непознатия бандит, който беше пратил куршум в тялото му, или към крадливите бюрократи, които го бяха наели да го направи, а към учителите на момчето, които го бяха хвърлили без оръжие пред пистолета на бандита, към мекушавите, скрити убийци от аудиториите в колежа, които, некомпетентни да отговорят на търсенето на разум, се наслаждаваха на това да осакатяват младите умове, поверени на грижите им.

Някъде, мислеше си той, е майката на това момче, която е треперила от грижа да го защити при първите му несигурни крачки, когато го е учила да ходи, която е измервала бебешките му храни с прецизността на ювелир, която се е подчинявала ревностно на последната дума на науката за неговата диета и хигиена, защитавайки неукрепналото му тяло от микробите; сетне го беше изпратила на място, където да бъде превърнат в измъчен невротик от хора, които го учеха, че няма ум и не трябва никога да се опитва да мисли. Ако го беше хранила с развалени боклуци, ако беше сложила отрова в храната му — това щеше да е по-мило и по-малко фатално.

Той си мислеше за всички животински видове, които учат малките си на изкуството на оцеляването, котките, които учат котетата да ловуват, птиците, които влагат такива огромни усилия в това да научат пиленцата да летят — а човекът, чийто инструмент за оцеляване е умът, не просто се проваля в това да научи детето да мисли, а посвещава цялото му образование на целта да унищожи разума му, да го убеди, че мисълта е безполезно зло, преди още да е започнало да мисли.

От първите случайни фрази, отправени към детето, та до последните, всички те са като поредица от удари, които да спрат двигателя му, да намалят силата на съзнанието му. Не задавай толкова много въпроси, децата трябва да се гледат, не да се слушат! Кой си ти, че да мислиш? Така е, защото аз казвам! Не спори, подчинявай се! Не се опитвай да мислиш, вярвай! Не се бунтувай, нагаждай се! Не се проявявай, адаптирай се! Не се бори, прави компромиси! Сърцето ти е по-важно от ума! Кой си ти, че да знаеш? Родителите ти знаят по-добре! Обществото знае по-добре! Бюрократите знаят по-добре! Кой си ти, че да възразяваш? Всички ценности са относителни! Кой си ти, че да искаш да се измъкнеш от куршума на бандита? Това е само личен предразсъдък!

Човек би потръпнал, мислеше си, ако види птица да къса перата от крилата на малкото си и да го избутва от гнездото, за да се бори за оцеляване — и все пак именно това правеше с децата си.

Въоръжено единствено с безсмислени фрази, това момче беше хвърлено в битка за съществуване, беше търсило опипом, куцайки, пътя си с обречено усилие, беше изкрещяло възмутения си, объркан протест — и беше загинало при първия си опит да се вдигне на подрязаните си криле.

Но някога съществуваха друг вид учители, които бяха издигнали хората, създали страната; помисли си, че майките трябва на колене да търсят хора като Хю Акстън, да ги намерят и да ги умоляват да се върнат.

Той мина през портала на завода, едва обръщайки внимание на пазачите, които го пуснаха, вторачени в лицето и в товара му; той не спря, за да слуша думите им, докато му сочеха боя в далечината; продължи да върви бавно към светлината от отворената врата на болницата. Влезе в осветена стая, пълна с хора, кървави превръзки и миризма на дезинфектанти, положи товара си на една пейка, без дума обяснение към когото и да е, и излезе, без да поглежда назад.

Тръгна към предния портал, към отблясъците на огъня и изстрелите. От време на време виждаше по някоя фигура да пробягва през пространството между сградите или да се стрелва зад тъмните ъгли, преследвана от групи пазачи и работници; учуди се да види, че работниците му са добре въоръжени. Като че ли бяха надвили разбойниците вътре в завода и сега оставаше да се справят само с обсадата на главния портал. Той видя един хулиган да притичва под една лампа с дълга тръба, с която трошеше поредица от големи прозорци с животинска наслада, танцувайки като горила на звука от счупеното стъкло, докато три плещести фигури не го свалиха да се гърчи на земята.

Обсадата на портала като че ли се оттегляше, сякаш гръбнакът на тълпата беше пречупен. Той чуваше далечните им крясъци, но изстрелите откъм пътя ставаха по-редки, пожарът в портиерското помещение беше потушен, имаше въоръжени мъже по покривите и прозорците, разположени в добре планирана защита.

На покрива на една сграда до портала той видя, щом се приближи, високият силует на човек, който държеше по един пистолет във всяка ръка и, прикрит зад комин, стреляше равномерно към тълпата, като че ли в две различни посоки едновременно, като страж, който пази подходите към портата. Уверените му движения, начинът, по който стреляше, без да губи време да се цели, нехайната му прецизност, която никога не пропуска целта си, го караше да изглежда като герой от легенда за Дивия Запад. Риърдън го наблюдаваше с дистанцирано, безразлично удоволствие, сякаш битката за завода вече не беше негова, но той все още можеше да се наслаждава на вида на компетентност и увереност, с която хората от онази отдалечена епоха някога се бяха борили със злото.

Лъчът на шарещ прожектор удари лицето на Риърдън, и когато светлината отмина, той видя човека на покрива да заляга, сякаш го наблюдаваше. Мъжът махна на някого да го замести и изчезна бързо от поста си. Риърдън тръгна бързо през малкото тъмно пространство пред себе си, но после отнякъде, от една алея, чу пиян глас да вика „Ето го!“, извъртя се и видя две мускулести фигури да идват към него. Видя злобно, лишено от мисъл лице, с уста, отпусната в безрадостен кикот, бухалка в издигащ се юмрук, чу звука от бягащи стъпки, които се приближаваха от друга посока, опита се да обърне глава, но бухалката се стовари върху черепа му отзад, и в момента, когато тъмнината се разцепваше, когато той размахваше ръце, отказвайки да повярва, усети, че слиза надолу, и едновременно с това силна ръка го грабва и спира падането му, чу пистолет да избухва на сантиметри от ухото му, после още веднъж, в рамките на същата секунда, но звукът беше вече слаб и далечен, сякаш беше пропаднал в шахта.

Първото, което осъзна, когато отвори очи, беше чувство за безгранична ведрост. Сетне видя, че лежи на кушетка в модерна, строго елегантна стая, разбра, че това е собственият му кабинет и че двамата мъже, които стоят до него, са лекарят и управителят на завода. Усещаше далечна болка в главата си, която сигурно щеше да е нетърпима, ако си направеше труда да й обърне внимание, усещаше и превръзка в косата си, отстрани на главата. Чувството за ведрост идваше от това, че знаеше, че е свободен. Значението на превръзката и това на кабинета не трябваше да се приемат или изобщо да съществуват заедно — това не беше комбинация, с която човек да живее, това вече не беше неговата битка, не беше неговата работа, нито пък неговият бизнес.

— Мисля, че съм добре, докторе — каза той, вдигайки глава.

— Да, господин Риърдън, за щастие — докторът го гледаше така, сякаш още не беше в състояние да повярва, че това се е случило с Ханк Риърдън в собствения му завод; гласът на доктора беше напрегнат от гняв, преданост и възмущение. — Нищо сериозно, само повърхностна рана и леко сътресение. Но трябва да се успокоите и да си позволите почивка.

— Ще го направя — твърдо каза Риърдън.

— Свърши се — каза управителят и махна към завода през прозореца. — Набихме копелетата и ги изгонихме. Не трябва да се притеснявате, господин Риърдън. Свърши се.

— Така е — каза Риърдън. — Трябва да имате още доста работа, докторе.

— Е, да! Никога не съм мислил, че ще доживея деня, в който…

— Знам. Работете, погрижете се. Аз ще се оправя.

— Да, господин Риърдън.

— Аз ще се погрижа за нещата тук — каза управителят, когато докторът побърза да излезе. — Всичко е под контрол, господин Риърдън. Но това беше най-мръсното…

— Знам — каза Риърдън. — Кой спаси живота ми? Някой ме грабна, докато падах, и стреля по бандитите!

— И то как! Право в лицата им. Направо им отнесе главите. Новият бригадир на пещите. От два месеца е тук. Най-добрият, когото някога съм имал. Той разбра какво планират печалбарчетата и ме предупреди днес следобед. Каза ми да въоръжа хората, колкото мога повече. Не получихме помощ нито от полицията, нито от щатските шерифи, мотаха ни с най-невероятни отлагания и извинения, всичко беше уредено предварително, разбойниците не очакваха никаква въоръжена съпротива. И тъкмо бригадирът на пещите, Франк Адамс се казва, организира защитата, изнесе цялата битка и стоеше на покрива, като разкарваше всеки боклук, който се приближеше до вратата. Леле, какъв стрелец! Треперя при мисълта колко живота е спасил тази вечер. Тия копелета бяха тръгнали за кръв, господин Риърдън.

— Искам да го видя.

— Чака някъде отвън. Той ви донесе тук и помоли за разрешение да говори с вас, когато е възможно.

— Изпрати го тук. После се връщай, поеми нещата и довърши работата.

— Има ли още нещо, което мога да направя за вас, господин Риърдън?

— Не, нищо друго.

Той лежеше неподвижно, сам в тишината на кабинета си. Знаеше, че значението на завода му вече не съществува и пълното осъзнаване не оставяше никакво място за болка или за съжаление за изгубената илюзия. Беше видял с окончателна яснота душата и същността на враговете си: лишеното от мисъл лице на бандита с бухалката. Не самото лице го караше да се отдръпва от ужас, а професорите, философите, моралистите, мистиците, които бяха насъскали това лице към света.

Изпита необичайно чувство за чистота. То се състоеше от гордост и любов към тази земя, която беше негова, а не тяхна. Беше чувство, което го беше движило през целия му живот, чувство, което някои хора познават в младите си години, но сетне предават, и което той никога не беше предал и винаги беше носил в себе си като очукан, нападан, неназован, но жив двигател — чувството, което сега можеше да изпита в пълната му, неоспорима чистота: чувството за собствената си невероятна ценност и невероятната ценност на живота си. Това беше окончателната сигурност, че неговият живот си е негов и трябва да се изживее без връзка със злото, и че подобна връзка никога не е била необходима. Това беше лъчистата ведрост от осъзнаването, че е свободен от страх, болка, вина.

Истина е, мислеше си, че има отмъстители, които работят за освобождението на хора като мен, нека ме видят сега, нека ми кажат тайната си, нека ме повикат, нека…

— Влез — каза той в отговор на почукването на вратата. Тя се отвори и той се вцепени. Мъжът на прага с разрошената коса, изцапаното със сажди лице и мръсните от пещта ръце, облечен в обгорели работни дрехи, с окървавена риза, застанал така, сякаш зад него се развява пелерина, беше Франсиско д’Анкония. На Риърдън му се стори, че съзнанието му се е изстреляло напред от тялото, а тялото отказва да мръдне, вцепенено от шока, докато умът му се смее и му казва, че това е най-естественото, най-очакваното събитие в света. Франсиско се усмихваше, сякаш поздравяваше приятел от детството в лятна утрин, сякаш нищо друго не е било възможно някога помежду им, и Риърдън осъзна, че също се усмихва в отговор, някаква част от него чувстваше невярващо удивление, и все пак знаеше, че това е неоспоримо и вярно.

— Измъчвате се от месеци насам — каза Франсиско и се приближи — чудите се какви думи да използвате, за да ме помолите за прошка и дали имате право да молите за нея, ако изобщо ме видите пак, но сега виждате, че не е необходимо, че няма нищо за молене или за прощаване.

— Да — каза Риърдън; думата дойде като учудена въздишка, но когато завърши изречението, вече осъзнаваше, че това е най-големият израз на уважение, който можеше да предложи — да, знам.

Франсиско седна на кушетката до него и бавно сложи ръка на челото му. Беше като допир на лечител, който затваряше окончателно миналото.

— Има само едно нещо, което искам да ви кажа — каза Риърдън. — И искам да го чуете от мен: спазихте клетвата си, наистина вие сте бил мой приятел.

— Знаех, че го знаете. Знаехте го от самото начало. Знаехте го, независимо какво си мислехте за действията ми. Ударихте ми шамар, защото не можехте да се насилите да се съмнявате в приятелството ми.

— Това… — прошепна Риърдън, загледан в него, — това беше нещо, което нямах право да ви казвам… нямах право да го представям като извинение…

— Не помислихте ли, че бих разбрал?

— Исках да ви открия… Нямах право да ви търся… А вие през цялото време… — той посочи дрехите на Франсиско, после ръката му се отпусна безпомощно и той затвори очи.

— Бях бригадир на пещите — с усмивка каза Франсиско. — Не мислех, че ще имате нещо против. Сам ми предложихте работата.

— Значи сте били тук, като мой бодигард, в продължение на два месеца?

— Да.

— Били сте тук, откакто… — той спря.

— Точно така. На сутринта, когато четяхте сбогуването ми над покривите на Ню Йорк, се явих за първата си смяна като бригадир на пещите.

— Кажете ми — бавно каза Риърдън — в онази нощ, на сватбата на Джеймс Тагарт, когато казахте, че преследвате най-голямото си завоевание… имахте предвид мен, нали?

— Разбира си.

Франсиско се изправи малко, сякаш за някакво тържествено задължение, със сериозно изражение и усмивка, останала само в очите му.

— Имам да ви казвам много неща — каза той, — но първо ще повторите ли една дума, която някога ми предложихте и която… аз трябваше да откажа, защото знаех, че не съм свободен да я приема?

Риърдън се усмихна.

— Каква дума, Франсиско?

Франсиско наведе глава и отговори:

— Благодаря ти, Ханк.

После вдигна глава.

— Сега ще ти кажа онова, за което бях дошъл, но не довърших онази нощ, когато бях тук за пръв път. Мисля, че си готов да го чуеш.

— Готов съм.

Блясъкът от стоманата, излята от една пещ, избухна в небето зад прозореца. Червеният светлик премина бавно по стените на кабинета, над празното бюро, по лицето на Риърдън, като последен поздрав за сбогом.

ГЛАВА XXVII

„ГОВОРИ ДЖОН ГОЛТ“

Звънецът на вратата иззвъня като аларма, с дълъг, изискващ писък, прекъсван от нетърпеливото тропане на нечия трескава ръка. Докато скачаше от леглото, Дагни забеляза студената, бледа слънчева светлина на късната сутрин и часовника на далечна кула, който сочеше десет часа. Беше работила в кабинета си до четири сутринта и беше оставила бележка да не я очакват преди обяд.

Бялото лице, разкривено от паника, което се изпречи срещу нея, когато отвори вратата, беше на Джеймс Тагарт.

— Няма го! — извика той.

— Кого?

— Ханк Риърдън! Няма го, напуснал е, изчезнал е!

Тя остана неподвижна за миг, с ръка върху колана на халата, който тъкмо връзваше; сетне, когато осъзна напълно какво става, ръцете й стегнаха колана, сякаш срязваха тялото й през средата, а тя избухна в смях. Беше триумфален звук. Той я зяпаше сащисано.

— Какво ти става? — задави се той. — Не разбра ли?

— Влизай, Джим — каза тя, извръщайки се презрително към всекидневната. — Напротив, разбрах.

— Напуснал е! Няма го! Изчезнал е като всички други! Оставил е завода си, банковите си сметки, собствеността си, всичко! Просто е изчезнал! Взел е малко дрехи и каквото е имало в сейфа в апартамента му — намерили са сейфа в спалнята му отворен и празен — и толкова! Нито дума, нито бележка, никакво обяснение! Обадиха ми се от Вашингтон, но се е разчуло из целия град! Новината, искам да кажа! Не могат да я потулят! Опитаха се, но… Никой не знае как се е разчуло, но новината, че си е тръгнал се е разпространила из завода — като теч от някоя пещ — и тогава… преди някой да успее да ги спре, един куп хора са изчезнали! Управителят, главният металург, главният инженер, секретарката на Риърдън, дори лекарят от медицинския пункт! И един Господ знае още колко други! Дезертират, копелетата! Изоставят ни, въпреки всички наказания, които сме предвидили! Той напусна, и другите напускат, а заводът просто си остава там и спира! Разбираш ли какво означава това?

— А ти? — попита тя.

Той беше запратил разказа си по нея — изречение по изречение, — сякаш се опитваше да избие усмивката от лицето й, странната, неподвижна усмивка, пълна с горчивина и триумф; не беше успял.

— Това е национална катастрофа! Какво ти става? Не виждаш ли, че това е фатален удар? Ще разруши и малкото останал дух и икономика в страната! Не можем да му позволим да изчезне! Трябва да го върнеш!

Усмивката й изчезна.

— Ти можеш! — извика той. — Ти си единственият човек, който може! Той е твой любовник, нали? О, я не ме гледай така! Не е време да се докачаш! Не е време за нищо, освен че трябва да го върнем обратно! Трябва да знаеш къде е! Можеш да го намериш! Трябва да се свържеш с него и да го върнеш!

Начинът, по който го гледаше сега, беше по-лош от усмивка — гледаше го така, сякаш го виждаше гол и нямаше да понесе гледката още дълго.

— Не мога да го върна — каза тя, без да повишава глас. — А и да можех, нямаше да го направя. Сега се махай.

— Но националната катастрофа…

— Изчезвай.

Не забеляза кога е излязъл. Стоеше сама в средата на всекидневната си, с наведена глава и прегърбени рамене, усмихната — с усмивка на болка, на нежност, на признание към Ханк Риърдън. Чудеше се смътно защо й е толкова приятно, че той е открил освобождението, защо е толкова сигурна, че е постъпил правилно, и все пак си отказва същото това освобождение. Две изречения се бореха в ума й: едното беше триумфалният вик „Той е свободен, не могат да се доберат до него!“, а другото беше като молитва на посвещение: „Все още има шанс да победя, нека бъда единствената жертва…“

Беше странно, мислеше си тя през следващите дни, докато наблюдаваше хората около себе си, че катастрофата ги беше накарала да обърнат на Ханк Риърдън внимание, каквото достиженията му не бяха предизвикали — сякаш пътищата, по които се движеха съзнанията им бяха отворени към нещастието, но не и към ценностите.

Някои говореха за него, псувайки го невъздържано; други шепнеха с виновен и ужасен вид, сякаш някакво безименно наказание щеше да ги застигне всеки момент; някои се опитваха, с истерична уклончивост, да се държат така, сякаш нищо не се е случило.

Вестниците, като кукли на оплетени конци, крещяха по един и същи войнствен начин: „Социално предателство е да се приписва твърде голямо значение на дезертирането на Ханк Риърдън и да се подкопава обществения морал със старомодното вярване, че един индивид може да бъде от значение за обществото“. „Социално предателство е да се разпространяват слухове за изчезването на Ханк Риърдън. Господин Риърдън не е изчезнал, той е в кабинета си, управлява завода си както обикновено и в «Риърдън стийл» няма никакви проблеми, с изключение на малкото безредие и личните боричкания между някои работници“. „Социално предателство е да се хвърля непатриотична светлина върху трагичната загуба на Ханк Риърдън. Господин Риърдън не е дезертирал, а загина в автомобилна катастрофа на път за работа, а съсипаното му семейство настоя за погребение в тесен кръг“.

Беше странно, си мислеше тя, новините да се раждат единствено от опровержения, сякаш съществуването беше спряло, фактите бяха изчезнали и единствено трескавото отричане на официалните лица и на репортерите даваше ключ към реалността, която отричаха. „Не е вярно, че стоманолеярната на Милър от Ню Джърси е спряла да работи“ „Не е вярно, че фабриката за двигатели «Дженсън» от Мичиган е затворила врати“. „Долна, антисоциална лъжа е, че производителите на стоки от стомана рухват под заплахата от недостиг на стомана. Няма причини да се очаква недостиг на стомана“. „Клеветнически и неоснователен слух е, че в момента се изработва унификационен план за стомана и че е бил одобрен от господин Орън Бойл. Адвокатът на господин Бойл публикува категорично опровержение и увери пресата, че господин Бойл твърдо се противопоставя на подобен план. В момента господин Бойл страда от нервен срив“.

Но човек можеше да стане свидетел на някои новини направо по улиците на Ню Йорк, в студения, усоен полумрак на есенните вечери: тълпа, събрана пред железарски магазин, чийто собственик беше отворил вратите и беше поканил хората да си вземат, каквото беше останало от малкото му стоки, докато самият той се смееше с пискливи хлипове и трошеше стъклените витрини; тълпа, събрана пред вратите на западнал жилищен блок, където чакаха полиция и линейка, докато вадеха телата на мъж, жена му и трите им деца от изпълнена с газ стая — мъжът беше дребен производител на стоманени изделия.

Ако сега виждат ценността на Ханк Риърдън, мислеше си тя, защо не я видяха по-рано? Защо не предотвратиха собствената си гибел, защо не му спестиха годините неблагодарни мъчения? Не намираше отговор.

В тишината на безсънните нощи тя си мислеше, че Ханк Риърдън и тя сега си бяха сменили местата: той беше в Атлантида, а тя беше заключена навън от екрана светлина — може би той я викаше така, както тя беше викала неговия борещ се самолет, но никакъв сигнал не можеше да стигне до нея през този екран.

И все пак екранът се разтвори за един кратък миг, за едно писмо, което тя получи седмица след неговото изчезване. На плика нямаше обратен адрес, само пощенска марка от някакво селце в Колорадо. Писмото съдържаше две изречения: „Срещнах се с него. Не те виня. Х. Р“.

Тя остана неподвижна дълго време, загледана в писмото, сякаш не беше в състояние да помръдне или да чувства. Не изпитваше нищо, но сетне осъзна, че раменете й треперят леко, но непрекъснато, и че разкъсващата я сила беше ликуваща почит, благодарност и отчаяние — почит към победата, която представляваше срещата на тези двама души, окончателната победа и за двама им; благодарност, че хората в Атлантида все още я смятат за една от тях и са направили за нея изключението да получи съобщение; отчаяние, че смущението й е всъщност битка, за да не чува въпросите, които чуваше сега. Беше ли я изоставил Голт? Беше ли отишъл в долината, за да се срещне с най-великото си завоевание? Щеше ли да се върне? Беше ли се отказал от нея? Непоносимото беше не, че тези въпроси нямаха отговор, а че отговорът беше толкова прост, толкова лесен за достигане, и че тя нямаше право да направи стъпката, за да го достигне.

Не беше правила опит да го види. Всяка сутрин, в продължение на месец, когато влизаше в кабинета си, тя не забелязваше стаята около себе си, а тунелите отдолу, под подовете на сградата, и работеше така, сякаш някаква далечна част от мозъка й пресмяташе числата, четеше докладите, взимаше решения в треската на някаква безжизнена активност, докато живият й ум беше бездеен и неподвижен, замръзнал в съзерцание, неспособен да отиде отвъд изречението: „Той е там, долу“. Единствената проверка, която си беше позволила, беше поглед към ведомостта със заплати за работниците на терминала. Беше видяла името: Голт, Джон. Беше стояло открито в списъка дванайсет години. Тя беше видяла адрес до името — и в продължение на цял месец се беше борила да го забрави.

Трудно й беше да преживее този месец, и все пак сега, когато гледаше писмото, мисълта, че Голт го няма, беше още по-тежка. Дори и борбата да устои на близостта му беше връзка с него — цена, която да плати, победа, постигната в негово име. Сега вече нямаше нищо, освен въпрос, който не биваше да се задава. Присъствието му в тунелите бе нейният двигател в тези дни, също както присъствието му в града бе двигателят й през летните месеци, също както присъствието му някъде в света беше двигателят й през годините, преди изобщо да беше чувала името му. Сега се чувстваше така, сякаш и нейният двигател беше спрял.

Тя продължаваше, с ясния, чист блясък на пет доларовата златна монета, която държеше в джоба си, като последна капка гориво. Продължаваше, защитена от околния свят с последната си броня: безразличието.

Вестниците не споменаваха изблиците на насилие, които бяха започнали да избухват из цялата страна, но тя ги виждаше из докладите на влаковите кондуктори за надупчените с куршуми вагони, обраните коловози, нападнатите влакове, обсадените гари — в Небраска, в Орегон, в Тексас, в Монтана — безполезни, обречени изблици, предизвикани единствено от отчаяние, завършили само в разруха. Някои бяха работа на местни банди; някои се разпростираха по-нашироко. Имаше райони, които се надигаха в сляп бунт, арестуваха местните представители на властта, изгонваха хората на Вашингтон, убиваха бирниците, сетне обявяваха напускането на съюза и отиваха до края на злото, което ги беше разрушило, сякаш се бореха с убийството чрез самоубийство: конфискуваха цялата собственост, до която можеха да се доберат, оповестяваха, че всичко принадлежи на всички, и загиваха за седмица, след като изяждаха мършавата си плячка, в кървавата омраза на всички към всички, в хаоса, където единственото правило беше това на оръжието, загиваха под вялия натиск на няколко уморени войници, изпратени от Вашингтон да наложат ред над руините.

Вестниците не го споменаваха. Уводните статии продължаваха да говорят за себеотрицанието като път към бъдещия прогрес, за саможертвата като морален императив, за алчността като враг, за любовта като решение, а изтърканите им фрази бяха сладникави, като миризма на етер в болница.

Из цялата страна се носеха слухове, прошепнати в циничен ужас, и все пак хората четяха вестниците и се държаха така, сякаш вярваха на онова, което четат, а всеки се съревноваваше с другите за това кой ще мълчи най-дълго, като всички се преструваха, че не знаят каквото знаеха, всички се бореха да вярват, че неназованото е и нереално. Сякаш изригваше вулкан, а хората в подножието на планината пренебрегваха внезапно появилите се пукнатини, черния дим, врящите потоци, и продължаваха да вярват, че единствената опасност е да признаят реалността на тези знаци.

— Слушайте доклада на господин Томпсън за световната криза на 22 ноември!

Това беше първото признание на непризнатото. Известията започнаха да се появяват една седмица предварително и продължиха да отекват из страната. „Господин Томпсън ще даде на хората отчет за световната криза! Слушайте господин Томпсън по всички радиостанции и телевизионни канали в осем вечерта на 22 ноември!“

Вестниците и виковете по радиото дадоха първото обяснение: „За да противостои на страховете и слуховете, разпространявани от враговете на народа, господин Томпсън ще се обърне към страната на 22 ноември и ще даде пълен отчет за състоянието на света в този върховен момент от глобалната криза. Господин Томпсън ще сложи край на тези зловещи сили, чиято цел е да ни държат в ужас и отчаяние. Той ще хвърли светлина в мрака на света и ще ни покаже изхода от нашите трагични проблеми — труден път, какъвто налага сериозността на този миг, но и славен, какъвто налага възраждането на светлината. Обръщението на господин Томпсън ще се предава от всяка радиостанция в страната, както и във всички страни в света, където още достигат радиовълни“.

След това хорът избухна и ставаше все по-силен с всеки изминал ден. „Слушайте господин Томпсън на 22 ноември!“ — гласяха заглавията във всекидневниците. „Не забравяйте господин Томпсън на 22 ноември!“ — крещяха радиостанциите в края на всяка програма. „Господин Томпсън ще ви каже истината!“ — казваха плакатите в метрото и автобусите, после постерите по стените на сградите, сетне билбордовете по пустите магистрали.

„Не се отчайвайте! Слушайте господин Томпсън!“ — гласяха знаменцата по правителствените коли, „Не се предавайте! Слушайте господин Томпсън!“ — казваха транспарантите в офисите и магазините. „Имайте вяра! Слушайте господин Томпсън!“ — казваха гласовете в църквите. „Господин Томпсън ще ви даде отговора!“, изписваха военните самолети в небето, а буквите се разтваряха в пространството, и само последните две думи оставаха, докато изречението беше завършено.

По площадите на Ню Йорк бяха инсталирани публични високоговорители за деня на речта, които оживяваха с остро пращене веднъж на час, заедно с биенето на далечни часовници, за да изпратят над уморения шум на трафика и над главите на парцаливите тълпи звучния, механичен глас с оттенък на тревога: „Слушайте отчета на господин Томпсън за световната криза на 22 ноември!“ — викът се търкаляше из замръзналия въздух и изчезваше между мъгливите покриви, под празния календар, който не показваше дата.

Следобед на 22 ноември Джеймс Тагарт каза на Дагни, че господин Томпсън иска да се срещне с нея на разговор преди предаването.

— Във Вашингтон ли? — невярващо каза тя, поглеждайки часовника си.

— Е, трябва да отбележа, че не четеш вестниците и не си в крак с важните събития. Не знаеш ли, че господин Томпсън ще говори в Ню Йорк? Дойде тук, за да се срещне с лидерите на промишлеността, както и с тези на работната сила, на науката, със специалистите, и като цяло с цвета на водачите на страната. Поиска да те доведа на разговора.

— Къде ще се проведе той?

— В студиото.

— Не очакват да говоря в ефир и да подкрепя политиката им, нали?

— Не бой се, няма да ти позволят да доближиш микрофон! Просто искат да чуят мнението ти, и не можеш да откажеш, не и в състояние на национално извънредно положение, не и при покана лично от господин Томпсън! — той говореше нетърпеливо, избягвайки погледа й.

— Кога ще се проведе този разговор?

— В седем и половина.

— Не е много време като за разговор за националното извънредно положение, нали?

— Господин Томпсън е много зает човек. Моля те да не спориш, не започвай да правиш проблеми, не знам какво…

— Добре — с безразличие каза тя. — Ще дойда — и добави, подтикната от същото чувство, което би я накарало да се поколебае да рискува да отиде без свидетели на разговор с гангстери: — Но ще доведа Еди Уилърс с мен.

Той се намръщи, обмисли го за миг, с израз по-скоро на досада, отколкото на безпокойство.

— Добре, щом искаш — сопна се той и вдигна рамене.

Тя дойде в студиото с Джеймс Тагарт като полицай от едната страна и Еди Уилърс като бодигард от другата. Лицето на Тагарт беше възмутено и напрегнато, това на Еди — примирено, но все пак учудено и любопитно. Нещо като сцена от картон се издигаше в ъгъла на широкото, мрачно помещение, и представляваше традиционна и скована имитация на кръстоска между великолепен салон и скромен кабинет. Полукръг от празни фотьойли запълваше сцената и напомняше за разположение от семеен албум, с микрофони, окачени като примамки на дълги пръти, изпънати като въдици между столовете.

Най-големите водачи на страната, които стояха наоколо на нервни групички, изглеждаха като част от разпродажба на останки в банкрутирал магазин: тя видя Уесли Мауч, Юджийн Лоусън, Чик Морисън, Тинки Холъуей, доктор Флойд Ферис, доктор Саймън Причът, Ма Чалмърс, Фред Кинън, и оръфана шепа бизнесмени, сред които личеше полуужасената, полуполаскана фигура на господин Моуън от Обединената компания за стрелки и семафори, която — невероятно — трябваше да представлява индустриалните магнати.

Но фигурата, която я порази мигновено, беше доктор Робърт Стедлър. Не подозираше, че едно лице може да остарее толкова много само за такъв кратък период като една година: изразът на енергия извън времето, на момчешки ентусиазъм, си беше отишъл, и от лицето бяха останали единствено бръчки на презрителна горчивина. Стоеше сам, отделно от другите, и тя видя мига, в който погледът му я посрещна на влизане; изглеждаше като мъж в публичен дом, който беше приел естеството на мястото около него, докато съпругата му не го беше хванала там: беше поглед на вина, която беше на път да се превърне в омраза. Сетне видя как Робърт Стедлър, ученият, се извърна от нея, сякаш не я беше видял, като че отказът му да я види можеше да изхвърли даден факт вън от битието.

Господин Томпсън крачеше сред групите, сопваше се на случайните хора, застанали на пътя му, с неспокойните маниери на човек на действието, който презира задължението да произнася речи. Стискаше снопче напечатани листа, сякаш беше вързоп стари дрехи, приготвени за изхвърляне.

Джеймс Тагарт го хвана в крачка и му каза несигурно и високо:

— Господин Томпсън, мога ли да ви представя сестра си, госпожица Дагни Тагарт?

— Толкова любезно от ваша страна, че дойдохте, госпожице Тагарт — каза господин Томпсън и стисна ръката й, като че тя беше просто още един избирател, чието име никога не беше чувал преди, сетне се отдалечи пъргаво.

— Къде е разговорът ти, Джим? — попита тя и погледна часовника: по огромен бял циферблат една черна стрелка отрязваше минутите като нож, който се придвижваше към осмия час.

— Нищо не мога да направя! Не аз управлявам това представление! — сопна се той.

Еди Уилърс я погледна с горчиво, търпеливо учудване, и пристъпи по-близо. Един радиоприемник излъчваше военни маршове от друго студио и заглушаваше донякъде половинчатите реплики на нервни гласове, забързаните, безцелни стъпки, скърцащите машини, които бутаха из декора на салона.

— Останете на тази честота, за да чуете доклада на господин Томпсън за световната криза в осем вечерта! — извика военният глас на един говорител от радиото, когато стрелката достигна седем и четирийсет и пет.

— Давайте, момчета, давайте! — рязко викна господин Томпсън, когато от радиото гръмна друг марш.

Беше седем и петдесет, когато Чик Морисън, Блюстителят на морала, който май отговаряше за всичко, извика, размахвайки снопче хартия за писма като палка към силно осветения полукръг от кресла:

— Добре, момчета и момичета, добре, да заемаме местата си!

Господин Томпсън се строполи на централното кресло така, сякаш се тръшваше на свободно място в метрото. Асистентите на Чик Морисън подкарваха тълпата към осветения кръг.

— Щастливо семейство — обясняваше Чик Морисън — страната трябва да ни види като голямо, единно, щастливо… Какво му става на това нещо?

Музиката от радиото беше спряла изведнъж, задавена в странно статично издихание, което я отряза насред звънко кресчендо. Беше седем и петдесет и една. Той вдигна рамене и продължи:

— … щастливо семейство. Побързайте, момчета. Първо близки кадри с господин Томпсън.

Стрелката на часовника продължаваше да отрязва минутите, докато фотографите от пресата щракаха с апаратите си киселото, нетърпеливо лице на господин Томпсън.

— Господин Томпсън ще седи между науката и индустрията! — извести Чик Морисън. — Доктор Стедлър, моля — стола от ляво на господин Томпсън. Госпожице Тагарт, оттук, моля, отдясно на господин Томпсън.

Доктор Стедлър се подчини. Тя не помръдна.

— Не само за пресата, но и за телевизионната публика — обясни й подканващо Чик Морисън. Тя направи крачка напред.

— Няма да участвам в тази програма — безизразно каза тя, обръщайки се към господин Томпсън.

— Няма ли? — удивено попита той с такова изражение, сякаш някоя ваза с цветя внезапно беше отказала да играе ролята си.

— Дагни, за Бога! — паникьосано извика Джеймс Тагарт.

— Какво й става? — попита господин Томпсън.

— Но госпожице Тагарт, защо? — извика Чик Морисън.

— Всички знаете защо — каза тя на лицата около себе си. — Трябваше да сте научили достатъчно, за да не пробвате пак.

— Госпожице Тагарт! — изпищя Чик Морисън, когато тя се обърна и тръгна. — Това е национално извънред…

Тогава един мъж влезе и се втурна към господин Томпсън, тя спря, както и всички останали, а изразът по лицето на мъжа хвърли тълпата във внезапна, пълна тишина. Беше главният инженер на радиостанцията и беше странно да видят примитивния му ужас, който се бореше с остатъците от цивилизован контрол.

— Господин Томпсън — каза той — ние… може да се наложи да забавим предаването.

— Какво? — извика господин Томпсън. Стрелката сочеше седем и петдесет и осем.

— Опитваме се да го поправим, господин Томпсън, опитваме се да открием какво е… но може и да не успеем на време и…

— За какво говориш? Какво е станало?

— Опитваме се да определим местоположението на…

— Какво е станало?

— Не знам! Но… Ние… не можем да излезем в ефир, господин Томпсън.

Последва миг мълчание, после господин Томпсън попита с неестествено нисък глас:

— Луд ли си?

— Трябва да съм луд. Ще ми се да съм. Не мога да разбера. Радиостанцията е мъртва.

— Технически проблем? — изкрещя господин Томпсън и скочи на крака. — Технически проблем ли, дяволите да те вземат, в такъв момент? Ако така управляваш тази радиостанция…

Главният инженер бавно поклати глава, като възрастен, който се опитва да не уплаши някое дете.

— Не само тази радиостанция, господин Томпсън — меко каза той. — Всяка радиостанция в страната, доколкото успяхме да проверим. И няма технически проблеми. Нито тук, нито някъде другаде. Оборудването е в ред, напълно в ред, и всички докладват едно и също, но… всички радиостанции излязоха от ефир в седем и петдесет и една, и… и никой не може да разбере защо.

— Но… — извика господин Томпсън, спря, огледа се и изкрещя: — Не и тази вечер! Не можете да позволите да се случи тази вечер! Трябва да ме пуснете в ефир!

— Господин Томпсън — бавно каза мъжът, — обадихме се в електронната лаборатория на Държавния научен институт. Те… те никога не са виждали нещо подобно. Казаха, че може да е природно явление, някакъв вид безпрецедентно космическо смущение, само че…

— Е?

— Само че не мислят, че е така. Ние също. Казаха, че изглежда като радиовълни, но с честота, която никога преди не е била произвеждана, нито пък наблюдавана където и да е, честота, която не е откривана от никого.

Никой не му отговори. След миг той продължи със странно тържествен глас:

— Изглежда като стена от радиовълни, която блокира ефира, и ние не можем да я пробием, не можем да я допрем, не можем да минем през нея… Нещо повече, не можем да намерим местоположението на източника й, не и с обичайните методи… Тези вълни като че ли идват от предавател, който… прави нашите да изглеждат като детски играчки!

— Но това е невъзможно! — викът дойде иззад господин Томпсън и всички се обърнаха към него, сепнати от нотката на ужас; беше доктор Стедлър. — Няма такова нещо! Няма човек на земята, който да го направи!

Главният инженер разтвори ръце.

— Така е, доктор Стедлър — уморено каза той. — Не може да е възможно. Не трябва да е възможно. Но е пред нас.

— Ами направете нещо тогава! — извика господин Томпсън към тълпата. Никой не отговори, никой не мръдна.

— Няма да позволя това! — изкрещя господин Томпсън. — Няма да го позволя! Точно тази вечер! Трябва да произнеса тази реч! Направете нещо! Решете проблема, какъвто и да е той! Заповядам ви да го решите!

Главният инженер го гледаше с празни очи.

— Ще уволня всички ви за това! Ще уволня всеки електроинженер в страната! Ще осъдя цялата професия за саботаж, дезертьорство и предателство! Чувате ли? А сега направете нещо, дяволите да ви вземат! Направете нещо!

Главният инженер го гледаше невъзмутимо, сякаш вече думите не значеха нищо.

— Няма ли кой да се подчини на заповед? — викаше господин Томпсън. — Не е ли останал и един мозък в тази страна?

Стрелката на часовника стигна 8.00.

— Дами и господа — заговори един глас от радиоприемника: ясен, спокоен, непреклонен мъжки глас, какъвто не беше чуван в ефира от години, — г-н Томпсън няма да говори пред вас тази вечер. Времето му изтече. Оттук нататък поемам аз. Трябваше да чуете доклад за световната криза. И именно това ще чуете.

Три ахвания посрещнаха гласа, разпознаха го, но никой нямаше сили да ги забележи сред звуците на тълпата, които отдавна бяха надминали нивото на виковете. Едното беше на триумф, другото — на ужас, третото — на удивление. Трима души бяха разпознали говорителя: Дагни, доктор Стедлър и Еди Уилърс. Никой не гледаше към Еди Уилърс, но Дагни и доктор Стедлър се спогледаха. Тя видя, че лицето му е изкривено от толкова злобен ужас, колкото изобщо можеше да понесе човек; той осъзна, че тя знае и че го гледа така, сякаш говорителят го е зашлевил.

— От двайсет години се питате: Кой е Джон Голт? Сега говори Джон Голт. Аз съм човекът, който обича живота си. Аз съм човекът, който не иска да принесе в жертва своята любов или своите ценности. Аз съм човекът, който ви лиши от вашите жертви и така разруши света ви, а ако желаете да научите защо загивате — вие, които се боите от знанието, — аз съм човекът, който сега ще ви обясни.

Главният инженер беше единственият, който беше в състояние да се движи — той изтича до един телевизор и започна трескаво да върти бутоните му. Но екранът оставаше празен, говорителят не искаше да го виждат. Само гласът му изпълваше ефира на страната — дори на света, мислеше си главният инженер — и звучеше така, сякаш говори тук, в тази стая, не на група хора, а на един човек — това не беше тон на обръщение към събрание, а на обръщение към индивидуален разум.

— Чували сте да се казва, че сме в епоха на морална криза. Вие самите сте го изричали, донякъде от страх, донякъде с надежда, че тези думи не означават нищо. Надавали сте викове, че човешките грехове рушат света и сте проклинали човешката природа за нежеланието й да прилага на практика исканите от вас добродетели. Тъй като за вас „добродетел“ означава принасяне в жертва, при всяко следващо бедствие сте искали да се правят все повече жертви. В името на връщането към морала пожертвахте всички онези злини, които набедихте за окаяното си положение. Пожертвахте справедливостта в името на милосърдието. Пожертвахте независимостта в името на единството. Пожертвахте разума в името на вярата. Пожертвахте богатството в името на нищетата. Пожертвахте самоуважението в името на самоотричането. Пожертвахте щастието в името на дълга.

Разрушихте всичко онова, за което упорствахте, че е зло, и постигнахте всичко онова, за което упорствахте, че добро. Защо тогава се гърчите от ужас при вида на света около вас? Този свят не е продукт на греховете ви, той е продукт и отражение на добродетелите ви. Той е вашият нравствен идеал, претворен в действителност в цялата си пълнота и съвършенство. Борихте се за него, бленувахте го, желаехте го и аз — да, аз съм човекът, който изпълни желанието ви.

Вашият идеал имаше неумолим враг, когото вашият морален кодекс беше призван да унищожи. Аз оттеглих този враг. Отстраних го от пътя ви и го изведох извън вашия обсег. Премахнах източника на всички онези злини, които жертвахте една след друга. Аз доведох вашата битка до успешен край. Аз спрях вашия двигател. Аз лиших вашия свят от човешкия ум.

Казвате, че хората не живеят чрез ума си? Аз оттеглих онези, които живеят чрез него. Казвате, че умът е безсилен? Аз оттеглих онези, чийто ум е силен. Казвате, че има ценности, по-висши от ума? Аз оттеглих онези, за които умът е най-висшата ценност.

Докато влачехте към жертвените си олтари хора, вярващи в справедливостта, независимостта, разума, богатството, собственото достойнство, аз ви изпреварих — стигнах до тях пръв. Аз им разтълкувах същността на играта, която играете, и същността на този ваш морал, която те, бидейки твърде наивни и благородни, не са могли да доловят. Показах им начин да се живее според друг морал — моя. И те предпочетоха да следват моя морал.

Всички, които изчезнаха за вас — хората, които мразехте, но треперехте да не загубите, — всички тези хора ви ги отнех аз. Не се опитвайте да ни откриете. Ние не искаме да бъдем намерени.

Не надавайте вой, че е наш дълг да ви служим. Ние не признаваме такъв дълг. Не надавайте вой, че се нуждаете от нас. Ние отричаме нуждата като основание за искания. Не надавайте вой, че сте наши господари. Не сте. Не ни молете да се върнем. Ние стачкуваме, ние — хората на ума.

Ние стачкуваме срещу саможертвите. Стачкуваме срещу веруюто на незаслужените възнаграждения и на невъзнаградените задължения. Стачкуваме срещу догмата, че да преследваш личното си щастие е лошо. Стачкуваме срещу доктрината, че животът е грях.

Съществува разлика между нашата стачка и всички онези, които са ваша практика от векове: нашата стачка се изразява не в поставяне на искания, а в тяхното удовлетворяване. От гледна точка на вашия морал ние сме зло. Избрахме да не ви вредим повече. От гледна точка на вашата икономика ние сме безполезни. Избрахме да не ви експлоатираме повече. От гледна точка на вашата политика ние сме опасни и трябва да живеем в окови. Избрахме да не ви застрашаваме повече и вече да не носим оковите. Според вашата философия ние сме само една илюзия. Избрахме да не ви заслепяваме повече и да ви оставим свободно да погледнете действителността — действителността, която искахте, светът, какъвто го виждате сега, един свят без своите умове.

Дадохме ви всичко, което поискахте от нас, ние, които винаги сме били даващите, но чак сега го разбрахме. Ние нямаме искания, които да предявим към вас, нямаме условия, за които да се пазарим, нямаме компромиси, до които да си струва да стигнем. Вие нямате какво да ни предложите. Ние не се нуждаем от вас.

Май сега викате: „Не, не това искахме“? Целта ви не била един безмозъчен свят на разрухата? Не сте искали да ви напуснем? Вие, морални канибали, уверен съм, вие винаги сте знаели какво точно искате. Но играта свърши, защото сега и ние го знаем.

През дългите години на бедствия и катастрофи, причинени от вашия морален кодекс, вие не сте спирали да крещите, че кодексът ви е бил погазен и репресиите са наказание за неговото нарушаване, че човечеството е твърде слабо и егоистично, за да пролее толкова кръв, колкото е нужно. Проклинахте човечеството, проклинахте съществуванието, проклинахте тази земя, но никога не се осмелихте да подложите на съмнение своя кодекс.

Жертвите ви поемаха цялата вина и продължаваха да се борят, получавайки в отплата за своето мъченичество само проклятията ви — докато вие продължавахте да крещите, че кодексът ви е благороден, но човешката природа не е достатъчно добра, за да се приложи той на практика. И никой не се изправи да запита: „Добра? Но — по какви критерии?“

Искахте да узнаете самоличността на Джон Голт. Аз съм човекът, който пръв зададе този въпрос.

Да, това е епоха на морална криза. Да, вие понасяте наказание за стореното от вас зло. Но сега не човекът е на подсъдимата скамейка и не природата на човека ще трябва да поеме вината. Този път ще съдим вашия морал. Вашият морален кодекс достигна логическия си завършек, задънената улица в края на своя ход. И ако желаете животът ви да продължи, имате нужда не да се върнете към нравствеността — вие никога не сте я познавали, — имате нужда да я откриете.

Вие не познавате други учения за морала освен мистичните и социалните. Учили са ви, че моралът е сбор от правила за поведение, наложени ви по приумица — приумицата на свръхестествена сила или приумицата на обществото — за да служите на Божиите намерения или на благоденствието на съседа си, за да угодите на авторитетите в задгробния свят или поне на някой в съседната къща — но не и за да сте полезни за собствения си живот или удоволствие. Учили са ви, че удоволствието ви се корени в аморалността, че на личните ви интереси най-добре ще послужи злото, а всеки морал трябва да бъде замислян не за вас, а против вас, не за да подпомага живота ви, а за да го източва.

От векове битката за морала се води между онези, които твърдят, че животът ви принадлежи на Бога, и другите, които твърдят, че той принадлежи на съседите ви — между онези, които проповядват, че доброто е саможертва в името на някакви призраци на небето, и онези, които проповядват, че доброто е саможертва в името на некадърните на земята. И никой не дойде да каже, че вашият живот ви принадлежи и че доброто се състои в това да го живеете.

И двете страни са съгласни, че моралът изисква отстъпване от личния интерес и от разума, че етичното и практичното са противоположности, че нравствеността не попада в сферата на разума, а в сферата на вярата и на силата. И двете страни са единодушни, че не може да има рационален морал, че за разума няма правилно или погрешно — че за разума няма причина да бъде морален.

За каквото и друго да се бореха, то беше насочено против човешкия разум и всичките ви моралисти го отстояваха задружно. Всичките им интриги и системи бяха предназначени да ограбят и унищожат именно ума на човека. Сега изборът е ваш — дали да загинете или да осъзнаете, че антиразумът е антиживот.

Умът на човека е единственото му средство за оцеляване. Животът му е даден, но оцеляването — не. Тялото му е дадено, но прехраната — не. Мозъкът му е даден, но съдържанието му — не. За да остане жив, човек трябва да действа, а преди да действа, трябва да знае същността и целта на действията си. Той не може да се сдобие с храна без знания за нея и за начина на получаването й. Той не може да изкопае яма — или да построи циклотрона — без познание за целта си и за средствата, с които да я постигне. За да остане жив, той е длъжен да мисли.

Но да се мисли, е въпрос на избор. Ключът към разбирането на онова, което така безотговорно наричате „човешка природа“, публичната тайна, с която живеете, но се боите да я назовете, е фактът, че човекът е същество с волево съзнание. Разумът не работи автоматично; мисленето не е механичен процес; логическите връзки не се правят инстинктивно. Функционирането на стомаха, белите дробове и сърцето ви е автоматично, но функциите на мозъка не са. Във всеки миг и при всяка ситуация от живота си вие сте свободни или да мислите, или да си спестите тези усилия. Но не сте свободни да избягате от природата си поради факта, че разумът е вашето средство за оцеляване — така че за вас, тъй като сте човешки същества, въпросът „Да бъдеш или не?“ означава всъщност „Да мислиш или не?“

Едно същество с волево съзнание не избира поведението си механично. То има нужда от система от ценности, която да ръководи действията му. „Ценност“ е това, към чието придобиване и запазване човек се стреми чрез своите действия, „добродетел“ е действието, чрез което се стреми да я придобие и запази. „Ценността“ предполага отговор на въпроса: ценно за кого и за какво? „Ценността“ предполага критерий, цел и необходимост от действие пред лицето на алтернативата. Там, където няма алтернатива, не е възможно да има ценности.

Във Вселената има само една фундаментална алтернатива: съществуване или несъществуване — и тя се отнася за един-единствен клас от обекти: живите организми. Съществуванието на неорганичната материя е безусловно, но съществуванието на живота не е — то зависи от специфична линия на поведение. Материята е неунищожима, тя променя формата, под която съществува, но не може да престане да съществува. Само живият организъм е изправен пред постоянен избор: въпроса за живота и смъртта. Животът е процес от действия, насочени към самосъхранение и самоусъвършенстване. Ако един организъм не успее да извърши тези действия, той умира; и макар че химическите му елементи остават, животът му изчезва. Единствено понятието „живот“ прави възможно понятието „ценност“. Само за живата единица нещата могат да представляват добро или зло.

Едно растение трябва да се храни, за да живее — слънчевата светлина, водата и нужните му химически вещества са ценностите, които природата го е настроила да следва — самият му живот е критерият за ценност, управляващ действията му. Но едно растение няма избор за действие; има алтернативи в условията, сред които попада, но няма алтернатива за функциите му: то действа автоматично, за да подпомогне живота си, то не може да се стреми към самоунищожение.

Едно животно е приспособено да поддържа своя живот — неговите сетива му осигуряват автоматични правила за поведение, автоматично познание кое за него е добро и кое зло. То няма способност да разшири познанието си или да отбягва да го придобива. В условия, в които знанията му се оказват недостатъчни, то умира. Но докато живее, то действа съгласно познанията си, чрез механично самосъхранение, без да разполага с възможност за избор — то не е способно да пренебрегне своето собствено добро, не е способно и да вземе решение, с което да избере злото и да действа по посока на собственото си унищожение.

Човекът няма автоматични правила, по които да оцелява. Той се отличава от всички други животински видове главно по това, че при наличие на алтернатива му е необходимо да направи волеви избор. Той няма автоматично познание кое е добро за него и кое зло, от какви ценности зависи животът му и каква линия на поведение изисква. Какво, пробутвате ми брътвежа за инстинкта за самосъхранение ли? Инстинктът за самосъхранение е точно онова нещо, което човекът не притежава. Инстинктът е безпогрешна и автоматична форма на знание. Желанието не е инстинкт. Желанието за живот не дава необходимото да се живее знание. При това дори самото човешко желание за живот не е автоматично — скритото зло, което вие поддържате в наши дни, е именно в това, че не поддържате точно това желание. Страхът ви от смъртта не е любов към живота и няма да ви даде нужните знания за неговото запазване. Човекът сам трябва да придобие знанията си и да избере своите постъпки в процеса на мислене, но природата не го принуждава да го върши. Човекът е способен да се самоунищожи — и именно така е постъпвал през по-голямата част от историята си.

Живата единица, която гледа на средството си за оцеляване като на зло, няма да оцелее. Растението, което се бори да смаже корените си, птицата, която се мъчи да пречупи крилете си, няма да останат дълго в битието, пред което са изправени. Историята на човечеството обаче е била борба да се отрече и унищожи човешкия разум.

Човекът се нарича разумно същество, но разумността е въпрос на избор, а предлаганата му от природата алтернатива е да бъде или разумно същество, или самоубиващо се животно. Човекът трябва да бъде човек — по собствен избор; трябва да зачита живота си като ценност — по собствен избор; трябва да се научи да го поддържа — по собствен избор; трябва да открие изискваните от живота ценности и да прилага на практика добродетелите си — по собствен избор.

Системата от ценности, приети чрез свободен избор е морален кодекс.

Които и да сте, вие, моите слушатели в момента, обръщам се към всичко живо, което сте съхранили у себе си непокварено, към човешкото, което е останало у вас, към вашия разум и заявявам: съществува морал на разума, морал, подобаващ на човека, и човешкият живот е неговият критерий за ценност.

Всичко, което е подобаващо на живота на едно разумно същество, е добро; всичко, който го погубва, е зло.

Човешкият живот, така както го изисква същността му, не е животът на лишен от разум звяр, на мародерстващ разбойник или на просещ мистик, а е животът на мислещо същество; не живот посредством сила или измамничество, а живот посредством съзидание; не оцеляване на всяка цена, защото има само едно нещо, с което може да се плати цената на човешкото оцеляване: разумът.

Човешкият живот е нравственият критерий, но неговата цел е вашият собствен живот. Ако вашата цел е вашето съществуване на земята, трябва да направите своя избор на поведение и ценности съгласно стандарта кое е подобаващо за човека — с намерение да запазите, да реализирате и да се радвате на незаменимата ценност, каквато вашият живот представлява.

Доколкото животът изисква конкретен начин на действие, всеки друг начин на действие ще го унищожи. Съществото, което не смята живота си за мотив и цел на действията си, всъщност действа с мотива и стандарта на смъртта. Едно такова същество е метафизичен урод, борещ се да оспори, да отрече и да се противопостави на факта на собственото си съществуване — чудовище, което в сляпото си безумство сее само разруха и е способно да изпитва единствено болка.

Щастието е тържеството на живота, страданието е посредник на смъртта. Щастието е осъзнато състояние, произтичащо от постигането на собствените ценности. Морал, който се осмелява да ви учи да търсите щастие в отричането от личното щастие, да цените провала на собствените си ценности, е арогантно отрицание на морала. Доктрина, която, в качеството на идеал, ви отрежда ролята на жертвено животно, търсещо заколението си на чужд олтар, ви предлага за критерий смъртта. По благоволението на реалността и на същността на живота всеки човек е самоцел, той съществува заради самия себе си и постигането на собственото му щастие е най-възвишената морална цел.

Но нито животът, нито щастието могат да бъдат постигнати чрез преследване на ирационални приумици. Точно както човек е свободен да опитва всякакви случайни начини за оцеляване, ала ще загине, ако не живее съгласно изискванията на своята природа, по същия начин той е свободен да търси своето щастие във всяка безсмислена заблуда, ала ще намери единствено мъката на разочарованието, ако не търси подобаващото за човека щастие. Целта на морала е да ви научи да се радвате на живота и да живеете, а не да страдате и да умирате.

Отхвърлете онези паразити в субсидираните аудитории, които живеят на гърба на чуждия ум и прокламират, че човек не се нуждае от морал, от ценности, от правила за поведение. Те, които се представят за учени и твърдят, че човекът е само едно животно, смятат, че законът на съществуването, на който се подчиняват дори най-нисшите насекоми, не е валиден за човека. Те признават, че природата на всеки биологичен вид му диктува начин на оцеляване, и не твърдят, че рибата може да живее извън водата или че кучето може да живее без обонянието си, но настояват, че човекът, най-сложното същество, можел да оцелее по всякакъв начин — по какъвто и да било начин; човекът нямал идентичност, нямал природа и нямало практическа причина да не можел да живее, дори ако средството му за оцеляване бъде унищожено, а умът му — потискан и поставен на разположение на всякакви заповеди, които те благоволят да издадат.

Отстранете от пътя си тези разяждани от омраза мистици, които се представят за поддръжници на хуманността и проповядват, че най-висшата добродетел, която човек може да упражнява, е да смята, че собственият му живот няма стойност. Казвали ли са ви, че целта на морала е да обуздае човешкия инстинкт за самосъхранение? Именно за целите на самосъхранението човек се нуждае от морал. Да бъде нравствен желае единствено човекът, който желае да живее.

Не, не сте длъжни да живеете, това е основният акт на вашия избор, но който избере да живее, е длъжен да живее както подобава на човек — чрез работата и преценката на своя ум.

Не, никой от вас не е длъжен да живее както подобава на човек, това е акт на морален избор. Но вие не можете да живеете като нищо друго — и алтернативата е онова състояние на смърт приживе, което сега виждате и у себе си, и около себе си, състоянието на някаква твар, непригодна за съществуване, престанала да бъде човек, но по-нисша и от животно, твар, която не познава друго освен страдание и в продължение на години се влачи в агонията на безразсъдно самоунищожение.

Не, никой от вас не е длъжен да мисли — това е акт на морален избор. Но някой трябва да мисли, за да ви запази живи, защото щом сте избрали да не изпълнявате това задължение, то вие не изпълнявате задължението си към собствения си живот, прехвърляйки дефицита към някой морален човек, очаквайки от него да жертва своето благополучие, за да помага на вас да оцелявате посредством злото, което извършвате.

Не, не сте длъжни да сте човеци, но днес онези, които с право се наричат с това име, не са вече при вас. Аз премахнах вашето средство за оцеляване — вашите жертви.

Ако ви интересува как го направих и какво им казах, за да ги убедя да ви напуснат, то е същото, което чувате сега. Изложих пред тях това, което говоря на вас тази вечер. Те са хора, живели по моя морал, без да знаят каква велика добродетел представлява той. Накарах ги да го разберат. Подтикнах ги не да дават някаква нова оценка на своите ценности, а просто да открият истинската им стойност.

Ние, хората на ума, сега стачкуваме против вас в името на едничката аксиома, която лежи в основата на нашия морал, точно както в основата на вашия лежи нежеланието ви да я признаете: аксиомата, че битието съществува.

Битието съществува — осмислянето на това твърдение предполага разбирането на две аксиоми, произтичащи от първата: че това, което човек възприема, съществува и че човек съществува притежавайки съзнание, тъй като съзнанието е способността за възприемане на това, което съществува.

Ако нищо не съществува, не може да има съзнание: съзнание без нищо, което да бъде осъзнато, е противоречие само по себе си. Съзнание, осъзнаващо единствено себе си, също е противоречие само по себе си: преди да може да идентифицира себе си като съзнание, то трябва да е осъзнало нещо. Ако това, което твърдите, че възприемате, не съществува, тогава това, което притежавате, не е съзнание.

Каквато и да е степента на знанията ви, тези две аксиоми — битие и съзнание — не могат да бъдат избегнати, те имат неотменно първостепенно значение, те са заложени във всяко предприето от вас действие, във всяка част на познанието ви, както и в неговата цялост, от първия лъч светлина, който възприемате в началото на живота си, до огромната ерудиция, която бихте могли да натрупате към края му. Без значение дали става дума за формата на речното камъче или за строежа на Слънчевата система, аксиомите остават същите: че то съществува и вие го знаете.

Да съществува нещо означава то да бъде нещо, различно от нищото на несъществуването, да бъде обект от специфично естество, носещо специфични белези. Преди векове човекът, който, независимо от някои свои заблуди, е най-великият от философите ви, е въвел формулата, дефинираща идеята за съществуванието и закона на всяко познание: А е А. Едно нещо е себе си. Вие така и никога не сте схванали смисъла на това твърдение. Аз съм тук, за да го допълня: Съществуването е Идентичност, Съзнанието е Идентифициране.

Над каквото и да размишлявате, било то обект, признак или действие, законът за идентичността остава непроменен. Листото не може да бъде едновременно и камък, то не може да бъде едновременно цялото червено и цялото зелено, то не може едновременно да замръзва и да гори. А е А. Или, ако желаете да се изразя на по-прост език: не можете едновременно хем да запазите тортата, хем да я изядете.

Мъчите се да откриете какво не е наред със света? Всички катастрофи, които вашият свят претърпя, са резултат от опита на лидерите ви да пренебрегват факта, че А е А. Цялото потайно зло, което е вътре във вас, но се боите да признаете, всичките страдания, които някога е трябвало да изтърпите, са резултат от собствения ви опит да пренебрегнете факта, че А е А. Целта на тези, които ви научиха да го пренебрегвате, беше да ви накарат да забравите, че Човек е Човек.

Човек може да оцелее само като придобива знания и единственото му средство за това е разумът. Разумът е способността да се възприема, идентифицира и обобщава материала, доставен от неговите сетива. Задачата на сетивата е да му дадат доказателства за съществуване, но задачата да идентифицира принадлежи на разума; сетивата му казват, че нещо е, но какво е то, трябва да узнае умът.

Всеки мисловен процес е процес на идентифициране и обобщаване. Човек възприема цветно петно; чрез обобщаване на данните от зрението и осезанието се научава да отъждествява това цветно петно с твърдо тяло; научава се да идентифицира това твърдо тяло като маса; узнава, че масата е направена от дърво; научава, че дървото се състои от клетки, че клетките се състоят от молекули и че молекулите се състоят от атоми. В хода на целия процес работата на ума му се изразява в постоянно отговаряне на един-единствен въпрос: какво е това? Неговото средство да установи истинността на отговорите си е логиката, а логиката се опира на аксиомата, че битието съществува. Логиката е изкуството на непротиворечивото идентифициране. Едно противоречие не може да съществува. Атомът е себе си, както е и Вселената; никое от двете не може да противоречи на своята собствена идентичност; нито пък частта може да противоречи на цялото. Никоя представа, която човек формира, не е валидна, докато той не я интегрира без противоречие в общата сума на своето познание. Да се стигне до противоречие означава да се признае грешка в собствените разсъждения; да се отстоява противоречие, означава човек да се отрече от собствения си разум и сам да се прати в изгнание извън царството на реалността.

Реалността е това, което съществува — нереалното не съществува, нереалното е просто онова отрицание на съществуването, което представлява съдържанието на човешко съзнание, опитващо се да се откаже от разума. Истината е признаване на реалността; разумът — единственото средство за познание на човека — е единственият критерий за истина.

Най-уродливият въпрос, който можете да зададете в момента, е да попитате: Чий разум? Отговорът е: Вашият. Без значение дали познанията ви са обширни или скромни, именно вашият собствен ум трябва да ги придобие. Можете да боравите единствено със собствените си знания. Само за собствените си знания можете да претендирате, че притежавате или да молите другите да вземат под внимание. Вашият ум е единственият ви съдник за истинност — и ако другите не са съгласни с вашата присъда, реалността е единственият и последен апелативен съд. Нищо друго освен ума на човека не може да извършва този сложен, деликатен и критично важен процес на идентифициране, който представлява мисленето. Нищо не може да направлява процеса, освен собствената преценка на човека. Нищо не може да направлява оценката, освен собствената му морална последователност.

Обръщам се към вас, които говорите за „морален инстинкт“, сякаш това е някаква специална дарба, противоположна на разума — тъкмо разумът на човека е в неговото умение да има морал. Процесът на работа на разума е процес на непрестанен избор в отговор на въпроса: Вярно или Невярно? — Правилно или Погрешно? Семето трябва да се засее в почвата, за да поникне правилно или погрешно? Раната на човек трябва да се дезинфекцира, за да се спаси животът му — правилно или погрешно? Същността на атмосферното електричество позволява то да бъде превърнато в кинетична енергия — правилно или погрешно? Именно отговорите на такива въпроси са ви дали всичко, което имате — а отговорите идват от човешкия разум, от ума, безкомпромисно предан на това, което е правилно.

Процесът на разсъждаване е морален процес. Можете да направите грешка на всяка стъпка от него, предпазвани единствено от собствената си строгост, или да се опитате да мамите, да фалшифицирате данните и да си спестявате усилията за търсене на отговора на загадката — но ако предаността към истината е отличителният белег на морала, то тогава няма по-велика, по-благородна и по-героична форма на преданост от акта на човек, който поема отговорността да разсъждава.

Това, което наричате своя душа или дух, е вашето съзнание, а това, което наричате „свободна воля“, е свободата на ума ви да разсъждава или не, единствената воля, която имате, единствената ви свобода, изборът, който контролира всеки друг ваш избор и предопределя вашия живот и характер.

Способността да мисли е единствената основна добродетел на човека, от която произтичат всички останали. А основният му порок, източникът на всичките му нещастия, е този безименен акт, които всички вие практикувате, но се напрягате да не признаете: актът на блокиране, на умишлено преустановяване на работата на съзнанието, отказът да се мисли — не слепота, а отказ да се вижда, не невежество, а отказ да се знае. Това е актът на разсредоточаване на ума и причиняване на вътрешна замъгленост с цел да се избегне отговорността да се правят преценки — изхождайки от неизказаното предположение, че едно нещо няма да съществува, в случай че откажете да го идентифицирате, че А няма да бъде А, докато вие не произнесете присъдата: „То е“. Неразсъждаването е акт на унищожение, желание да се отрече съществуването, опит да се премахне реалността. Но съществуването съществува; реалността не може да се заличи, тя просто ще ликвидира ликвидатора. Чрез отказа да кажете „То е“ вие отказвате да кажете „Аз съм“. Като се отказвате от своята разумност, вие отричате своята личност. Когато човек заяви: „Кой съм аз, че да знам?“ — той заявява „Кой съм аз, че да живея?“

Във всеки миг и при всяка ситуация основният ви морален избор е: да мисля или да не мисля, да съществувам или да не съществувам, А или не-А, единица или нула.

Дотолкова, доколкото човек е рационален, животът е предпоставката, направляваща действията му. Дотолкова, доколкото е ирационален, предпоставката, направляваща действията му, е смъртта.

Вие, които дрънкате, че моралът имал социален характер и че човек не би имал нужда от морал на самотен остров — ами че точно на самотен остров моралът ще му е необходим най-много. Нека там някой се опита да претендира (там, където ги няма жертвите, които плащат за последиците), че скалата е къща, че пясъкът е облекло, че храната сама ще падне в устата му без причина или усилия, че утре ще прибере реколта, щом днес е изплюскал целия си запас от семена — тогава действителността ще го ликвидира, както заслужава; действителността ще му покаже, че животът е ценност, която следва да се откупи, и че мисленето е единствената монета, достатъчно благородна, за да се плати с нея.

Ако трябваше да говоря на вашия език, щях да кажа, че единствената морална заповед към човека е: „Мисли!“ Но „морална заповед“ е противоречие само по себе си. Моралното се избира, а не са налага със сила; то следва да се разбира, а не послушно да се приема. Моралното е рационалното, а разумът не приема заповеди.

Моят морал, моралът на разума, се заключава в една-единствена аксиома: битието съществува — и в един-единствен избор: да се живее. Всичко останало се явява следствие. За да живее, човек трябва да държи на три неща като на върховни ръководни ценности в своя живот: Разум — Цел — Самоуважение. Разумът е неговият единствен инструмент на познанието — Целта е неговият избор на онова щастие, за което този инструмент трябва да работи, за да го постигне — Самоуважението е неговата ненакърнена убеденост, че умът му е способен да разсъждава и личността му е достойна за щастие, което означава: достойна да живее. Тези три ценности предполагат и изискват всички добродетели на човека, а всичките му добродетели се отнасят до връзката между битието и съзнанието: рационалност, независимост, почтеност, честност, справедливост, производителност, гордост.

Рационалността е признаване на факта, че битието съществува, че нищо не може да преправи истината и нищо не може да превъзхожда акта на нейното достигане, какъвто акт представлява мисленето; че умът на човека е единственият съдник при определянето на ценностите и единственото ръководство за поведение; че разумът е абсолют и не допуска компромиси; че отстъпването пред ирационалното лишава съзнанието от силата му и го пренасочва от задачата да възприема към задачата да подправя реалността; че уж най-късият път към познанието — вярата — всъщност е късо съединение, което поврежда ума; че приемането на една окултна измислица е пожелание за пълното унищожаване на битието, което се изпълнява чрез пълното унищожаване на съзнанието.

Независимостта е признаване на факта, че отговорността за преценката си носите изцяло вие и с ничия помощ не можете да избягате от нея; че никакъв заместник не може да мисли вместо вас, така, както никакъв резервен играч не може да живее вашия живот; че най-отвратителната форма на самоунижение и саморазрушение е да подчините собствения си разум на разума на някой друг, да признаете неговата власт над собствения си ум, да приемете неговите твърдения за факти, голословните му уверения — за истина, неговите разпореждания — за посредник между собственото ви съзнание и собственото ви битие.

Почтеността е признаването на факта, че не можете да подправяте съзнанието си, така както честността е признаване на факта, че не можете да подправяте битието; че човек е неделимо цяло, хармонична единица, обединяваща два атрибута: материя и съзнание; и че той не може да допусне никакъв разрив между тялото и ума, между мисли и дела, между живота си и убежденията си; че подобно на съдия, глух за общественото мнение, човек не може да жертва своите убеждения заради желанията на другите, дори и цялото човечество да го умолява за това или да го заплашва; че смелостта и доверието в себе си са практическа необходимост, че смелостта е практическата проява на предаността към съществуването, на предаността към истината, а доверието в себе си е практическата проява на предаността към собственото съзнание.

Честността е признаване на факта, че нереалното е нереално и не може да бъде ценност; че нито любовта, нито славата, нито парите имат стойност, ако са придобити чрез мошеничество; че опитът да се спечелят ценности, като бъдат мамени умовете на другите, е деяние, с което издигате своите жертви над реалността и с това се превръщате в пионка на тяхната слепота, роби на собственото им безразсъдство и на бягството им от действителността, а тяхната интелигентност, тяхната рационалност и възприемчивост стават ваши врагове, от които се боите и бягате; че не желаете да живеете в зависимост, а най-малкото да сте зависими от глупостта на другите, нито пък искате да живеете като глупак, чийто източник на ценности стават по-големите от него глупаци, които е успял да надхитри; че честността не е обществен дълг, не е жертване заради другите, а е най-дълбоко егоистичната от човешките добродетели: отказ да се принесе реалността на собственото съществуване в жертва на чуждите заблуди.

Справедливостта е признаване на факта, че не можете да подменяте характера на хората, както не можете да подменяте характера на природата; че сте длъжни да съдите всички хора така добросъвестно, както съдите неодушевените предмети, със същото уважение към истината, същата неподкупна проницателност и посредством също толкова чист и толкова рационален процес на идентифициране; че всеки човек следва да бъде преценяван според това какво е и да получава безпристрастно отношение; че както не плащате за отломка ръждясало старо желязо по-висока цена, отколкото за парче лъскав метал, по същия начин не бива да цените подлеца повече от героя; че вашата нравствена оценка е монетата, с която плащате на хората за техните добродетели или пороци и че това заплащане изисква от вас такава добросъвестна почтеност, каквато ви е необходима при финансовите ви сделки; че да възпирате презрението си към човешките пороци означава да вършите нравствена фалшификация, а да сдържате възхищението си от добродетелите им означава да вършите нравствена злоупотреба; че да бъдете загрижени за нещо друго повече, отколкото за справедливостта означава да обезценявате своята морална валута и да мамите доброто в полза на злото, защото само доброто може да пострада от липсата на справедливост и само злото — да се облагодетелства; и че дъното на ямата, до която води този път — актът на моралния банкрут, — е да се наказват хората за техните добродетели и да се възнаграждават за техните пороци — а това е равносилно на пропадане в абсолютна поквара, на сатанинско богослужение във възхвала на смъртта, то означава съзнанието да се посвети на разрушаване на битието.

Производителността е вашето приемане на морала, вашето признаване на факта, че сте избрали да живеете; че продуктивната работа е процес, чрез който съзнанието на човека контролира неговото битие, непрекъснат процес на придобиване на знания и оформяне на материята във вид, съответстващ на собствените цели, процес на трансформиране на идеите във физическа форма, на преустройване на земята, което отговаря на собствените ценности; че всяка работа е творческа, ако се върши от мислещ ум, и никоя работа не може да бъде творческа, ако се върши от празноглавец, който в равнодушна апатия повтаря рутинните действия, научени от другиго; че всеки от вас сам избира своята работа и че изборът ви е толкова богат, колкото са богати възможностите на ума ви, че нещо в повече от избраното е невъзможно за вас, а ако е в по-малко — накърнява човешкото ви достойнство; че да си пробиете чрез измама път до работа, с която вашият ум не може да се справи, означава да се превърнете в разяждана от страх човекоподобна маймуна, заимстваща чужди движения и чужда надница, а да се задоволите с работа, която изисква от вас по-малко, отколкото са умствените ви способности, значи да спрете своя двигател и сами да се обречете да поемете в друга посока — към упадъка; че работа ви е процесът за достигане на вашите ценности, а да загубите стремежа си към ценностите значи да загубите стремежа си към живота; че вашето тяло е машина, но вашият ум е водачът, който я управлява, и който ще определи колко далеко можете да я закарате по пътя към постигане на своите цели; че човекът без цел е машина, която по инерция се спуска по нанадолнището, оставена на произвола на всеки попаднал на пътя камък, готова да се разбие в първата случайна канавка; че човекът, задушаващ собствения си разум, е принудително спряна от движение машина, която полека-лека ще ръждяса; че човекът, който позволява на предводител да определя курса му, е претърпяло крушение същество, влачено на буксир към депото за скрап, а човекът, който е направил своя цел друг човек, е автостопаджия, който никой шофьор никога не бива да взема в колата си; че вашата работа е целта на вашия живот и трябва да отминавате с най-висока скорост всеки убиец, присвоил си правото да ви спре; че всички ценности, които можете да намерите извън работата си — преданост към нещо друго или любов — могат да ви бъдат само спътници, с които сте решили да споделите пътуването си, но те трябва да са пътници, който се придвижват на собствен ход в същата посока.

Гордостта е признаване на факта, че всеки сам е най-висшата ценност за себе си, която, подобно на всички човешки ценности, трябва да бъде заработена; че от всички достижения, които са ви предоставени, онова, което прави възможни всички останали, е изграждането на собствения ви характер; че вашият характер, вашите действия, вашите желания, вашите емоции са продукт на предпоставките, които пазите в ума си; че, както човек трябва да произвежда материалните ценности, нужни за поддържане на живота му, така трябва и да изгражда ценни качества в характера си, за да бъде животът му достоен за поддържане; че както човекът сам създава собственото си благосъстояние, така създава сам и собствената си душа; че животът изисква чувство за собствена значимост, но човекът е същество, което няма изначално заложени ценности, няма изначално заложено самоуважение: той трябва да ги придобие, формирайки душата си в съответствие със собствения си нравствен идеал, по образа на Човека — разумното същество, което всеки по рождение е способен да сътвори от себе си, но актът на съзиданието е въпрос на избор; че първата предпоставка за възникване на самоуважение е лъчезарният егоизъм на душата, която във всичко жадува за най-доброто — било то материално или духовно — на душата, която се стреми преди всичко към морално самоусъвършенстване, ценейки най-високо себе си; че доказателството за достигнато самоуважение са тръпките, които ви побиват от презрение, и бунтът срещу предопределената роля на жертвено животно, срещу мерзката наглост на всяко кредо, предлагащо да се пренесат в жертва незаменимата ценност — вашето съзнание, и несравнимият триумф — вашето съществувание, в угода на сляпата подмяна и нравствения упадък от страна на другите.

Започнахте ли да разбирате кой е Джон Голт? Аз съм човекът, който заслужено се сдоби с това, за което вие никога не сте се борили, от което вие се отрекохте, което опорочихте, но така и не можахте да унищожите напълно, а сега виновно криете като тайна, прекарвайки живота си в извинения пред професионални людоеди, за да не би да се разкрие, че дълбоко в себе си все още копнеете да кажете това, която аз говоря сега на цялото човечество: гордея се с това, което съм, и с факта, че искам да живея.

Това желание — което споделяте и въпреки това потискате дълбоко в себе си като зло — е единственото останало от доброто у вас, но това желание трябва се заслужи. Единствената морална цел на човека е неговото собствено щастие, но само добродетелният може да го постигне. Никоя добродетел не е цел сама за себе. Никоя добродетел не е награда сама на себе си, нито жертвен дар в угода на злото. Наградата за добродетелите е самият живот, а целта и наградата за живота е щастието.

Точно както тялото ви има две основни усещания: удоволствие и болка, като признаци за здраве или болест, като барометър на неговата основна алтернатива — живот или смърт, — така съзнанието има две основни емоции: радост и страдание, в отговор на същата алтернатива. Вашите емоции са оценките — кое подпомага живота и кое го застрашава, калкулатори, които светкавично показват сумата на вашите придобивки или загуби. Нямате избор — искате или не, вие чувствате дали нещо е добро или лошо за вас, но кое ще сметнете за добро и кое за лошо, кое ще ви донесе радост и кое болка, кое ще обикнете и кое ще намразите, кое ще пожелаете и кое ще ви уплаши, зависи от вашия ценностен критерий. Да изпитвате емоции е ваше вродено качество, но естеството на чувствата се диктува от вашия разум. Способността ви да изпитвате емоции е празен двигател, а вашите ценности са горивото, с което умът ви го захранва. Ако сте избрали смесица от противоречия, тя ще блокира двигателя, ще разяде трансмисията и при първия ви опит да помръднете от място машината, повредена от вас — нейният водач, — ще се разбие.

Ако приемете нелогичното като свой критерий за ценности, а невъзможното — като своя представа за доброто, ако жадувате за награди, които не сте заслужили, за богатство или любов, за които не сте достойни, за вратичка в закона за причинно-следствената връзка, за А, което по ваша приумица да може да стане не-А, ако желаете нещо противоположно на съществуванието — именно него ще получите. И тогава недейте да плачете, че животът е безизходица и щастието е непостижимо, а проверете горивото си: то е, което ви е закарало там, където сте искали.

Щастието не бива да се постига по прищявка на чувствата. Щастието не е удовлетворяване на някакви безразсъдни желания, на които се мъчите сляпо да се наслаждавате. Щастието е състояние на непротиворечива радост — радост без чувство за вина и без страх от наказание; радост, която не е в разрез с никоя от вашите ценности и не води до саморазрушение; тя не е задоволство от това, че сте успели да избягате от мислите си, а от това, че сте способни да използвате разума си най-пълноценно, не от това, че сте успели да преиначите действителността, а че сте достигнали реални ценности, не радостта на пияницата, а радостта на производителя. Щастлив може да бъде само разумният човек — този, който се стреми единствено към рационални цели, търси рационални ценности и намира радост в рационални действия.

Така както се издържам не с обири и не с подаяния, а чрез собствения си труд, по същия начин не търся да построя щастието си, като ощетя някого или се възползвам от нечия благосклонност, а се стремя да го заслужа чрез собствените си достижения. Така както не смятам, че удоволствието на другите е цел на моя живот, така не смятам своето щастие за житейска цел на другите. Така както ценностите ми не са противоречиви и няма конфликт между желанията ми, по подобен начин няма жертви и конфликт на интереси между разумните хора — тъй като разумните не се стремят към незаслуженото и не се гледат един друг с канибалска страст, те не принасят и не приемат жертви.

Символът на всички взаимоотношения между такива хора, моралният символ на уважението към човешкото същество е търговецът. Ние, които живеем в съответствие с ценности, а не чрез грабежи, сме търговци — както по същност, така и по дух. Търговецът е човек, който заработва полученото и нито взема, нито дава незаслуженото. Търговецът не очаква някой да му плати за провалите, нито пък моли да бъде обичан заради недостатъците си. Търговецът не прахосва тялото си като храна за другите, нито пък продава душата си за подаяния. Така както продава работата си единствено чрез сделки с материални ценности, по същия начин отдава духовните си ценности — своята любов, своето приятелство, своето уважение — само в отплата и в размяна на човешки добродетели, в отплата за егоистичното удоволствие, което получава от общуването с уважавани от него хора. Паразитиращите мистици, които с векове са ругали търговците и са се отнасяли към тях с презрение, като в същото време за почитали просяците и бандитите, винаги са знаели скрития мотив за подигравките си: търговецът е личността, която ги ужасява — човекът на справедливостта.

Искате ли да знаете какви морални задължения имам към ближните си? Никакви — освен задължението, които имам към себе си, към материалния свят и към всичко съществуващо: отговорността, наричана рационалност. Общувам с другите така, както го изисква моята и тяхната природа: посредством разума. Не търся и не искам от тях никакви отношения, освен тези, които те са готови да установят по свои собствен свободен избор. Мога да правя сделки само с техния разум и само в свой интерес, когато те се уверят, че моят интерес съвпада с техния. Ако интересите ни не съвпаднат, не установявам никакви взаимоотношения; оставям недоволните да продължат по пътя си и самият аз не се отклонявам от своя. Аз побеждавам единствено с помощта на логиката и се подчинявам единствено на логиката. Аз не подчинявам на никого своя разум, нито пък имам общи дела с хора, които го правят. Няма какво да спечеля от глупаци и страхливци; не търся облаги чрез възползване от човешките недостатъци — глупост, непочтеност или страх. Единствената ценност, която хората могат да ми предложат, са плодовете на техния ум. Когато имам разногласия с разумен човек, оставям съдия да стане самата действителност: ако аз съм прав, той ще разбере грешката си; ако той е прав, аз ще разбера своята; единият от двама ни ще надделее в спора, но и двамата ще имаме полза.

Какъвто и да е предметът на разногласието, има едно злодеяние, което не бива да се допуска, което никому не е позволено да извърши против другите и никой не бива да одобрява или да прощава. Докато хората желаят да живеят заедно, никой човек няма право да слага начало на това деяние — чувате ли ме добре?, — никой не може да започва да използва физическа сила против другите.

Да се поставя заплахата от физическо унищожение между човека и неговото възприятие за действителността означава да се отрекат и парализират средствата му за оцеляване; да бъде със сила заставян да действа против собствената си преценка, е като да бъде насилван да действа против самия себе си. Който и да започне пръв използването на сила, в каквато и да е степен и с каквато и да е цел — той е убиец, сеещ смърт в много по-широкия смисъл на понятието „убийство“: той унищожава самата способност на човека да живее.

Не си правете труда да ми казвате, че вашият разум ви е убедил в правото ви да насилвате моя разум. Насилието и разумът са несъвместими; моралът свършва там, където започва стрелбата. Като заявявате, че хората са безразсъдни животни и предлагате те да бъдат третирани като такива, по този начин вие определяте собствената си личност и повече не можете да претендирате за признаване на разумността ви — както не може да претендира и никой защитник на противоречията. Не може да има „право“ да се разрушава самият източник на права, единственото средство за отсъждане кое е правилно и кое погрешно: разума.

Да се принуди човек да се откаже от своя разум и да приеме в замяна вашата воля, като се използват оръжия вместо умозаключения, терор вместо доказателства, а смъртта — като най-силен аргумент, е опит да се съществува напук на реалността. Реалността изисква от човека да действа в съответствие със собствения си разумен интерес; вашето оръжие иска от него да действа против интереса си. Реалността застрашава човека със смърт, ако той не действа в съответствие с рационалната си преценка; вие го заплашвате със смърт, ако го направи. Вие го запращате в един свят, където цена за неговия живот става отказването от всички добродетели, необходими за живота, а всичко, което вие и вашата система ще постигнете в процеса на постепенно унищожение, е смъртта, щом като тя е превърната в управляваща сила, в печеливш аргумент в човешкото общество.

Било то разбойникът, който се изправя пред пътника с ултиматума „Парите или живота“, или политикът, който се изправя пред цял народ с ултиматума „Образованието за децата или живота“, смисълът на ултиматумите е „Разума или живота“ — а нито едното не е възможно за човека без другото.

Ако имаше степени на злото, е трудно да се каже кой би бил по-презрян: звярът, присвоил си правото да упражнява принуда върху ума на другите, или моралният дегенерат, дал някому правото да упражняват принуда върху ума му. Това е моралният абсолют, по отношение на който няма място за спор. Не съм съгласен да говоря на езика на разума с хора, които възнамеряват да ме лишат от разум. Не влизам в дискусии със съседи, които мислят, че могат да ми забранят да мисля. Когато някой се опитва да се отнася към мен от позиция на силата, аз му отговарям със същото.

До сила може да се прибегне само в отговор на насилие, и то единствено против човека, който пръв е употребил сила. Не, аз не споделям извършеното от него зло, нито падам до нивото на неговото разбиране за морал: аз просто му предоставям онова, което е избрал — унищожението, а единственото унищожение, което има право да избере, е неговото собствено. Той използва сила, за да присвои ценност; аз използвам сила само за да унищожа унищожението. Бандитът се стреми да забогатее като ме убие; аз няма да стана по-заможен, ако убия бандита. Аз не се опитвам да придобия ценности посредством зло, но няма да се откажа от своите ценности пред лицето на злото.

В името на всички производители, които са ви поддържали живи и в отплата са получавали вашите смъртни ултиматуми, се обръщам сега към вас с нашия единствен ултиматум: „Нашата работа или вашите щикове“. Можете да изберете което и да е — но само едното. Ние не прибягваме първи до сила против другите, но не се подчиняваме насила. Ако желаете някога отново да заживеете в индустриално общество, то ще бъде при нашите условия за морал. Нашите условия и нашата мотивация като антитеза на вашите. Вие използвахте страха като оръжие и заплашвахте човечеството със смърт като наказание за това, че отхвърля вашия морал. Ние му предлагаме живот като награда за това, че приема нашия.

Вие, които благоговеете пред нищото — вие никога не сте осъзнали, че да постигнете живот не е равнозначно на това да избегнете смъртта. Радостта не е „липса на болка“, интелигентността не е „отсъствие на глупост“, светлината не е „липса на тъмнина“, едно нещо не е отсъствието на обратното нещо. Сграда не се строи чрез въздържане от събаряне; векове да седите със скръстени ръце и да чакате в такова въздържание, то няма да издигне и една греда, която да се въздържите да съборите; вече не можете да ми казвате на мен — строителя: „Произвеждай и ни изхранвай в замяна на това, че ние няма да рушим произведеното от теб!“ Отговарям ви от името на всичките ви жертви: „Загивайте във и със собствената си празнота!“. Битието не е отрицание на отрицанието. Злото, за разлика от ценностите, е отсъствие и отрицание, злото е безсилно и лишено от власт с изключение на тази, която му разрешаваме да ни изтръгне. Загивайте, понеже ние вече разбрахме, че нищото не може да държи живота като свой заложник!

Вие се стремите да избегнете болката. Ние се стремим да достигнем щастие. Вие съществувате в името на това да избягвате наказания. Ние съществуваме в името на това да заслужим награди. Заплахите не могат да ни накарат да работим; за нас страхът не е стимул. Нашето желание не е да избегнем смъртта, нашето желание е да живеем живота.

Вие, които сте загубили идеята за тази разлика, вие, които твърдите, че страхът и радостта подбуждат една и съща сила, а тайно добавяте, че страхът е „по-практичен“, вие не желаете да живеете и все още държите на съществуванието, което сте проклели, единствено поради страха от смъртта. Панически сте се втурнали през капана на дните си, търсейки изхода, който сами сте зазидали, бягайки от преследвача, който не се осмелявате да назовете, към терора, който не смеете да признаете, и колкото по-голям е терорът, толкова повече се боите от единственото, което може да ви спаси: разсъждаването. Целта на вашата борба е да не научите, да не схванете, да не посочите и да не чуете това, което сега ще заявя на всеослушание: вашият морал е Моралът на смъртта.

Смъртта е критерият за вашите ценности, смъртта е избраната от вас цел и колкото и да бягате, не можете да се измъкнете от преследвача, излязъл, за да ви унищожи, или от познанието, че този преследвач сте самите вие. Спрете да бягате поне веднъж — няма къде да избягате — изправете се напълно разголени, макар да се ужасявате да го направите, но каквито аз ви виждам — и погледнете онова, което се осмелявате да наричате морал.

Прокълнатостта е в началото на вашия морал, за който разрушението е цел, средство и резултат. Вашият морал започва със заклеймяване на човека като носител на злото, след което се изисква от него да се върши добро, което пък, от своя страна, е дефинирано като невъзможно за извършване от човека. В качеството на първо доказателство за добродетелност се изисква от човека да приеме без доказателство твърдението за своята собствена порочност. Моралът изисква човек да използва като отправна точка не критериите за ценност, а критериите за зло, каквото е и той самият, и въз основа на този критерий по-нататък да дефинира понятието за добро: доброто е онова, което не е свойствено на човека.

Няма никакво значение кому са изгодни развенчаното човешко величие и изтерзаната душа — на неведомия Бог с някаква непонятна промисъл или на случайния минувач, чиито гнойни язви се представят като някакъв необясним иск към него; няма значение, щом на човека не е дадено да разбира доброто, щом неговото задължение е да пълзи с години в покаяние, изкупвайки вината за своето съществувание пред всеки случаен инкасатор на неразбираеми дългове — тогава единствената му представа за стойност става нулата: добро е онова, което не е човешко.

Името на този чудовищен абсурд е „Първороден грях“.

Грях, извършен не по своя воля, е шамар за етиката и вопиющо противоречие само по себе си: това, което е извън възможностите за избор, е извън сферата на нравствеността. Ако човек е лош по рождение, той няма нито воля, нито сила да го промени; ако той няма воля, тогава не може да бъде нито добър, нито лош — роботът няма морални норми. Да се смята за грях на човека един факт, който лежи извън сферата на неговия избор, е подигравка с етиката. Да се смята за грях природата на човека, е подигравка с природата. Да бъде наказван човек за провинение, което е извършил преди да се роди, е подигравка със справедливостта. Да му бъде вменявана вина за нещо, по отношение на което няма невинност, е подигравка с разума. Да се навреди на етиката, природата, справедливостта и разума посредством едно-единствено понятие е тържество на злото, което няма равно на себе си. И въпреки всичко, именно то лежи в основата на вашия морал.

Не се крийте зад страхливото увъртане, че човек е роден със свободна воля, но със „склонност“ към злото. Свободната воля, обременена със склонност, прилича на игра с подправени зарове. Тя принуждава човек да напряга всички сили за победа, да носи отговорност, да плаща за ходовете си, но накрая решението ще бъде „претеглено“ в полза на склонност, която той няма власт да надмогне. Ако човек сам избираше тази склонност, няма как да се е родил с нея, ако склонността не е въпрос на избор, тогава човекът е лишен от свободна воля.

Каква е същността на вината, която вашите учители наричат Първороден грях? Какви злини е придобил човекът след своето падение от положението, считано от тях за съвършенство? Според техния мит човекът е вкусил плода от дървото на познанието, тогава е придобил разум и е станал разумно същество. Познал е доброто и злото — станал е същество с морал. Бил е осъден сам да си осигурява прехраната чрез труд — станал е същество, което произвежда. Бил е осъден да изпитва желания — придобил е способност да изживява сексуална наслада. Злините, за които вашите учители го проклинат, са разум, морал, градивност и радост — кардиналните ценности на неговото съществувание. Техният мит за човешкото грехопадение е измислен не за да обясни и порицае неговите пороци, не за да го обвини за неговите грешки, а за да му вмени като вина самата същност на неговата природа на човек. Каквото и да е бил онзи робот в райската градина, съществуващ без разум, без ценности, без труд и без любов — той не е бил човек.

Грехопадението на човека, според вашите учители, се изразява в това, че той е придобил жизнено необходимите добродетели. Тези добродетели, според техните стандарти, са неговите Грехове. Недостатъкът на човека, произнасят обвинението те, се състои в това, че е човек. Неговата вина, произнасят обвинението те, се състои в това, че живее.

Те наричат това морал на милосърдието и доктрина за любовта към човека.

Но не, казват те, те не били проповядвали, че човекът е лош; само този чужд обект — неговото тяло, носи у себе си злото. Не, казват те, те не били искали да го убиват; те само желаели той да се откаже от тялото си. Стремели се били, казват те, да му помогнат да понесе болката и сочат колелото на мъченията, към което са го привързали, колелото, на което го опъват в две посоки — изтезанието на веруюто, разделящо душата от тялото.

Те са разкъсали човека на две, противопоставяйки едната му половина на другата. Те са го научили, че тялото и съзнанието му са двама врагове, вкопчени в смъртна хватка, два антагониста от противоположно естество, с противоречащи си искания и несъвместими нужди; че да се облагодетелства единият означава да се нарани другият; че душата на човека се отнася до сферата на свръхестественото, но тялото му е мрачен затвор, който я държи привързана към този свят; че доброто се състои в това човек да надвие своето тяло, да разклати устоите му чрез многогодишна търпелива борба, прокопавайки път за онова триумфално бягство от тъмницата, което води към свободата — в гроба.

Те са научили човека, че той е безнадежден саможивец, състоящ се от два елемента, всеки от които е символ на смъртта. Тяло без душа е труп, а душа без тяло е призрак — и все пак именно такава е тяхната представа за природата на човека: бойно поле за борбата между труп и призрак — труп, надарен с някаква собствена злонамереност, и призрак, надарен с познанието, че всичко, познато на човека, не съществува, а съществува само непознаваемото.

Забелязали ли сте коя е човешката дарба, която тази доктрина е замислена да пренебрегва? Това е човешкият ум, който трябва да бъде отречен, за да се разпадне човекът на части. Отказал се веднъж от разума, той остава на произвола на двете — чудовище, които нито може да проумее, нито да управлява, — на благоволението на тяло, движено от непонятни инстинкти, и на душа, движена от мистични откровения — той е изоставен като безучастна опустошена жертва на битката между робот и диктофон.

И сега, когато човекът пълзи през развалините, търсейки пипнешком пътя към живота, вашите учители му предлагат помощта на един морал, който прокламира, че решение няма да бъде намерено и човек не бива да търси изява тук, на земята. Истинското битие, му казват те, било онова, което той не може да възприеме, истинското съзнание било способността да се възприеме несъществуващото, а неспособността на човек да го проумее — тъкмо това било доказателството, че самото му съществувание е зло, а съзнанието му — безсилно и безплодно.

Разделянето на душата и тялото на човека довело до появата на два вида учители, проповядващи Морала на смъртта: мистици на духа и мистици на плътта, които вие наричате идеалисти и материалисти — едните вярват в съзнание извън битието, а другите вярват в съществувание без съзнание. И едните, и другите изискват да се отречете от разума си — едните в името на техните откровения, другите в името на техните рефлекси. Без значение колко гръмогласно се преструват на непримирими противници, те имат един и същ морал и едни и същи цели: в материалната сфера — заробване на тялото на човека, в духовната сфера — унищожаване на неговия разум.

Доброто, казват мистиците на духа, бил Бог — същество, единственото определение за което е, че е отвъд възможностите на човешкото познание; определение, което обезсилва съзнанието на човека и обезсмисля разбиранията му за битието. Доброто, казват мистиците на плътта, е Обществото — нещо, което те дефинират като организъм, лишен от физическа форма, свръхсъщество, чието въплъщение, без да е някой конкретно, са всички взети заедно като цяло, с изключение на вашето „Аз“. Човешкият ум, казват мистиците на духа, трябва да бъде подвластен на Божията воля. Човешкият ум, казват мистиците на плътта, трябва да се подчинява на волята на Обществото. Критерият за човешките ценности, казват мистиците на духа, е Божията удовлетвореност, чиито норми човек няма способността да разбере, и трябва да ги приеме на вяра. Критерият за човешките ценности, казват мистиците на плътта, е удовлетвореността на Обществото, чиито норми човек няма право да подлага на съмнения и трябва да им се подчинява като на основополагащ абсолют. Целта на живота, казват и едните, и другите, е човек да се превърне в смирено зомби, което служи на цели, които не разбира, по причини, за които не бива да пита. Възнаграждението, казват мистиците на духа, ще му бъде дадено в задгробния живот. Възнаграждението, казват мистиците на плътта, ще получат тук, на земята, неговите праправнуци.

Егоизмът — казват и едните, и другите — е човешкото зло. Човешкото добро — казват и едните, и другите — е човек да изостави личните си желания, да се отрече от себе си, да се откаже от себе си, да се подчини; човешкото добро се състои в отрицание на собствения живот. Жертвата — крещят и едните, и другите — е същността на морала, най-висшата добродетел, достъпна за човека.

Които и да сте вие, до които стига гласът ми в момента, вие, които сте жертвите, а не палачите, обръщам се към вас, на смъртния одър на вашия разум, на прага на тъмнината, която ще ви погълне, ако у вас все още е останала решимост да се борите за угасващата искрица светлина, която някога ви е озарявала — използвайте я сега. Жертване е думата, която ви унищожи. Използвайте сетните си сили, за да разберете нейния смисъл. Вие все още сте живи. Все още имате шанс.

„Жертване“ означава отхвърляне не на безполезното, а на безценното. „Жертване“ не означава отхвърляне на злото в името на доброто, а на доброто в името на злото. „Жертване“ означава да изоставите това, което за вас е ценно, в името на онова, което не е.

Ако замените цент за долар — това не е жертва; жертва е когато замените долар за цент. Ако в резултат на многогодишна борба постигнете желания успех в своето поприще, това не е жертва; но ако после се откажете от положението си в полза на съперника, това вече е. Ако имате бутилка мляко и я дадете на гладното си дете, това не е жертва; но ако я дадете на съседското дете и оставите своето да умре от глад, тогава това е жертва.

Ако помогнете с пари на приятел, това не е жертва; ако ги дадете на някой непознат негодник — вече е. Ако дадете на приятеля си сума, която можете да си позволите, вие нищо не жертвате; ако обаче му дадете пари в ущърб на собствения си комфорт, това може, в съответствие с такива нравствени норми, да се приеме донякъде за добродетел; но ако му помогнете финансово, довеждайки самия себе си до катастрофа — това е съвършената добродетел на пожертвователността.

Ако се откажете от всичките си лични желания и посветите живота си на тези, които обичате, вие не проявявате съвършена добродетел, вие все още запазвате някаква собствена ценност — вашата любов. Ако отдадете живота си на случайни непознати — това било акт на по-голяма добродетелност. Ако посветите живота си, за да служите на хора, които мразите — в това се изразявала най-великата от всички добродетели, които можете да проявите.

Жертвата е отказване от ценност. Съвършената жертва е пълно отказване от всички ценности. Ако искате да достигнете съвършената добродетел, не бивало да очаквате благодарност като компенсация за жертвата си, нито похвала, нито любов, нито възхищение, нито да храните самоуважение, нито дори да се гордеете със своята добродетелност; дори най-незначителният белег за някаква облага размивал вашата добродетел. Ако следваната от вас линия на поведение не внася във вашия живот никаква радост, не ви носи нито материални, нито духовни ценности, нито изгода, нито печалба, нито награда — ако достигнете това състояние на абсолютната нула, тогава сте били достигнали идеала за нравствено съвършенство.

Казвано ви е, че нравственото съвършенство било непостижимо за човека — съгласно подобен критерий наистина е така. Не можете да го достигнете, докато сте живи, но стойността на вашия живот и на вашата личност се измервала по това, колко сте успели да се доближите до идеалната нула, която представлява смъртта.

Ако обаче още в началото сте били едно безстрастно нищо, растение, което очаква единствено да бъде изядено, ако не притежавате ценности, от които да можете да се откажете, то тогава няма как да спечелите короната на пожертвователността. Не е жертва да отхвърлите нежеланото. Не е жертва да отдадете живота си за другите, ако смъртта е това, към което вие лично се стремите. За да постигнете добродетелите на пожертвователността, трябва да искате да живеете, трябва да обичате живота, да изгаряте в страст към тази земя и към целия разкош, който тя може да ви даде — трябва да чувствате всеки замах на ножа, който отсича от вас вашите желания и оставя любовта да изтече от тялото ви. Моралът на пожертвователността ви предлага в качеството на идеал не просто смъртта, а бавната мъчителна смърт.

Не ми напомняйте, че това се отнася само до този живот — тук, на земята. Мен не ме е грижа за някакъв друг живот. Нито пък вас.

Ако искате да съхраните последните остатъци от достойнството си, не наричайте най-добрите си постъпки „жертване“: този термин ви заклеймява като безнравствени. Ако една майка, вместо да си купи нова шапка, купува храна за своето гладно дете, това не е жертва: тя цени детето си повече от шапката; но ще бъде наистина жертва за онази майка, за която по-голяма ценност е шапката, за онази, която би предпочела да остави детето си да гладува, която го храни само по задължение. Ако човек загине в борбата за собствената си свобода, това не е жертва — той не иска да бъде роб; но за онзи, който е готов да бъде, това наистина е жертва. Ако човек отказва да продаде убежденията си — това не е жертва, освен ако човекът не е без убеждения.

Жертването може да бъде удобно само за тези, които нямат какво да жертват — нямат ценности, нямат норми, нямат мнение, за тези, чиито желания са ирационални приумици, случайно хрумнали им и лесни за изоставяне. За човека с морални устои, чиито желания са плод на рационални ценности, жертвата означава отказване от правилното в името на погрешното, от доброто в името на злото.

Кредото на пожертвователността е моралът на аморалните — морал, обявил собствения си банкрут, признавайки, че не може да предложи на хората никакво лично участие в придобиването на добродетели или ценности, но тъй като техните души били вместилище на порока, било нужно те да бъдат научени да се принасят в жертва. По собственото му признание, такъв морал е безсилен да научи хората на добро, той може само да ги подлага на постоянни наказания.

Може би мислите, в някакво смутно вцепенение, че вашият морал изисква от вас да жертвате само материални ценности? А какво според вас са материалните ценности? Материята придобива стойност само като средство за удовлетворяване на човешките желания. Материята е само инструмент за проявление на човешките ценности. В служба на какво ви молят да предоставите материалните инструменти, създадени от вашите добродетели? В служба на това, което вие считате за зло: на принцип, който не споделяте, на личност, която не уважавате, на достигането на цел, противоположна на вашата собствена — в противен случай вашият дар не е жертва.

Вашият морален кодекс ви учи да се отречете от материалния свят и да откъснете ценностните си от материята. Човек, чиито ценности нямат материално изражение, чието съществуване не е свързано с идеалите му, чиито постъпки противоречат на убежденията му, е дребен лицемер, и все пак това е човекът, който се подчинява на вашия морален кодекс и отделя ценностите си от материята. Човекът, който обича една жена, но спи с друга; човекът, който се възхищава от таланта на един работник, но наема друг; човекът, който смята за справедлива една кауза, но дарява парите си в подкрепа на друга, човекът, който притежава художествено майсторство на високо ниво, но посвещава усилията си на изработката на безвкусици — именно това са хората, които отричат материалното и смятат, че духовните им ценности не могат да намерят изражение в материалния свят.

Казвате, че такива хора всъщност отричат духа? Да, разбира се. Едното не може без другото. Вие сте неделимо единство от материя и съзнание. Отречете се от съзнанието си и се превръщате в животно. Отречете се от тялото си и се превръщате в измислица. Отречете се от материалния свят и го предавате във властта на злото.

И точно това е целта на вашия морал, задължението, което вашият морален кодекс ви налага. Посвещавайте се на това, което не ви радва, служете на това, което не ви харесва, покорявайте се на това, което смятате за зло, подчинете своя свят на ценностите на други, отречете, отхвърлете, откажете се от своето аз. Вашето аз е вашият ум, отречете се от него и се превръщате в парче месо, готово да бъде погълнато от всеки канибал.

Всички, които проповядват кредото на пожертвователността, както и да наричат себе си, каквито и да са подбудите им — всички те искат от вас да се откажете от своя разум, без значение дали го искат в името на вашата душа или в името на вашето тяло; дали ви обещават друг живот в небесата, или сит стомах на земята. Всички, които започват с думите: „Егоистично е да преследвате собствените си желания, трябва да ги пожертвате заради желанията на другите“, завършват с думите: „Егоистично е да поддържате собствените си убеждения, трябва да ги пожертвате заради убежденията на другите“.

И наистина: няма нищо по-егоистично от независимия ум, който не признава по-висок авторитет от себе си и по-висша ценност от своята преценка за истината. От вас се иска да изневерите на интелекта си, да пожертвате логиката си, разума си, критерия си за истинност — за да ви превърнат в проститутка, чийто критерий за най-голямото добро е най-голямото число.

Ако се обърнете към вашия морален кодекс за отговор на въпроса „Кое е доброто?“ — единственият отговор, който ще намерите, е: Благото на другите. Доброто е това, което всички останали желаят, каквото и да било, което на вас ви се струва, че на тях им се струва, че желаят, или каквото и да било, което на вас ви се струва, че те трябва да желаят. „Благото на другите“ е вълшебна формула, която превръща всичко в злато, формула, която трябва да се рецитира като гаранция за морален триумф и като дезинфектант на всяка постъпка, била тя и избиването на хората от цял континент. Като мерило за добродетел вие използвате не някакъв обект, не някакво действие, не някакъв принцип, а намерението. Вие не се нуждаете нито от доказателство, нито от аргументи, нито от постигнат успех, вие не се нуждаете от фактическо постигане благото на другите — всичко, което ви е нужно да знаете, е, че вашият мотив е бил благото на другите, а не собственото ви благо. Единственото ви определение за доброто е отрицанието: доброто е „недоброто за мен“.

Вашият кодекс, който се хвали, че утвърждава вечните, абсолютните, обективните морални ценности и се отнася с презрение към условните, относителните и субективните, вашият кодекс ви връчва, в качеството на свой вариант на абсолютното, следното правило за морално поведение: „Ако ти желаеш нещо, то е зло; ако другите го желаят — то е добро; ако мотивът за твоето действие е твоето благоденствие — не го върши; ако мотивът е благоденствието на другите — тогава всичко е разрешено“.

Такъв — съчленен от две отделни части — морал с двоен стандарт разделя всеки от вас на две половини и така разделя цялото човечество на два враждуващи лагера; в единия си ти, в другия е цялата останала част от човечеството. Ти си прокуденият, който е лишен от правото да желае и да живее. Ти си единственият слуга, останалите са господари, ти единствен даваш, останалите взимат, ти си вечният длъжник, останалите са кредиторите, на които никога няма да се издължиш. Не можеш да подлагаш на съмнение правото им да получат твоята жертва или естеството на техните желания и потребности; те са удостоени с това право чрез отрицание, чрез факта, че те са „не-ти“.

За тези от вас, които биха поставили всичко това под съмнение, вашият кодекс предвижда утешителна награда и умело замаскирана клопка: според него, за да станете щастливи, трябва да служите на щастието на другите, единственият начин да изпитате радост е като я отстъпите на другите, единственият начин да си осигурите просперитет е като се откажете от богатството си в полза на другите, единственият начин да защитите живота си е като закриляте всички други; а ако не намирате радост в този способ — сами сте си виновни и това само доказва, че носите злото у себе си, защото ако бяхте добри, щяхте да намерите щастието си в това да дадете угощение за другите, а чувството за достойнство — в това да разчитате на трохите, които те благоволят да ви подхвърлят.

Вие, които нямате еталон за самоуважение, приемете вината и не се осмелявайте да задавате въпроси. Но вие знаете недопустимия отговор, макар да отказвате да признаете това, което виждате — вие знаете коя скрита предпоставка движи вашия свят. Познавате я не като безпристрастна формулировка, а като неясно безпокойство дълбоко у себе си, което ви кара да се лутате между гузното заобикаляне и неохотното прилагане на един принцип, твърде порочен, за да бъде споменат.

Аз, който не приемам незаслуженото — нито като ценност, нито като вина, съм тук, за да ви задам въпросите, които отбягвате. Защо е морално да се служи на чуждото щастие, а на своето — не е? Ако насладата е ценност, защо е морално другите да я изпитват, а е аморално да я изживявате вие? Ако усещането от яденето на сладкиш е ценност, защо за вашия стомах това е аморално угаждане, но е морална цел, която да осигурите за чуждия стомах? Защо за вас е аморално да имате желания, а за другите е морално да го правят? Защо е аморално да произведете ценност и да я запазите за себе си, ала е морално да я дадете някому? И ако не е морално вие да я задържите, защо е морално другите да я приемат? Ако вие постъпвате безкористно и добродетелно, като давате някаква ценност, не трябва ли да се каже за другите, че постъпват егоистично и порочно, щом я приемат? Нима добродетел означава да се слугува на порока? Нима моралната цел на добрите е саможертвата в името на лошите?

Отговорът, който вие отбягвате, чудовищният отговор, е: не, вземащите не са зло, при условие че не те са заработили ценността, която им давате. За тях не е аморално да я приемат, при условие че те самите не са способни да я произведат, нито са способни да я заслужат, нито пък могат да ви дадат нещо стойностно в замяна. За тях не е аморално да се наслаждават на взетото, при условие че те не са го придобили по право.

Това е скритата същина на вашето кредо, обратната страна на вашия двойствен стандарт: аморално е да се изкарва прехраната със собствения труд, но е морално да се живее на гърба на другите; аморално е да се консумира продукта на собствения труд, но е морално да се консумира това, което другите са произвели; неморално е да се работи и печели, ала е морално да се лентяйства и проси — именно паразитите са моралното оправдание за съществуването на производителите, но съществуването на паразитите е самоцелно; зло е да се извлича полза от собственото постижение, но е добро да се извлича полза от чуждата жертва; зло е сами да градите щастието си, но е добро да се наслаждавате на щастие, платено с чуждата кръв.

Вашият кодекс разделя човечеството на две касти и им заповядва да живеят по противоположни правила: онези, на които е позволено да желаят всичко, и онези, на които не е позволено да желаят нищо; избраниците и прокълнатите, ездачите и носачите, изяждащите и изядените. По какъв критерий е определена вашата каста? Какъв е онзи вълшебен пропуск, който ви дава достъп до нравствения елит? Пропускът се нарича липса на ценности.

За каквато и ценност да става дума, само нейната липса у вас може да ви даде право на претенции към тези, у които тя не липсва. Именно вашата нужда ви дава право да претендирате за овъзмездяване. Ако сте в състояние сам да удовлетворявате нуждите си, вашата способност анулира правото ви за тяхното удовлетворяване. Но ако имате нужда, която сте неспособни да посрещнете, тя ви осигурява пълно право върху живота на всеки от човешкия род.

Ако преуспявате, всеки неудачник е ваш господар; ако се проваляте, всеки преуспяващ е ваш слуга. Дали сами сте виновни за провала си или не, дали желанията ви са разумни, или не, дали нещастието ви е незаслужено, или е резултат от пороците ви — във всеки случай именно нещастието ви дава право на възнаграждение. Именно страданието, независимо от неговата природа или причина, страданието като първичен абсолют ви дава право на ипотека върху всичко съществуващо.

Ако изцерите болката си сам, не получавате морален кредит: вашият кодекс презрително гледа на това като на егоистична постъпка. Каквато и ценност да се стремите да придобиете, била тя богатство или храна, любов или права, ако се сдобиете с нея благодарение на собствените си достойнства, вашият кодекс не разглежда това като нравствена придобивка: не сте станали причина за никаква загуба от страна на никого, било е сделка, а не милостиня, било е плащане, а не жертва. Заслуженото се отнася до егоистичното, комерсиално царство на взаимната изгода; единствено незаслуженото изисква онази морална трансакция, изразяваща се в изгода за единия за сметка на катастрофата на другия. Да искате отплата за своите добродетели е егоистично и неморално; само липсата на добродетели превръща искането в морално право.

Морал, който утвърждава нуждата като право на претенции, утвърждава празнотата — несъществуването — като ценностен критерий; той възнаграждава отсъствието, дефекта: слабостта, неспособността, некомпетентността, страданието, заболяването, злополуката, липсата, пропуска, недостатъка — нулата.

Кой плаща сметката за тези претенции? Онези, които са проклинани, че не са нули, проклинани в такава степен, в каквато отстоят от въпросния идеал. И тъй като всички ценности са резултат от добродетелите, по степента на вашите добродетели се определя размерът на вашата глоба, а по степента на вашите недостатъци се определя размерът на вашата печалба. Вашият кодекс провъзгласява, че разумният човек трябва да се принесе в жертва в името на неразумните, независимият — в името на паразитите, почтеният — на безчестните, справедливият — на несправедливите, труженикът — на крадливите мародери, целенасоченият — на нагаждачите, човекът с чувство за самоуважение — на хленчещите неврастеници. Учудва ли ви духовната нищета на околните? Човек, който е постигнал тези добродетели, няма да приеме вашия морален кодекс; а човекът, който приема вашия морал, няма да достигне тези добродетели.

По силата на морала на пожертвувателността първата ценност, която жертвате, е самият морал, следващата — самоуважението. Щом критерият е потребността, тогава всеки човек се превръща едновременно в потърпевш и в паразит. Като потърпевш той е длъжен да се труди, за да бъдат задоволени потребностите на другите, поставяйки се в положението на паразит, чиито потребности трябва да бъдат удовлетворени от другиго. Той може да общува с ближните си само в някоя от двете унизителни роли: той е едновременно просяк и кръвопиец.

Вие изпитвате страх от човека, който има един долар по-малко от вас: този долар му се полага по право, той ви кара да се чувствате като измамник в морално отношение. Вие изпитвате омраза към човека, който има един долар повече от вас, този долар се полага на вас по право, той ви кара да се чувствате като измамен в морално отношение. Човекът по-долу от вас става източник на вина, човекът над вас — източник на неудовлетворение. Не знаете какво да преотстъпвате и какво да искате, кога да давате и кога да взимате, кое удоволствие на живота ви се полага по право и какъв неизплатен дълг имате към другите; с всички сили се стараете, поне на „теория“, да заобикаляте познанието си, че, съгласно приетия от вас морален критерий, вие сте виновен за всеки миг от живота си, за всяка преглътната хапка, която не се е оказала потребна за някого някъде по земята; и в сляпо негодувание зарязвате проблема, стигнали до заключението, че моралното съвършенство не може да се постигне или да се желае; че ще я карате в живота как да е, грабейки както ви попадне и без правила, отбягвайки да гледате младите в очите, младите, които ви гледат, сякаш самоуважението е възможно и очакват от вас да го имате. Чувството за вина е всичко, което е останало в душата ви — както и в душата на всеки друг, който ви отминава, отбягвайки да срещне вашия поглед. Чудите ли се защо вашият морал не успя да постигне братство на земята и проявата на добра воля от човек към човека?

Оправданието за принасянето на жертви, което вашият морал предлага, е по-покварено и от самата поквара, която то претендира да оправдава. Мотивът на вашата жертва, гласи, че това трябва да бъде любовта — любовта, която сте длъжни да изпитвате към всеки човек. Моралът, който изповяда вярата, че духовните ценности са по-драгоценни от материалните, моралът, който ви учи да презирате уличницата, отдаваща тялото си безогледно на всеки, същият този морал изисква от вас да подчините своята душа на безразборната любов към всеки, на когото попадате.

Така както не може да има безпричинно богатство, така не може да има безпричинна любов или каквото и да било безпричинно чувство. Чувството възниква в отговор на определен факт от действителността и е оценка, продиктувана от вашите норми. Да обичаш означава да цениш. Който ви казва, че е възможно да цените, без да виждате ценности и да обичате онези, които преценявате за недостойни, е същият, който ви уверява, че е възможно да се забогатее като се консумира, без да се произвежда и че хартиените пари са толкова ценни, колкото и златото.

Забележете, че той не очаква от вас да изпитвате безпричинен страх. Когато такива като него се доберат до властта, те са експерти в измислянето на средства за терор, в осигуряването на много основателни причини за изпитване на страх, посредством който те да ви управляват. Но когато се стигне до любовта, най-възвишеното чувство, вие им позволявате да ви обвиняват гръмогласно, че щом не сте способни на безпричинна любов, значи нарушавате моралния кодекс. Когато човек изпитва страх без основание, вие се обръщате за помощ към психиатър; далеч не сте така внимателни обаче, когато трябва да защитавате смисъла, същността и достойнството на любовта.

Любовта е израз на ценностите на човека, най-великата награда, която можете да заслужите с моралните качества на своя характер и на своята личност, емоционалната цена, която човек плаща за радостта, доставена му от достойнствата на друг човек. Вашият морал изисква да отделите любовта от ценностите и да я връчите на някой случаен скитник, вече не в отговор на ценните му качества, а в отклик на неговата нужда, не като награда, а като милостиня, не като отплата за добродетелите му, а като празен чек за пороците му. Вашият морал ви съветва, че целта на любовта е да ви освободи от оковите на нравствеността, че любовта има върховенство над моралната преценка, че истинската любов преодолява, прощава и превъзмогва всяка проява на злото от страна на своя обект и колкото по-голяма е любовта, толкова повече прегрешения може да прости на любимия. Да обичате човек заради неговите добродетели е твърде дребнаво и човечно — ви казва вашият морал; да го обичате заради недостатъците му е свойствено на божествената природа. Да обичате онези, които са достойни за любовта ви, е користно; да обичате недостойните е жертване. Вие дължите любовта си на онези, които не я заслужават, и колкото по-недостойни са те за нея, толкова повече любов им дължите; колкото по-гнусен е обектът, толкова по-благородна е любовта ви; колкото по-непридирчива е любовта ви, толкова по-добродетелни сте; а ако можете да доведете душата си до състояние на сметище, еднакво достъпно за всички, ако можете да престанете да зачитате моралните ценности, тогава сте достигнали състоянието на морално съвършенство.

Такъв е вашият морал на жертването и двата идеала, които ви предлага, си приличат като две капки вода: да прекроите живота на тялото си, следвайки представата за човешки добитък, а живота на своя дух — следвайки представата за бунище.

Такава е била целта ви — и сте я постигнали. Защо сега се оплаквате жално от безсилието на човека и безплодните му стремежи? Дали защото не успяхте да просперирате, търсейки разрушения? Или защото не намерихте радост, прекланяйки се пред болката? Или защото сте неспособни да живеете, щом сте избрали смъртта за ценностен критерий?

Степента на вашата способност да живеете се определя от степента, в която нарушавате вашия си морален кодекс; въпреки това, вие вярвате, че неговите проповедници са приятели на човечеството, проклинате сами себе си и не смеете да се усъмните в техните мотиви и цели. Погледнете ги сега, когато сте изправени пред решаващ избор — ако изберете гибелта, трябва да го сторите с ясната представа колко евтино и на какъв нищожен враг отдавате живота си.

Мистиците и от двете школи, проповядващи кредото на жертването, са микроби, които ви нападат през една-единствена рана — вашата боязън да разчитате на собствения си ум. Те ви казват, че притежават средство за познание, което е по-висше от ума, форма на съзнание, която превъзхожда разума — сякаш имат влияние над някакъв разпореждащ се с цялата Вселена бюрократ, който тайно им дава ценни съвети, отказвани на другите. Мистиците на духа заявяват, че притежават допълнително сетиво — свръхсензор, от който вие сте лишени: това особено шесто чувство се състои в това да се противопоставя на всички познания, които вашите пет сетива ви набавят. Мистиците на плътта не си създават главоболия с претенции за свръхсензорни възприятия: те просто заявяват, че вашите усещания нямат валиден смисъл, а тяхната мъдрост се изразява в това по някакъв неконкретизиран начин да са наясно, че вие сте слепи. И едните, и другите настояват да сведете до невалидност собственото си съзнание и да се подчините на тяхната власт. Като доказателство за своето свръхпознание те ви предлагат факта, че отстояват гледна точка, противоположна на всичко, което вие знаете, а като доказателство на своята свръхспособност да се справят с битието — факта, че ви водят към нищета, саможертване, глад и разрушение.

Те претендират, че възприемат форма на съществувание, по-висша от земното ви битие. Мистиците на духа го наричат „друго измерение“, което се състои в отричане на измеренията. Мистиците на плътта го наричат „бъдеще“, което се състои в отричане на настоящето. Да съществува нещо означава то да притежава идентичност. Каква идентичност са способни да придадат на това тяхно по-висше царство? Непрекъснато ви разправят какво то не е, но никога не ви казват какво е. Всичките им определения се състоят от отрицания: Бог е онова, което никой човешки ум не може да познае, казват те — и продължават, изисквайки да смятате това за знание: Бог е не-човек, небесата са не-земя, душата е не-тяло, добродетелта е не-изгода, А е не-А, възприятието е не-сетивност, знанието е не-разум. Техните определения не са акт на дефиниране, а на изтриване.

Единствено метафизиката на пиявица би прегърнала здраво идеята за вселена, в която показателят за идентифициране е нулата. Само пиявицата би поискала да избегне назоваването на собствената й същност, да избегне необходимостта да се знае, че субстанцията, от която е изградена личната й вселена, е кръвта на другите.

Каква е природата на този по-висш свят, в жертва на който пренасят съществуващия свят? Мистиците на духа проклинат материята, фанатиците на плътта проклинат изгодата. Първите искат човек да извлича полза като отрича земното, вторите искат човек да наследява земята, като се отрича от всички блага. Техните нематериални, нетърсещи изгода светове са царство, в което текат реки от мляко и кафе, където виното блика от скалите по тяхна команда, където пастите падат от небето, стига само някой да си отвори устата. В този материален, преследващ печалбата свят за прокарването на железопътна линия, която да ги превози дори на километър, е нужна огромна инвестиция от добродетели — интелигентност, почтеност, енергия и умения; в техния, нематериален, нетърсещ изгода свят те пътуват от планета на планета за сметка на едното желание. Ако някоя почтена личност ги запита „Как?“ — те с праведен гняв отвръщат, че с понятието „как“ боравят вулгарните реалисти; понятието на висшия дух е „някак си“. В този свят, ограничен от материята и изгодата, възнагражденията се придобиват чрез мисленето; в света, освободен от тези ограничения, възнагражденията се придобиват чрез желаенето.

И в това се заключава цялата им жалка тайна. Тайната на всичките им екзотични философии, всичките им диалектики и мистики, на уклончивите им възгледи и резките им думи, тайната, заради която те рушат цивилизацията, езика, индустриите, съсипват живота на хората, тайната, заради която сами си избождат очите и сами си пробиват тъпанчетата, потискат сетивата си, затъмняват умовете си, и целта, заради която анулират абсолютите на разума, логиката, материята, съществуванието и реалността, е да издигнат върху тази неустойчива мъглявина един-единствен свещен абсолют: собственото си Желание.

Ограничението, което се стремят да избегнат, е законът за идентичността. Свободата, която търсят, е свободата от факта, че А ще си остане А независимо от сълзите и гневните им изблици; че реката няма да донесе мляко независимо от техния глад, че водата няма да потече нагоре по склона независимо какви удобства би могло да донесе това, а ако искат да я отведат до покрива на небостъргач, ще трябва да го направят чрез мисъл и труд — чрез процес, в който естеството на сантиметър водопровод има много по-голямо значение от техните чувства; че техните чувства са така безсилни да променят движението дори на една прашинка в космоса, както не могат да променят същността на нито едно извършено от тях действие.

Тези, които твърдят, че човек не може да възприема реалността, неизкривена от неговите сетива, имат предвид, че те не желаят да опознаят реалността, неизкривена от техните чувства. „Нещата такива, каквито са“ са нещата, възприети от вашия ум; отделете ги от разума и те се превръщат в „нещата такива, каквито сте пожелали да ги възприемете“.

Няма честен бунт против разума; и ако приемете дори частица от тяхното кредо, вашият мотив е да се докопате до нещо, което вашият разум не ви позволява дори да опитвате. Свободата, която търсите, е освобождаването от факта, че ако сте се сдобили с богатството си по нечестен път, вие сте мошеник, независимо колко давате за благотворителност и колко на брой молитви изреждате; че ако спите с уличници, вие не сте достоен съпруг, независимо колко трескаво изпитвате любов към жена си на следващата сутрин; че вие сте единен организъм, а не поредица от случайни парчета, разпилени из една вселена, където няма за какво да се хванете и нищо не ви обвързва с нищо; вселена от кошмарен детски сън, където нещата шеметно се превръщат едно в друго, където мерзавецът и героят са с взаимозаменяеми роли, а встъпването в тях става по произволно желание; че вие сте човек, че вие сте същност, че вие сте.

Колкото и разпалено да настоявате, че целта на мистичните ви желания е по-висша форма на живот, бунтът против идентичността е желание за не-съществуване. Нежеланието да бъдеш нещо е желание да не бъдеш.

Вашите учители — мистиците от двете школи — са обърнали наопаки причинната връзка в своето съзнание, и по този начин се мъчат да я обърнат и в действителността. За причина те приемат своите чувства, а своят разум — за пасивно следствие. Те превръщат емоциите си в свой инструмент за опознаване на реалността. Незаменимо първостепенно значение те отдават само на своите желания, като на факт, потискащ всички останали факти. Честният човек не изпитва желание преди да е определил обекта на своето желание. Той казва „Съществува, следователно — аз го искам“. Те казват „Искам, следователно — то съществува“[1].

Те искат да надхитрят аксиомата за битието и съзнанието, те искат съзнанието им да бъде инструмент не за познание, а за сътворяване на съществуващото и съществуващото да бъде не обект, а субект на тяхното съзнание — те искат да бъдат самият Бог, който са създали по свой образ и подобие: Богът, сътворил Вселената от пустотата в резултат на случайно хрумване. Но действителността не може да бъде измамена. Те постигат точно обратното на това, което желаят. Искат всемогъща власт над битието, но вместо това губят властта над съзнанието си. Отказвайки се да знаят, те сами се осъждат на ужаса на вечното незнание.

Ирационалните желания, който ви тласкат да приемете тяхното кредо, чувствата, пред които се прекланяте като пред идол, на чийто олтар сте пожертвали земята, тъмната, смутна страст дълбоко в душата ви, която приемате за глас Божи или за повик на жлезите — не са нищо друго освен тленните останки на вашия разум. Чувство, противоречащо на разума ви, чувство, което не можете нито да обясните, нито да управлявате — това е трупът на изхабеното ви мислене, чието ревизиране вие самите сте забранили на разума си.

Всеки път, когато сте извършвали зло, отказвайки да мислите и да виждате, освобождавайки от абсолюта на реалността някакво свое дребно желание, всеки път, когато сте предпочели да кажете: „Няма да изправям пред съда на разума си откраднатите от мен курабийки, нито пък факта за съществуването на Бог, нека имам една безразсъдна прищявка, а за всичко останало ще бъда разумен човек“ — това е било деянието, с което сте погубвали съзнанието си, с което сте покварявали разума си. Тогава вашето съзнание се превръща в подставен съдебен заседател, приемащ заповеди от подмолен престъпен свят, чиято присъда изкривява доказателствата така, че да не противоречат на абсолюта, до който не смеят и да се докоснат — и резултатът е една цензурирана реалност, една разбита на парчета действителност, където късчетата, които се избрали да забелязвате, се носят из бездните на тези, които не искате да видите, удържани единствено от онзи балсамиращ флуид на ума — свободните от мисъл емоции.

Връзките, от които се стремите да се освободите, са причинно-следствените връзки. Врагът, когото се борите да победите, е законът за причината и следствието: той не ви позволява никакви чудеса. Законът за причината и следствието е законът за идентичността, приложен към действията. Всички действия се причиняват от съществуващи единици. Природата на действията се причинява и определя от природата на съществуващите единици, които ги извършват; нищо не може да действа в противоречие със своята природа. Действие, непредизвикано от единица, би било предизвикано от нула, което би означавало нулата, т.е. нищото да управлява нещото, не-единицата да управлява единицата — именно това е вселената, която обитават желанията на учителите ви, причината за тяхната доктрина на безпричинните действия, основанието за бунта им против разума, целта на морала им, на политиката им, на икономиката им; идеалът, към който се стремят: господството на нулата.

Законът за идентичността не ви позволява едновременно да запазите и да изядете тортата. Законът за причината и следствието не ви позволява да изядете сладкиша, преди да го имате. Ако обаче задушите тези два закона чрез слепотата на разума си, ако се престорите пред себе си и пред другите, че не ги разбирате — тогава може да последва опит да обявите правото си днес да изядете своя сладкиш, а утре — моя, можете да проповядвате, че начинът да имате сладкиш е първо да го изядете и после да го изпечете, че начинът да го приготвите е като започнете с консумирането, че всички желаещи имат равно право над всичко, той като нищо не е причинено от нещо. Понятието безпричинно в материалната сфера е съотносително с понятието незаслужено в духовната сфера.

Всеки път, когато въставате против причинно-следствената връзка, вие сте водени от желанието да извършите измама — не да избягате от нея, а по-лошо — да я обърнете наопаки. Вие искате незаслужена любов, сякаш любовта — следствието, може да ви даде лична стойност — причината; искате незаслужено възхищение, сякаш възхищението — следствието, може да ви даде достойнство — причината; искате незаслужено богатство, сякаш богатството — следствието, може да ви даде способности — причината; умолявате за милост, милост, а не справедливост, сякаш незаслужената прошка може да премахне причината за вашата молба. А за да можете да си позволите тези грозни, малки фалшификации, вие подкрепяте доктрината на своите учители, докато те с пяна на устата прокламират, че харченето — следствието, създава богатството — причината; че машините — следствието, създават интелигентността — причината; че сексуалните ви желания — следствието, създават философските ви ценности — причината.

Кой плаща за тази оргия? Кой причинява безпричинното? Кои се жертвите, осъдени да останат в неизвестност и да загинат в мълчание, за да не бъде смущавана преструвката ви, че те не съществуват? Това сме ние — хората на ума.

Ние сме причината за всички ценности, до които вие се домогвате, ние сме заетите с мисленето — процеса, който установява идентичността и открива причинно-следствените връзки. Ние ви научихме да знаете, да говорите, да произвеждате, да обичате. Чуйте ме вие, които отричате разума: ако не бяхме ние да го съхраним, нямаше да можете да изпълнявате желанията си, нито дори да си ги измисляте. Нямаше да можете да пожелаете дрехите, които не са ушити, автомобилите, които не са изобретени, парите, които не са създадени, за покупка на стоки, които не съществуват, възхищението, което не е преживяно от хора, които не са постигнали нищо, любовта, която принадлежи и е присъща единствено на онези, които са съхранили способността си да мислят, да избират, да ценят.

Вие, които като диваци изскачате от джунглата на своите чувства насред Пето Авеню в нашия Ню Йорк и обявявате, че искате да запазите електрическото осветление, но да разрушите електроцентралите — вие използвате нашето богатство, за да ни унищожавате, използвате нашите ценности, за да ни осъждате, използвате нашия език, за да отричате разума.

Точно както вашите мистици на духа са измислили своя небесен рай по подобие на нашата земя, пропускайки да вземат предвид нашето съществувание, и са ви обещавали награди, по чудодеен начин създадени от не-материя, така модерните мистици на плътта, пропуснали нашето съществуване, ви обещават рай, където материята по своя собствена безпричинна воля сама приема формата на всевъзможните награди, желани от вашия не-разум.

Мистиците на духа са съществували в продължение на векове чрез упражняване на охранителен рекет — правят живота на земята непоносим и след това ви карат да плащате за утеха и успокоение, забраняват всички добродетели, необходими за самото съществуване, а после яхват вашето чувство за вина, обявяват творчеството и радостта за грехове, а след това шантажират грешниците. Ние, хората на ума, сме безименните жертви на тяхното верую, ние, които бяхме готови да нарушим моралния им кодекс и да носим проклятието за греховете на разума; ние, които мислехме и действахме, докато те желаеха и се молеха; ние, които бяхме нравствени изгнаници, ние, които бяхме контрабандисти на живот, когато животът се смяташе за престъпление, а в същото време те се наслаждаваха на моралния триумф, на достойнството да са издигнати над материалната алчност и в безкористната си благотворителност да разпределят материални блага, произведени от някой, чието име са зачертали.

Сега ние сме в окови и ни бива заповядано да произвеждаме от диваци, които не ни удостояват дори със самоличност на грешници; диваци, които заявяват, че ние не съществуваме, а после заплашват да ни лишат от живота, който не притежаваме, ако не успеем да ги снабдим със стоките, които не произвеждаме. Сега от нас се очаква да продължим да управляваме железници и да знаем с точност до минута кога ще пристигне влак, пресякъл целия континент; от нас се очаква да продължим да управляваме стоманолеярни и да знаем молекулярния състав на всяка капчица метал във въжетата на вашите мостове и в корпусите на самолетите, които ви издигат във въздуха, докато в същото време кликата на вашите гротескни, нищожни мистици на плътта спори над остатъците от нашия свят, спори с помощта на нечленоразделните звуци на някакъв не-език, че не съществуват нито принципи, нито абсолюти, нито знание, нито разум.

Падайки под нивото на дивака, който вярва, че магическите думи, произнесени от него, имат властта да променят реалността, те вярват, че реалността може да бъде променена от думи, които те не произнасят — и тяхното магическо оръжие е премълчаването, самозалъгването, че отказът им да назоват идентичността на нещо е някаква вуду сила, която не му позволява да съществува.

Така както живеят телесно за сметка на ограбено богатство, по подобен начин живеят интелектуално за сметка на присвоени идеи, обявявайки, че честността се заключава в това да отказваш да знаеш, че някой краде. Така както използват следствията, въпреки че отричат причините, така използват и нашите идеи, въпреки че отричат източника им и самия факт на съществуването на идеите, от които се ползват. Така както се стремят не да разработят индустриални планове, а да придобият власт над такива планове, по подобен начин се стремят не да мислят, а да придобият власт над човешкото мислене.

Така както провъзгласяват, че за да се управлява завод е нужно единствено умението да се завърти манивелата на машините, а премълчават въпроса кой е създал завода, по подобен начин обявяват, че няма реално съществуващи обекти, че не съществува нищо освен движение, а премълчават, че движението предполага нещото, което се движи, че без понятието „обект“, няма как да съществува понятието „движение“ Така както обявяват правото си да консумират незаслуженото, премълчавайки въпроса кой трябва да го произведе, по подобен начин заявяват, че няма закон за идентичността, че не съществува нищо освен промяната, премълчавайки факта, че „промяна“ предполага понятия за това какво се променя, от какво и в какво, че без закона за идентичността понятието „промяна“ е невъзможно. Така както ограбват индустриалеца, отричайки при това неговата ценност, така се стремят да заграбят властта над цялото битие, отричайки при това, че самото то съществува.

„Ние знаем, че нищо не знаем“ — лекомислено дрънкат те, премълчавайки факта, че със самото твърдение демонстрират знание. „Няма абсолюти“ — лекомислено дрънкат те, премълчавайки факта, че са произнесли абсолют. „Вие не можете да докажете, че съществувате или че осъзнавате“ — лекомислено дрънкат те, премълчавайки факта, че доказателството предполага съществуване, съзнание и сложна верига от знания: съществуването на нещо, което да се знае, на съзнание, способно да го знае, и на познание, което учи как да се прави разлика между понятията „доказано“ и „недоказано“.

Когато един дивак, който не се е научил да говори, заяви, че съществуващото трябва да се доказва, той иска от вас да го докажете посредством несъществуващото; когато заявява, че вашето съзнание трябва да се докаже, той иска да го докажете посредством отсъствието на съзнание; той иска от вас да прекрачите в пустотата извън битието и съзнанието, за да му представите доказателство и за двете; иска да се превърнете в нула, за да придобиете знание какво е нулата.

Когато той заявява, че една аксиома е въпрос на случаен избор, а той не е избрал да приеме аксиомата за собственото си съществуване, то той пропуска факта, че всъщност я е приел чрез самото произнасяне на това изречение, че единственият му начин да я отхвърли е като замълчи, не тълкува никакви теории и умре.

Аксиомата е твърдение, което определя основата на знанието и на всяко следващо твърдение, имащо отношение към това знание, твърдение, което неизбежно се съдържа във всички други, независимо дали конкретният оратор желае да го признае, или не. Аксиомата е положение, което побеждава опонентите си с факта, че след като не могат да направят какъвто и да е опит да го опровергаят, те са принудени да го приемат и използват. Нека пещерният човек, който не желае да признае аксиомата за идентичността, се опита да представи теорията си, без да използва понятието „идентичност“ или което и да е производно на него понятие; нека човекоподобното, което не желае да признае съществуването на съществителните, се опита да измисли език без съществителни, прилагателни или глаголи; нека знахарят, който не желае да признае валидността на сетивните възприятия, се опита да го докаже, без да използва данните, получени чрез сетивни възприятия; нека психоаналитикът, който не желае да приеме аргументите на логиката, се опита да го докаже, без да използва логически аргументи; нека пигмеят, който обявява, че небостъргач, по-висок от петдесет етажа, не се нуждае от основи, да издърпа основите изпод своето жилище, не изпод вашето; нека канибалът, който ръмжи, че свободата на човешкия ум е нужна, за да се създаде индустриална цивилизация, но не и за да се поддържа, да получи стрели и меча кожа вместо професура по икономика.

Мислите ли, че те ви връщат към Тъмните векове? Те ви теглят назад към толкова тъмни векове, каквито историята не познава. Тяхната цел не е епохата преди науката, а епохата преди езика. Тяхната цел е да ви лишат от понятието, от което зависят ума, живот и културата на човечеството: понятието за обективната действителност. Изяснете си развитието на човешкото съзнание и ще разберете целта на техните убеждения.

Дивакът е същество, което не е схванало, че А е А и че действителността е реална. Неговият разум е замрял на нивото на пеленаче, в състоянието, когато съзнанието натрупва своите първоначални сетивни възприятия, но още не се е научило да разпознава конкретните обекти като цяло. Само за бебенцето светът изглежда като някакво мъгляво движение, но без очертанията на предметите, които се движат — неговият разум се ражда в деня, когато то узнае, че непрестанно пробляскващите около него шарки са неговата майка, а вихрушката зад нея е перде, че двете са конкретни самостоятелни обекти и никой не може да се превърне в другия, че те са такива, каквито са, че те съществуват. Денят, в който детето проумее, че вещите нямат воля, но то я притежава, е денят на неговото раждане като човешко същество. Денят, в който разбере, че отразеният в огледалото образ не е илюзия, а е реален, но образът не е то самото; че миражът, който вижда в пустинята, не е илюзия, че въздухът и светлинните лъчи, които го предизвикват, са реални, но това не е град, а е отразен образ на град; денят, в който проумее, че не е пасивен получател на възприятията от всеки един момент, че сетивата му не го снабдяват автоматично с откъслечни знания, независими от контекста, а само му предоставят материал за знания, който неговият ум трябва да се научи да осмисля; денят, в който проумее, че неговите сетива не могат да го заблудят, че физическите обекти не могат да действат без причина, че неговите сетивни органи имат физическа основа, но нямат самостоятелна воля, нямат силата да изобретяват или да изопачават, че получаваните от тях показания са абсолютни, но умът му трябва да се научи да ги разбира, неговият ум трябва да открива природата, причините и пълния контекст на сетивния материал, неговият ум трябва да идентифицира нещата, който то възприема — това е денят, в който то се ражда като мислител и учен.

Ние сме хората, стигали до този ден; вие сте хората, избрали половинчатия изход; дивакът никога няма да достигне до него.

За един дивак светът е място на непонятни чудеса, където всичко е възможно за неодушевената материя, а за него нищо не е възможно. Той живее не в свят на непознатото, а в ирационалния ужас на света на непознаваемото. Той вярва, че физическите обекти са надарени със загадъчна воля, движени са от безпричинни, непредсказуеми капризи, докато той самият е безпомощна пионка, оставена на благоволението на сили извън неговия контрол. Той вярва, че природата се управлява от демони, които притежават вездесъща сила, че за тях реалността е някаква променлива играчка, където във всеки един момент могат да превърнат паницата с храна в змия, а жена му — в бръмбар, където това А, което той никога не е открил, може да бъде всяко не-А по техен избор, където единственото притежавано от него знание е, че не трябва да се опитва да знае. Той не може да разчита на нищо, може само да желае и пропилява живота си в желания, умолявайки своите демони да удовлетворят желанията му чрез деспотичната власт на своята воля: ако желанията му се изпълнят, приписва заслугата на демоните, ако не се изпълнят — вини за това себе си, принася им жертви в знак на своята признателност, принася им жертви като свидетелство за своята вина, пълзи по корем от страх, прекланя се пред слънцето и луната, пред вятъра и дъжда, пред всеки главорез, който се провъзгласи за техен глашатай, стига думите му да са неразбираеми и маската му достатъчно ужасяваща; той желае, моли и пълзи, и накрая умира, а в качеството на летопис на своя мироглед ви оставя уродливите чудовища на своите идоли — полухора, полуживотни, полупаяци, — въплъщението на света на не-А.

Той олицетворява интелектуалното състояние на вашите сегашни учители и той символизира света, в който те искат да ви отведат.

Ако искате да научите с какви средства предлагат да се извърши това, влезте в аудиторията на произволен колеж и ще чуете как професорите учат децата ви, че човек не може да е сигурен в нищо, че съзнанието му няма каквато и да е валидност, че той не може да научава нито факти, нито закони на битието, че той е неспособен да опознае обективната реалност. Какво тогава да му служи като мерило за познание и истинност? Каквото и да е, стига в него да вярват другите — това е техният отговор. Няма знания, преподават те, има само вяра: вашето убеждение, че съществувате, е само акт на вярата, не по-основателно от вярата на някой друг в правото му да ви убие; аксиомите на науката са акт на вярата, не по-достоверни от вярата на мистика в библейските откровения; убеждението, че електрическото осветление може да се осигури чрез генератор е акт на вярата, не по-достоверно от вярването, че то може да се получи като в първия ден на новолунието се целуне заешко краче под сгъваема стълба — истината е такава, каквато искат да я видят хората, а хората са всички други освен самия вас; действителността е това, което хората пожелаят да кажат, че е; няма обективни факти, а само произволни хорски желания; човек, който търси знания в лабораторията с помощта на епруветки и логика е старомоден, суеверен глупак; истински учен е този, който прави обществени допитвания, и ако не беше егоистичната алчност на производителите на стомана, които имат монопол върху спъването на научния прогрес, щяхте да научите, че Ню Йорк не съществува, тъй като едно допитване до цялото население на планетата показва, че вярата на огромното мнозинство забранява неговото съществуване.

В продължение на векове мистиците на духа са провъзгласявали вярата за стояща над разума, но не са се осмелявали да отричат неговото съществуване. Техните наследници и потомци — мистиците на плътта — доведоха тяхното дело до край и осъществиха мечтата им: те обявяват, че всичко е въпрос на вяра и го наричат бунт против вярването. Въстават против недоказаните твърдения като обявяват, че нищо не може да се докаже; въстават против свръхестественото знание като обявяват, че не е възможно никакво знание; въстават против враговете на науката като обявяват, че всяка наука е суеверие; въстават против заробването на разума като обявяват, че няма разум.

Ако изоставите способността си да възприемате, ако приемете да промените своя критерий от обективен на колективен и да чакате човечеството да ви каже какво да мислите, ще откриете, че пред очите ви, от които сте се отрекли, става една друга подмяна: ще откриете, че учителите ви стават господари на колектива и ако тогава откажете да им се подчинявате, протестирайки, че те не са цялото човечество, те ще ви отговорят: „С помощта на какво средство знаете, че не сме? Сме ли казвате, братко? Откъде взехте това старомодно понятие?“

Ако се усъмните дали целта им действително е такава, обърнете внимание с каква страстна последователност мистиците на плътта се стараят завинаги да забравите, че такова понятие като разум въобще е съществувало някога. Обърнете внимание на голословните увъртания, на думите с разтегливо значение, на колебливата терминология, посредством която се мъчат да отбягват понятието мислене. Вашето съзнание, ви казват те, се състои от „рефлекси“, „реакции“, „преживявания“, „копнежи“ и „подтици“, а отказват да посочат посредством какви средства се придобили знания за това, да посочат какъв акт извършват, когато ви съобщават това, или какъв акт извършвате вие, когато ги слушате. Думите имат силата „да подобряват състоянието ви“, казват те и отказват да посочат причините, поради които думите имат силата да променят у вас някакво нещо, като се премълчава какво е то. Четейки книга, ученикът я разбира благодарение на процеса на… — премълчава се какво. Ученият прави изобретение като е зает с дейността… — премълчава се коя. Психологът помага на пациента неврастеник да реши проблем и да преодолее конфликт с помощта на… — премълчава се на какво. Индустриалец — премълчаване — няма такова лице. Заводът е „природен ресурс“ като дървото, скалата или калната локва.

Проблемът с производството, ви казват те, е вече решен и не заслужава повече изучаване или загриженост: единственият проблем, оставен за вашите „рефлекси“, сега е проблемът с разпределението. Кой е решил проблема за производството? Човечеството, отговарят те. Какво е решението? Стоките са налице. Как се озоваха налице? Някак си. По каква причина? Нищо никога няма причина.

Те провъзгласяват, че всеки човек, появил се на белия свят, има право да живее без да се труди, независимо че това противоречи на законите на реалността; че всеки има право да получи своя „минимум от средства за препитание“ — храна, облекло, жилище, без никакви усилия от негова страна, като полагащи му се по негово рождено право. Да ги получи — от кого? Премълчава се. Всеки човек, известяват те, притежава равна част от техническите средства за издръжка, създадени по света. Създадени — от кого? Премълчава се. Обезумели мерзавци, които демагогстват като защитници на индустриалците, вече дефинират целта на икономиката като „съгласуване между неограничените желания на човечеството и стоките, доставяни в ограничено количество“. Доставяни — от кого? Премълчава се. Интелектуални бандити, представящи се за професори, пренебрегват мислителите на миналото, като обявяват техните социални теории за основани върху непрактичното допускане, че човек е разумно същество, а тъй като според тях хората били ирационални, се налагало да се установи система, която да направи възможно те да съществуват, бидейки ирационални, иначе казано — отричайки действителността. Кой ще го направи възможно? Премълчава се. Всяка мотаеща се посредственост се спуска да отпечатва плановете си за управление на производството в световен мащаб, някои се съгласяват със статистиките й, други — не, но никой не поставя под съмнение правото въпросният план да бъде наложен със сила. Наложен — на кого? Премълчава се. Случайни дами с неясни доходи се връщат от околосветските си пътешествия с посланието, че изоставащите народи искат по-висок жизнен стандарт. Искат — от кого? Премълчава се.

И за да изпреварят въпроси относно причината за различията между едно село в джунглата и Ню Йорк, те прибягват до крайно безочие при обясняването на индустриалния прогрес в света — небостъргачите, въжените мостове, мощните двигатели, железопътните влакове — като заявяват, че човекът е животно, притежаващо инстинкт за производство на сечива.

Чудили ли сте се какво не е наред в света? Веруюто на безпричинното и на незаработеното достигна кулминационната си точка. Всичките ви шайки от мистици — на духа или на плътта — се борят за властта да ви управляват, ръмжейки, че любовта е решението на всички духовни проблеми, а камшикът е решението на всички плътски проблеми — за вас, които сте се съгласили да нямате разум. Отреждайки ви по-малко достойнство, отколкото на добитъка, пренебрегвайки съветите на всеки дресьор на животни, че никое животно не може да бъде приучено на нищо чрез страх, че един измъчван слон ще стъпче мъчителя си, но няма да му служи и да пренася товари, те очакват от хората да продължат да произвеждат електроннолъчеви тръби, свръхзвукови самолети, ускорители на частици и космически телескопи — и всичко заради дажбата от месо като награда и ударите по гърба като поощрение.

Не се заблуждавайте относно характера на мистиците. Векове наред единствената им цел е била да подкопаят съзнанието ви, а единственото им страстно желание — да придобият власт; властта да ви управляват със сила.

От ритуалите на шаманите в джунглата, които са изопачавали действителността с нелепите си гротески, осакатявали са ума на жертвите си и са ги държали в ужас пред свръхестественото в продължение на векове, през догмите за свръхестествените сили в Средновековието, принуждавали хората да седят скупчени на пръстения под в своите коптори, обзети от ужас, че дяволът може да им открадне паницата супа, за която са работили осемнайсет часа, та чак до опърпания дребничък усмихващ се професор, който ви уверява, се мозъкът ви няма мисловен капацитет, че не разполагате със средства да възприемате и трябва сляпо да се подчинявате на всемогъщата воля на свръхестествената сила, наречена Общество — всичко това е едно и също представление с една и съща единствена цел: да ви принизят до състоянието на аморфна маса, отказала се да вярва в достоверността на своето съзнание.

Но това не може да бъде сторено без вашето съгласие. А щом сте го позволили, значи си го заслужавате.

Когато слушате пламенната тирада на мистика за безсилието на човешкия ум и започвате да се съмнявате в своето, а не в неговото съзнание, когато позволявате вашето несигурно полурационално състояние да бъде разклатено от някакво твърдение и решите, че е по-безопасно да се доверите на неговата ненадмината убеденост и знания, тогава и двамата ставате за подигравка: вашето одобрение е единственият източник на неговата убеденост. Свръхестествената сила, от която се бои мистикът, непознаваемият дух, пред който се прекланя, съзнанието, което смята за всемогъщо — се крият у вас.

Мистик е човек, който се е отказал от своя разум при първия сблъсък с разума на другите. Някъде в далечните години на своето детство, когато собственото му разбиране за действителността е влязло в конфликт с твърденията на другите, с техните деспотични заповеди и противоречиви искания, той е отстъпил пред страха от независимостта толкова малодушно, че се е отрекъл от способността си да разсъждава. На кръстопътя между „Аз зная“ и „Те казват“ той е избирал авторитета на другите, по-скоро за да се предаде, отколкото за да разбира, по-скоро за да вярва, вместо да мисли. Вярата в свръхестественото е започнала като вяра в превъзходството на другите. Неговата капитулация е приела формата на чувство, че той трябва да крие неумението си да разбира, че другите притежават някакви загадъчни познания, от които единствено той е лишен, че действителността е такава, каквато те желаят да я видят благодарение на някакви средства, които на него са отказани завинаги.

Оттогава насетне, страхувайки се да мисли, той е оставен на благоволението на някакви неопределени усещания. Неговите чувства стават единственото му ръководно начало, единствените останки от личността му, той се вкопчва в тях със свирепа ревност и ако изобщо е зает с някакво мислене, то е посветено на усилията да скрие от самия себе си, че естеството на неговите чувства не е нищо друго, а ужас.

Когато един мистик заявява, че чувства съществуването на сила, по-висша от разума, той наистина я усеща, но тази сила не е всемогъщият дух на Вселената, това е съзнанието на всеки случаен минувач, комуто той е подчинил своето собствено съзнание.

Един мистик е движен от подбудата да впечатлява, да надхитри, да ласкае, да мами, да принуждава онова всемогъщо съзнание на другите. Те са единственият му ключ към действителността и той се чувства неспособен да съществува по друг начин, освен като впрегне на работа тяхната мистериозна сила и като изтръгне против волята им тяхното съгласие. „Те“ са единственото му средство за възприятие и, подобно на слепеца, който се осланя на зрението на кучето-водач, чувства, че за да живее, трябва да държи другите вързани на каишка. Контролът върху съзнанието на другите става единствената му страст — ламтежът за власт е плевел, който вирее единствено върху пустеещите парцели на изоставения разум.

Всеки диктатор е мистик, а всеки мистик е потенциален диктатор. Мистикът копнее за послушанието на хората, а не за тяхното съгласие. Иска от тях да подчинят съзнанието си на неговите твърдения, на неговите декрети, на неговите желания, на неговите приумици — точно както неговото съзнание е вече подчинено на тяхното. Той иска да гради отношенията си с хората от позицията на вярата и на силата — той не намира удовлетворение от тяхното съгласие, ако трябва да го постига благодарение на факти и аргументи. За него разумът е враг, от който се бои, но едновременно го смята за зависим от чужда воля; за него разумът е средство за измама; той чувства, че хората притежават някаква сила, по-влиятелна от разума — и единствено техните безпричинни вярвания или принудителното им послушание могат да му дадат чувство за сигурност, доказателство, че и той се е сдобил с липсващата мистична дарба. Страстното му желание е да командва, а не да убеждава: убедеността изисква независимо действие и се основава на абсолюта за обективната действителност. Това, което той търси, е власт над действителността и над средството на хората да я възприемат — техния ум; властта, чрез която да настани своята воля между битието и съзнанието, сякаш ако хората се съгласят под негова команда да си представят някаква мнима реалност, то те ще могат да я създадат и фактически.

Точно както в материален аспект мистикът е паразит, който експроприира богатството, създадено от другите, по подобен начин той е паразит и в духовен аспект, като плячкосва идеите, създадени от другите — така мистикът пада под нивото дори на лунатика, който си създава някаква своя изкривена действителност, защото мистикът деградира до налудничав паразит, който се стреми към действителност, изкривена от другите.

Има само едно състояние, което удовлетворява копнежа на мистика по безкрайността, по причинната необвързаност, по неидентичността: смъртта. Без значение с какви неразбираеми причини обяснява своите неизразими чувства, всеки, който отхвърля действителността, отхвърля съществуването — и от този момент нататък го ръководят ненавистта към всички ценности на човешкия живот и страстният стремеж към всичко зло, погубващо живота. Мистикът се наслаждава на зрелището на страданията, нищетата, раболепието; те му дават усещане за триумф, доказателство за победата му над обективната реалност. Но никаква друга реалност не съществува.

Без значение на чие благоденствие претендира, че служи — на Божието или на това на едно безтелесно чудовище, което нарича „Народ“, без значение какъв идеал провъзгласява в някакви си свръхестествени измерения, фактически, в реалността, тук, на земята неговият идеал е смъртта, ненаситната му страст е да убива, единственото му задоволство — да изтезава.

Разрушението е единственият завършек, до който винаги води кредото на мистиците, това им постижение е днес пред очите ви, и ако опустошенията, предизвикани от действията им, не са ги заставили да се усъмнят в доктрините си, ако продължават да уверяват, че са водени от любов, а пък грамадите от човешки трупове не са ги разубедили — това е защото истината за техните души е много по-лоша от гнусното извинение, което им позволявате: извинението, че целта оправдава средствата и че извършваните от тях жестокости са само средство за постигането на иначе благородните им цели. А истината е, че именно жестокостите са тяхната цел.

Чуйте ме вие, които сте достатъчно покварени, за да повярвате, че можете да се нагодите към диктатурата на мистика и да му угодите като се подчинявате на заповедите му — няма начин да му угодите; когато се подчините, той ще преиначи заповедите; той търси послушание заради самото послушание и унищожение заради самото разрушение. Чуйте ме вие, които сте толкова големи страхливци, че да повярвате във възможността да се спазарите с мистика, като се съгласите с неговото изнудване — няма начин да се откупите от него, подкупът, който той желае да вземе, е вашият живот, малко по малко или наведнъж — както сте готови да го отстъпите; а чудовището, от което самият той се стреми да се откупи, е скритата празнота в неговото съзнание, подтикваща го да убива само и само да не признае пред себе си, че всъщност желае собствената си смърт.

Чуйте ме вие, които сте достатъчно невинни, за да повярвате, че силите, витаещи днес във вашия свят, са движени от ненаситност за ограбване на материални ценности — боричкането на мистиците за плячката е само параван, зад който те крият от самите себе си истинските си мотиви. Материалното богатство е средство да се поддържа човешкия живот и те го искат настойчиво, за да имитират живите същества, преструвайки се пред себе си, че желаят да живеят. Но просташкото им отдаване на заграбения разкош не е удоволствие, а бягство. Целта им не е те да притежават вашето богатство, те искат вие да го нямате; те не искат да успеят, а искат вие да се провалите; те не искат да живеят, те искат вие да умрете; те не желаят нищо, те ненавиждат битието и не знаят покой — всеки от тях се бои да признае, че собствената му омраза е насочена към самия него.

Чуйте ме вие, които никога не сте успели да вникнете в същността на злото, вие, който ги смятате за „заблудени идеалисти“ — нека ви прости този Бог, когото сте изобретили! — те са същината на злото, те са онези противни на живота субекти, които се стремят да погълнат целия свят, за да заситят безличната нула в душите си. Не до вашето богатство се домогват те. Те заговорничат против разума, което означава — против живота и човека.

Това е заговор без водач и без ръководство, а разни дребни разбойници, станали инцидентно силните на деня и успели да спечелят дивиденти от агонията на една или друга страна, са случайната измет, носена на гребена на поройния поток от скъсания бент, зад който столетия са се трупали нечистотии, от хранилището, в което е събрана омразата към разума, към логиката, към таланта, към постиженията, към радостта, омраза, складирана там от всеки хленчещ антихуманист, проповядвал някога старшинството на сърцето над разума.

Това е заговор на всички онези, които се стремят не да живеят, а да се им се размине живеенето, на онези, които се стремят само лекичко да надхитрят действителността и се родеят с всички други, заети да правят същото; това е конспирация, обединила чрез отбягването на реалността всички, които виждат ценност в нулата: професора, неспособен да мисли, но намиращ удоволствие в това да осакатява ума на студентите си; бизнесмена, който брани своето бездействие, като намира удоволствие в това да спъва конкурентите; неврастеника, който защитава отвращението си към самия себе си, като намира удоволствие да разстройва живота на хората със самоуважение; некомпетентния, който намира удоволствие в това да пречи на напредъка; посредствения, който намира удоволствие в това да събаря пиедестала на величието; евнуха, който намира наслада в това да кастрира всяко удоволствие; и целия им щаб, който ги обезпечава интелектуално — всички онези, които проповядват, че жертвоприношението на добродетелите ще превърне пороците в достойнства. Смъртта е главната предпоставка в основата на теориите им, смъртта е целта на техните практически действия, а вие сте последните им жертви.

Ние, които бяхме живият буфер между вас и същността на вашето кредо, вече не сме там да ви спасяваме от последиците на това, в което сте избрали да повярвате. Вече не желаем да заплащаме с живота си дълговете, които си навличате с вашия начин на живот, и моралния дефицит, натрупан от всички поколения преди вас. Вие живеехте, вземайки своето време назаем, и аз съм човекът, дошъл да изиска дължимото.

Аз съм човекът, чието съществуване се мъчехте да пренебрегнете чрез многобройните си премълчавания. Аз съм човекът, когото не искахте нито да оставите жив, нито му позволявахте да умре. Не искахте да живея, защото ви беше страх да научите, че аз нося отговорността, от която вие се отказахте, и че животът ви зависи от мен; не искахте да умра, защото го знаехте.

Преди дванайсет години, когато работех във вашия свят, бях изобретател. Бях представител на една професия, която се появи в човешката история последна, но ще изчезне първа по пътя обратно към получовека. Изобретателят е човек, който за всичко във Вселената си задава въпроса „Защо?“ и не позволява нищо да застане между отговора и неговия ум.

Подобно на човека, открил използването на парата, или на човека, открил използването на петрола, аз открих енергиен източник, който е бил на разположение още от раждането на планетата Земя, но хората не са знаели как да го ползват, освен като обект на преклонение, пораждащ боязън и легенди за бога-гръмовежец. Създадох експериментален модел на двигател, който щеше да донесе огромно състояние на мен и на работодателите ми, двигател, който щеше да повиши многократно коефициента на полезно действие на всяко създадено от човека съоръжение, нуждаещо се от енергия, и без допълнителни разходи да увеличи производителността на всеки час труд, с който си изкарвате прехраната.

Но ето че една нощ на събрание в завода чух, че съм осъден на смърт заради моето изобретение. Чух трима паразити да твърдят, че моят мозък и моят живот са тяхна собственост, че правото ми на съществувание е условно и зависи от удовлетворяването на техните желания. Талантът ми, заявяваха те, трябва да бъде насочен за обслужване на нуждите на по-малко способните. Умението ми да се грижа за живота си, казваха те, още не ми дава право да живея; а тяхното право да живеят е безусловно — по силата на тяхната некомпетентност.

Тогава осъзнах какво не е наред със света, видях какво погубва хора и нации и къде трябва да се води битката за живота. Разбрах, че врагът е обърнатият наопаки морал, а единствената му сила произтича от моето одобрение. Разбрах, че злото е безсилно — то е ирационално, сляпо и противоестествено — и единственото оръжие, благодарение на което триумфира, е готовността на доброто да му служи. Точно както паразитите около мен публично заявяваха безпомощната си зависимост от моя ум и очакваха от мен доброволно да приема робството, което нямаха власт да ми наложат, точно както разчитаха именно моята саможертва да им осигури средството за реализирането на плана им, по същия начин, по целия свят и в цялата история на човечеството, под разнообразни форми и варианти — като се започне с изнудванията от роднини-безделници и се стигне до варварщините в колективизираните страни — винаги и навсякъде добрите, способните, разумните хора са заставени сами да съдействат за своето унищожаване, да преливат на злото кръвта на своите добродетели, получавайки обратно отровата на разрухата — така те подхранват силата на злото да оцелее и обричат своите собствени ценности на пагубно безсилие. Разбрах, че при поражението на всеки достоен човек се стига до една точка, когато само собственото му съгласие може да позволи на злото да го победи; че другите по никакъв начин няма да успеят да му навредят, ако той им откаже съгласието си. Разбрах, че мога да сложа край на безчинствата ви като само произнеса наум една-единствена дума. И аз я произнесох. Думата беше „Не“.

Напуснах онзи завод. Напуснах вашия свят. Посветих се на това да предупреждавам вашите жертви и да им давам метода и оръжието да се борят против вас. Методът се състоеше в отказ до се пренасочват възнагражденията. Оръжието беше справедливостта.

Ако искате да научите какво загубихте, когато напуснах и когато моите съмишленици се присъединиха към моята стачка и изоставиха вашия свят, застанете на едно парче гола земя насред пущинаците, където преди не е стъпвал човешки крак, и се запитайте по какъв начин ще оцелеете и колко ще издържите, ако откажете да мислите, а наоколо няма кой да ви научи какво и как да вършите; а ако пък решите да напрегнете мозъка си, запитайте се дали вашият ум е способен да направи нужните открития; запитайте се до колко на брой независими заключения сте стигнали през живота си и каква част от времето си сте изразходвали в извършване на действия, които сте научили от други хора; запитайте се дали ще можете да откриете как да обработвате земята, да отглеждате реколта и да произвеждате храната си, дали ще можете да изобретите колелото, лоста, индукционната бобина, генератора, електронната лампа; и чак след това решете дали хората на ума са експлоататори, които живеят от плодовете на вашия труд и ограбват създаденото от вас материално богатство, и дали се осмелявате да смятате, че притежавате сила и власт да ги заробите. Нека жените ви се вгледат в обитателката на джунглата със съсухрено лице и увиснала гръд, която час подир час, век подир век неизменно седи и стрива брашното в каменен съд; и нека после се запитат дали техният „инстинкт за направата на сечива“ ще им осигури хладилници, перални машини и прахосмукачки, а ако не — то дали биха искали да унищожат онези, които осигуряват всичко това, но не благодарение на „инстинкт“.

Огледайте се, вие — диваците, които заекват, че идеите уж се раждали от средствата за производство, че машината не е продукт на човешката мисъл, а на някаква мистична сила, която произвежда човешко мислене. Вие не бихте били в състояние да откриете индустриалния век, а знаете само да се вкопчите в морала от времето на варварството, когато мизерното задоволяване само на най-насъщните нужди е ставало посредством физическия труд на робите. Всеки мистик открай време мечтае да има роби, за да го предпазват от материалната действителност, която го плаши. Но вие — уродлив продукт на атавизма, сте втренчили празен поглед в небостъргачите и заводските комини около вас и мечтаете да заробите тези, които ви осигуряват материалните блага — учените, изобретателите, индустриалците. Когато надавате вой за обществена собственост върху средствата за производство, вие всъщност искате обществена собственост върху ума. Научих моите стачкуващи единомишленици, че единственият отговор, който заслужавате, е: „Само посмейте да ни ги вземете!“

Вие заявявате, че сте неспособни да обуздаете силите на неодушевената природа, обаче предлагате да впрегнете в хомот разума на хора, с чиито постижения и способности не можете да се мерите. Заявявате, че не можете да оцелеете без нас, но въпреки това предлагате вие да диктувате условията на нашето оцеляване. Заявявате, че се нуждаете от нас, а пък си позволявате наглостта да отстоявате правото си да ни управлявате от позицията на силата и очаквате, че ние, които не се боим от изпълващата ви със страх физическа природа, ще се разтреперим пред някакъв мерзавец, който е успял да ви уговори да му гласувате възможността да ни командва.

Предлагате да се установи социален ред, основан на следните догми: ти си некомпетентен да управляваш своя собствен живот, но си компетентен да управляваш живота на другите; ти си непригоден да съществуваш свободен, но си пригоден да станеш всемогъщ владетел; ти не си способен да изкарваш прехраната си като използваш собствения си интелект, но си способен да оценяваш политици и да гласуваш за назначаването им на длъжности с пълна власт над изкуство, което не си виждал никога, над науки, които не си изучавал никога, над постижения, за които не знаеш, над гигантски промишлени отрасли, където ти, съгласно собственото си определение за способностите си, не би могъл да се справиш успешно дори с работата на помощник-смазочник.

Вие проповядвате култ към пустотата и безсилието, чийто идол и символ е съществото, подчинено по рождение, такъв е идеалът ви за човек и критерият ви за ценност, и по негов образ и подобие се стремите да прекроите душата си. „Човешко е“ — крещите в защита на всяка низост, стигайки до такава степен на самоунижение, че се стараете да направите понятието човешко същество синоним на хилав глупак, неудачник, лъжец, непрокопсаник, мерзавец, измамник и да изгоните от човешкия род героя, мислителя, труженика, изобретателя, силния, целенасочения, чистосърдечния — сякаш „да се чувства“ е човешко, но да се мисли не е, сякаш покварата е присъща на човека, но добродетелите не са, сякаш смъртта е предпоставена за човека, но животът не е.

За да ни лишите от чест, което да ви позволи впоследствие да ни лишите от нашето богатство, вие винаги сте гледали на нас като на роби, незаслужаващи морално признание. Вие възхвалявате всяко рисково начинание с претенции, че не цели печалба и облаги, а осъждате хората, чиято печалба и доходи правят въпросното начинание възможно. Вие разглеждате като проект „в интерес на обществото“ всяко начинание, обслужващо интересите на тези, които не плащат, но да се предоставят каквито и да било услуги на онези, които поемат разходите, не е в интерес на обществото. „Обществена полза“ носи всичко, раздавано като подаяние; ангажирането в търговски взаимоотношения обаче вреди на обществото. „Обществено благосъстояние“ е благосъстоянието на тези, които не са го заработили; на тези, който го създават, не се полага благосъстояние. Обществото за вас е всеки, неуспял да достигне някаква добродетел или ценност, а всеки, който я е достигнал, всеки, който осигурява необходимите за оцеляването ви блага, престава да бъде считан за част от обществото и за част от човешкия род.

Какво помрачение на разума ви позволи да се надявате, че можете да се справите с тази противна каша от противоречия и да я превърнете в план на идеалното общество, щом Не-то на вашите жертви беше достатъчно, за да рухне цялата ви постройка? Какво позволява на просяка нагло да размахва болките си в лицето на успелите хора и със заплашителен тон да моли за помощ? И когато го прави, вие надавате вой, че разчитате на нашето състрадание, но тайно се уповавате на моралния кодекс, който ви е научил да разчитате на нашето чувство за вина. Очаквате от нас да изпитваме виновност заради добродетелите си в присъствието на вашите пороци, рани и провали; виновност заради житейските ни успехи, заради това, че умеем да се радваме на живота, който вие проклинате, но умолявате да ви помогнем да живеете.

Искате ли да знаете кой е Джон Голт? Аз съм първият човек, отказал да гледа на способностите си като на вина. Аз съм първият човек, който няма да се самонаказва и да се разкайва за своите достойнства — аз пръв няма да позволя те да бъдат използвани като средство за собственото ми унищожение. Аз пръв няма да приема венеца на мъченичество от ръцете на хората, искащи моята гибел в замяна на привилегията да се грижа за техния живот. Аз пръв им казах, че не се нуждая от тях и докато не се научат да общуват с мен като търговци — заменяйки ценност за ценност, — ще им се наложи да живеят без мен, така както аз ще живея без тях; така ще им покажа кой има потребности и кой има способности, а ако човешкото оцеляване е критерият, ще разберат изпълнението на чии условия отваря пътя към оцеляването.

Планирано и умишлено направих това, което в цялата история е вършено скрито и неосъзнато. Винаги е имало интелигентни хора, които са обявявали стачка като израз на протест и отчаяние, без обаче да осъзнават смисъла на своето действие. Човекът, който се оттегля от обществения живот, за да размишлява, но без да споделя мислите си; човекът, предпочел да прекара дните си в скромната неизвестност на наемен работник на физическия труд, който пази за себе си пламъка на своите мисли, без да им предава определена форма, изражение или въплъщение, за да ги скрие от света, който презира; човекът, обзет от отвращение, човекът, който се отказва, преди да е започнал, човекът, който не се захваща с нищо, за да не се окаже победен, човекът, който използва само нищожна част от способностите си, обезкуражен от несбъднатия си копнеж да намери своя идеал — всички те стачкуват, стачкуват срещу неразума, срещу вашия свят и вашите ценности. Но не осъзнавайки собствените си ценности, различни от вашите, те се отказват от търсенето на знание и се потапят в мрака на безнадеждно възмущение; тяхното възмущение е справедливо, но без да се знае какво е справедливост, и страстно, без да се знае какво е желание; те ви отстъпват силата на истинността и се отказват от всичко, към което ги подтиква разумът; и в края на краищата загиват в горчиво разочарование подобно на бунтовници, които така и не научават целта на своя бунт, като любовници, непознали любовта.

В онази безславна ера, която наричате Тъмните векове, интелектът бил в перманентна стачка: по онова време способните хора се спотайвали вдън земя и живеели скришом, тайно трупайки знания, а преди смъртта си унищожавали плодовете на своя ум; и само малцина от най-доблестните мъченици оцелели, за да съхранят човешкия род жив. Всеки период, през който са управлявали мистици, е бил епоха на стагнация и лишения, в която повечето хора са стачкували срещу битието, трудили са се колкото да преживяват най-оскъдно, защото, ако им останело нещо, то щяло да бъде плячкосано от управниците им; отказвали са да мислят, да дерзаят, да произвеждат, тъй като в крайна сметка печалбата им е щяла да бъде прибрана от някой обкичен със злата дегенерат, чиято санкция стояла по-високо от разума и който имал върховната власт над истината по силата на божественото право и благоволението на дебелата тояга. Пътят на човешката история е низ от премълчавания, бележещи една безплодна шир, ерозирана от религията и насилието, огрявана от краткотрайните изблици на слънчева светлина, когато освободената от хората на разума енергия върши чудесата, на които вие се удивявате, но тези светли лъчи биват трескаво гасени, отново и отново.

Този път обаче няма да успеете да ги угасите. Играта на мистиците приключи. Вие ще загинете във и поради собствената си нереалност. Ние, хората на разума, ще оцелеем.

Призовах на стачка именно онези мъченици, който никога преди не ви бяха изоставяли. Дадох им оръжието, от което се нуждаеха: познание за собствената им морална стойност. Научих ги, че светът ни принадлежи и във всеки един момент можем да предявим правото си над него по силата и по волята на факта, че нашият морал е Моралът на Живота. Те, великите жертви, създали всички чудеса през кратките периоди на разцвет в историята на човечеството — индустриалците, завоевателите на материалния свят, — не бяха открили същността на своите права. Не знаеха, че властта им принадлежи. Аз ги научих, че техни са славата и величието.

Обръщам се към вас, които се осмелявате да ни поставяте в нравствено отношение по-ниско от всеки мистик, претендиращ за някакви свръхестествени откровения; към вас, които се боричкате като лешояди за всяка ограбена пара, а поставяте гадателя над тези, които изкарват тези пари; към вас, които презрително смятате бизнесмена за подъл, но оценявате всеки самозван артист като възвишен: вашите ценностни критерии се коренят в мистичното зловоние на праисторическите тресавища — в онзи култ към смъртта, който провъзгласява деловия човек за безнравствен само защото ви запазва живи. Вие, които претендирате, че желаете да се издигнете над примитивните грижи на плътта, над неблагодарния труд за посрещане на обикновените физически нужди — кой, смятате, че е роб на физическите потребности: индусът, който за купичка ориз от изгрев до залез бута ралото, или американецът, който кара трактор? Кой е подчинил материалния свят: човекът, който спи върху гвоздеи, или този, който спи върху пружинени матраци? Кое може да се нарече паметник на тържеството на човешкия дух над материята: бъкащите от микроби коптори по бреговете на Ганг или силуетът на Ню Йорк на фона на атлантическия хоризонт?

Не намерите ли отговорите на тези въпроси и не се ли научите благоговейно да отдавате чест на достиженията на човешкия ум, няма да останете дълго на тази земя — земята, която обичаме и няма да ви позволим да обречете на гибел. Няма и да ни се прокрадвате тайничко през остатъка живота си. Аз съкратих обичайния ход на историята и ви дадох да разберете какво по своята същност е възмездието, което се надявахте да прехвърлите на плещите на другите. Сега и последните ви жизнени сили ще бъдат изсмукани, за да могат богомолците и глашатаите на Смъртта да се осигурят с всичко, което не са заслужили и не са припечелили. Не се преструвайте, че уж отмъстителната действителност се е обърнала срещу вас — вие сте победени от собствената си уклончивост. Не се преструвайте, че уж ще загинете за благородна идея — ще загинете като фураж за стомасите на човекомразците.

А на вас, които все още имате достойнство и жажда за живот, ви предлагам възможност да направите своя избор. Изберете дали желаете да загинете заради морал, в който никога не сте вярвали и който не сте съблюдавали. На ръба на самоунищожението се спрете за миг и огледайте внимателно своите ценности и своя живот. Нали знаете как да направите инвентаризация на имуществото си — сега направете инвентаризация на ума си.

Още от детството гузно криете, че нямате желание да бъдете морални, че нямате желание за саможертва, че се боите от своя морален кодекс и го ненавиждате, но не се осмелявате да признаете дори пред себе си, че сте лишени от онези морални „инстинкти“, за които всички други се кълнат, че чувстват. И колкото по-малко ги изпитвате, толкова по-гръмко заявявате безкористната си любов и готовност да служите на другите, опасявайки се да не би да разкрият истинската ви същност, към която извършвате предателство, същността, която — подобно на скелет в килера — държите в скривалището на своето тяло. А околните, които едновременно се оставят да ги мамите, но и те от своя страна ви мамят, ви слушат и шумно изказват одобрението си, опасявайки се да не би пък вие да разберете, че и те таят у себе си същата неизказана тайна. Вашето съвместно съществуване е една гигантска преструвка, представление, което всеки играе пред всеки, смятайки, че той е единственият провинил се ненормалник, всеки полагайки своите морални основания в непознаваемото за него, познато само на другите, всеки подправяйки реалността, защото чувства, че другите очакват от него да я подправя, а никой няма куража да разчупи порочния кръг, в който се въртите.

Независимо какви позорни компромиси сте правили с вашето неосъществимо кредо, независимо какво жалко равновесие от цинизъм и суеверие успявате да поддържате в него сега, вие сте запазили неговия корен — смъртоносната догма, че моралното и практичното са несъвместими. Още в детството си сте започнали да бягате от ужаса да правите своя избор и никога не сте се осмелили да посочите ясното разграничение: ако практичното — каквото и да трябва да практикувате за да поддържате съществуването си, която и да било работа, която води до успех, до постигане на вашата цел, всичко, което ви осигурява храна и радост, всичко, което ви носи полза — е зло, а, от друга страна, добро и морално е непрактичното — онова, което води до провал, до разруха, до разочарование, всичко, което ви наранява и ви носи загуби и болка, — то тогава сте изправени пред избора дали да бъдете нравствени според този морал или да живеете.

Единственият резултат от тази убийствена доктрина е бил, че моралът е изчезнал от живота. Вие израствате с убеждението, че моралните закони нямат отношение към работата, чрез която се препитавате, освен като пречка и заплаха за нея, с убеждението, че човек живее в джунглата на безнравствеността, където всичко е позволено и възможно. И в тази вледеняваща разсъдъка мъгла от преобърнати дефиниции вие сте забравили, че осъжданите от вашето кредо пороци на практика са добродетелите, без които човешкото съществувание е невъзможно, и сте започнали да вярвате, че действителните злини са практическите средства за съществуване. Забравяйки, че непрактичното „добро“ са изразява в саможертва, вие сте повярвали, че самоуважението е непрактично; забравяйки, че практичното „зло“ всъщност е производството, вие сте повярвали, че да се заграбва чуждото е практично.

Люшкайки се като безпомощно клонче, брулено от вятъра, в неотбелязана на картата морална пустиня, вие не смеете нито да се отдадете напълно на злото, нито да живеете пълноценно. Когато постъпвате честно, негодувате срещу усещането, че се държите като наивник, когато мамите, ви мъчат страх и срам. Когато сте щастливи, радостта ви се размива от чувството за виновност, когато страдате, болката ви се усилва многократно от чувството, че тя е естественото ви състояние. Изпитвате съжаление към хората, на които се възхищавате, защото смятате, че са обречени на неуспех; завиждате на хората, които мразите, защото вярвате, че те са господарите на битието. Пред негодника се чувствате безпомощни: вярвате, че злото непременно ще победи, тъй като моралът е безсилен, той е практически неприложим.

Нравствеността според вас е някакво призрачно плашило, смесица от дълг, отегчение, наказание, болка, хибрид между първата ви учителка от вашето минало и данъчния инспектор от вашето настояще; плашило, изправено насред неплодородна нива, за да отпъжда вашите удоволствия — а вашите удоволствия са просмуканият от алкохол мозък, глуповатата уличница, вцепенението на малоумника, заложил всичките си пари на някакво надбягване на животни, защото според вас удоволствията не могат да бъдат морални.

Ако успеете да определите в какво конкретно вярвате, в гротескния ви извод, че моралът е необходимото зло, ще се натъкнете на тройно проклятие: заклеймени сте и вие самите, и животът, и добродетелите.

Не се ли чудите защо живеете без достойнство, защо обичате без плам и умирате без съпротива? Не се ли чудите защо, накъдето и да погледнете, виждате единствено въпроси, за които няма отговори, защо животът ви е раздиран от неразрешими конфликти, защо животът ви минава в преодоляване на ирационални препятствия с цел да отбягвате необходимостта да се изправяте пред изкуствено измислени избори, като например душата или тялото, разума или сърцето, сигурността или свободата, личната печалба или общественото благо?

Оплаквате се, че не намирате отговори? С какви средства се надявате да ги намерите? Вие отхвърляте единствения инструмент на възприятието — своя разум — и после се оплаквате, че Вселената е загадка. Изхвърляте ключа, а после надавате вой, че всички врати пред вас са заключени. Отправили сте се да търсите ирационалното, а ругаете, че не намирате смисъла на съществуването.

Преградата, която се колебаете да прекрачите през последните два часа — откакто слушате думите ми и се мъчите да избягате от тях — е страхливата формулировка, съдържаща се в следното изречение: „Обаче ние не сме длъжни да стигаме до крайности!“ Крайността, която винаги сте се борили да избегнете, е признанието, че действителността е крайна, че А е А и че истината е истинна. Вашият практически приложим морал, който изисква да се избира между несъвършенството или смъртта, ви е научил да потапяте всяка идея в мъгла, да не допускате точни дефиниции, да разглеждате всяко понятие като приблизително и всяко правило на поведение като разтегливо, да оставяте вратичка за заобикаляне пред всеки принцип, да правите компромиси на всяка цена, винаги да избирате лесния път. Като е изтръгнал от вас признанието за съществуването на свръхестествени абсолюти, той ви е принудил да отхвърлите абсолюта на природата. Като ви е лишил от възможността да правите морални преценки, ви е направил неспособни да правите разумни преценки. Морален кодекс, който ви забранява първи да хвърлите камък, ви забранява да признавате идентичността на камъка и ви пречи да разбирате дали и кога хвърлят по вас камъни.

Човекът, който отказва да съди, който нито се съгласява, нито опонира, който заявява, че няма абсолюти и вярва, че може да избегне всяка отговорност, е именно човекът, отговорен за всичката кръв, която сега се пролива по света. Действителността е абсолют, съществуването е абсолют, прашинката е абсолют, а такъв е също и човешкият живот. Дали живеете или сте умрели е абсолют. Дали имате или нямате парче хляб е абсолют. Абсолют е и това дали ще изядете хляба си сами или ще гледате как изчезва в стомаха на паразита.

Във всеки спор има две страни: едната е права, другата — неправа, но средното положение винаги е зло. Човекът, който не е прав, все пак запазва някакво уважение към истината дори и само с това, че е поел отговорността да направи своя избор. Човекът по средата обаче е негодникът, който си затваря очите пред истината, за да се престори, че не съществуват нито ценности, нито избор между тях; той е готов да следи отстрани хода на всяка битка, готов е да осребри кръвта на невинните или да пълзи по корем пред виновниците; той раздава правосъдие като изпраща в затвора едновременно и крадеца, и ограбения; решава спорове, като заповядва и на мислителя, и на глупака да изминат своята половина от пътя към сближаване на позициите. Но при всеки компромис между храната и отровата може да спечели само смъртта. При това преливане на кръв, при което се изсмуква доброто, за да се храни злото, приспособенецът изпълнява ролята на гумената кръвопреливна тръбичка.

Със своята полуразумност — полустрахливост вие се надлъгвате с действителността, но изиграната жертва си оставате вие самите. Когато хората ограничават добродетелите си в някакви приблизителни рамки, тогава злото придобива силата на абсолют; когато добродетелните хора загубят своята преданост към една непоклатима цел, тогава я грабват мерзавците и пред очите ви се разиграва позорния спектакъл, в който доброто раболепничи, пазари се, върши предателства, а безкомпромисното зло прелива от увереност в собствената си правота. Така както сте отстъпили пред мистиците на плътта, когато са ви казали, че търсенето на знания свидетелства за невежество, така сега пак отстъпвате пред тях, когато с пълно гърло се дерат, че произнасянето на морални оценки свидетелства за аморалност. Когато крещят, че убедеността в собствената правота е израз на егоизъм, вие бързате да ги уверите, че не сте убедени в нищо. Когато се развикат, че не е морално да отстоявате своите убеждения, вие ги уверявате, че нямате каквито и да било убеждения. Когато главорезите от европейските народни републики ви ръмжат обвинения в липса на търпимост, защото не разглеждате своето желание да живеете и тяхното желание да ви убиват като обикновено различие в мненията, вие раболепно се свивате и бързате да ги уверите, че не сте нетолерантни към никаква жестокост. Когато някакъв босоног скитник от лазарет за чумави в Азия ви изкрещи: „Как смеете да сте богати!?“, вие се извинявате, молите го за търпение и обещавате да раздадете всичко, което имате.

Вече сте в задънена улица, доведени тук от предателството, което сте сторили със съгласието си, че нямате право да съществувате. В началото сте повярвали, че това е „само един компромис“: признали сте, че е лошо да живеете за себе си, но е морално да живеете за децата си. После сте признали, че е егоистично да живеете за своите деца, но е морално да живеете за своята общност. После сте признали, че е егоистично да живеете за своята общност, но е морално да живеете за своята страна. Сега позволявате тази най-велика страна да бъде лакомо подяждана от всяка човешка измет от всички краища на света и вече приемате, че е егоистично да живеете за страната си, и е ваш морален дълг да живеете за цялото земно кълбо. Човек, който няма правото да живее, няма право и на ценности и не ще ги запази.

В края на този път от последователни предателства — останали без средства за защита, без сигурност, без чест — вие извършвате последния акт на измяна и подписвате собствената си декларация за обявяване в интелектуална несъстоятелност: когато мистиците на плътта от народните републики провъзгласяват, че те са борците за разума и науката, вие се съгласявате и бързате да обявите, че вярата е вашият кардинален принцип, че разумът е на страната на вашите унищожители, а на ваша страна е вярата. Пред съпротивляващите се останки от разум и честност в обърканите, изкривени съзнания на своите деца заявявате, че не можете да предложите разумен довод в подкрепа на идеите, в името на които е създадена нашата страна, че няма разумно оправдание за свободата, за собствеността, за справедливостта, за правата, че те почиват на мистично прозрение и могат да бъдат приети само на вяра, че от гледна точка на логиката и здравия разум противникът е прав, но независимо от това вярата е по-висша от разума. Заявявате пред децата си, че е разумно да се граби, да се изтезава, да се заробва, да се експроприира, да се убива, но те трябва да устояват на изкушенията на логиката и дисциплинирано да останат ирационални; че небостъргачите, заводите, радиоапаратите, самолетите са продукти на вярата и на някаква мистична интуиция, докато масовият глад, концентрационните лагери и разстрелите са продукт на разумния начин на съществуване; че индустриалната революция е била бунт на вярващите срещу епохата на разума и логиката, наричана Средновековие. Едновременно с това, на един дъх вие заявявате пред същото дете, че бандитите, които управляват народните републики, ще надминат нашата страна по материално производство, тъй като те са представители на науката, но загрижеността за материалното богатство е вредна и всеки трябва да се отрече от материалното благополучие; заявявате, че идеите на същите тези бандити са благородни, но на дело те не ги следват, докато вие се придържате към тях; че вие се борите срещу бандитите единствено с намерението да се реализират техните цели, доколкото те самите не могат да ги осъществят, но затова пък вие можете; а начинът за борба с тях е те да бъдат изпреварени и самите ние да раздадем имуществото си. И после се чудите защо децата ви се присъединяват към главорезите от народните републики или в някаква полуда започват да вършат престъпления; чудите се защо завоеванията на бандитите се промъкват все по-близо до вашия праг; и накрая хвърляте вината върху човешката глупост, заявявайки, че масите са глухи за разума.

Правите се, че не виждате публичното зрелище на борбата на бандитите против разума, нито пък факта, че най-кървавите им жестокости са насочени да накажат мисленето, смятано от тях за престъпно деяние. Затваряте си очите пред факта, че повечето мистици на плътта са започнали като мистици на духа; че те непрекъснато превключват от едното на другото; че хората, които наричате материалисти или идеалисти, са само двете половини на едно и също разчленено човешко същество, обречено да търси своята цялостност, но да я търси в непрестанно люшкане ту към погубването на плътта, ту към погубването на душата; те не спират да напускат вашите колежи и да се отправят към робските лагери в Европа, към сигурната си гибел сред мистичната клоака на Индия, само и само да избягат от гласа на разума и да намерят някакво убежище от реалния свят.

Правите се, че не виждате и лицемерно се държите за „вярата“, за да премълчите факта, че бандитите ви душат в примката на собствения ви морален кодекс, че бандитите са завършените и най-верни последователи на морала, на който вие се подчинявате само отчасти, доколкото предпочитате да го заобикаляте, че те го прилагат на практика по единствения възможен начин: като превръщат земята в жертвена клада; че нашата нравственост ви забранява да им се противопоставяте по единствения възможен начин — като откажете да играете ролята на жертвено животно и гордо предявите правото си да живеете; че за да ги сломите напълно и с ясно съзнание за своята правота, е необходимо да отречете този свой морал.

Затваряте си очите, защото самоуважението ви е обвързано с онази мистична „безкористност“, която никога не сте притежавали или прилагали на практика, но сте прекарали толкова много години преструвайки се, че я имате, че сега самата мисъл да се отречете от нея ви изпълва с ужас. Никоя ценност не е по-висша от самоуважението, но вие сте го инвестирали във фалшиви ценни книжа — и сега вашата нравственост ви е хванала в капан, където сте принудени да защитавате самоуважението си като отстоявате кредото на саморазрушението. Изиграли са ви лоша шега: потребността от самоуважение, която не можете да дефинирате или да обясните, принадлежи на моя морал и е чужда на вашия; тя е обективният отличителен признак на моята нравственост, тя е моето доказателство вътре във вашите души.

Някакво вътрешно усещане — което човек не може да си обясни, но което произтича още от първото му осъзнаване на факта, че съществува, от момента, в който е разбрал, че трябва да избира — му подсказва, че отчаяната му нужда от самоуважение е въпрос на живот или смърт. Като същество с волево съзнание той разбира, че е длъжен да знае собствената си цена, за да поддържа своя собствен живот. Той разбира, че е длъжен да е прав; всяка погрешна стъпка застрашава живота му; да бъде лично той неправ, да бъде на страната на злото, означава да бъде нежизнеспособен.

Всяка постъпка в живота на човека трябва да бъде волева: простият акт на сдобиване с храна и изяждането й предполага, че личността, за чието опазване е положена грижа, заслужава да бъде опазена; всяко удоволствие, на което иска да се наслади, предполага, че личността, която търси удоволствие, заслужава да го намери. Нуждата от самоуважение сама за себе си не е въпрос на избор, човек може да избира само критерия, който да служи за мерило. И той прави фатална грешка, ако обръща това закрилящо живота му средство така, че да служи за собственото му погубване, като избира критерий за оценка, противоречащ на съществуванието, и настройва своето самоуважение в противоречие с действителността.

Всяка форма на безпричинна неувереност в себе си, всяко чувство за непълноценност и пазена в тайна недостойност е всъщност проява на скрития страх на човека от неговата неспособност да се справя с битието. И колкото по-силен е страхът му, толкова по-яростно се вкопчва човек в убийствените доктрини, които го задушават. Никой човек не може да преживее момента, в който сам се признава за непоправимо зло: подобно признание може да бъде последвано само от умопомрачение или самоубийство. За да избегне това — ако си е избрал ирационален критерий — той е готов да преиначава, да увърта, да премълчава, готов е да се самозаблуждава относно действителността, съществованието, щастието, разума; и в края на краищата ще изпадне в заблуда относно собственото си достойнство, предпочитайки да съхрани илюзията, отколкото да се изправи пред опасността да осъзнае, че е загубил самоуважението си. Страхът на човека да се изправи лице в лице с един проблем издава очакването му да види най-лошото.

Вашата душа постоянно се терзае от чувство за вина, но не защото сте извършили някакво престъпление, нито пък заради несполуки, грешки и недостатъци, а поради премълчаването на фактите, чрез което се опитвате някак си да ги избегнете — не става дума за някакъв вид първороден грах или вроден дефект, а за основния ви недостатък: за преустановяването на мисловния процес, за отказа да се размишлява. Страхът и чувството за вина са постоянните ви емоции, те са истински и вие ги заслужавате, но те не се дължат на някакви привидни причини, каквито измисляте, за да замаскирате истинските основания; те не произтичат от вашия „егоизъм“, слабост или невежество, а се пораждат от една истинска и сериозна заплаха за вашето съществуване: страх — защото сте се отказали от средството си за оцеляване, чувство за вина — защото осъзнавате, че сте го сторили по собствена воля.

Това ваше аз, на което сте изменили, е вашият разум: самоуважението е упование в способността ви да мислите. Егото, което търсите, това същностно аз, което не можете да изразите или определите, не са вашите емоции или неизречените ви мечти, а вашият интелект, съдията във вашия върховен трибунал, когото сте отзовали от длъжност, за да се оставите пасивно на благоволението на някакъв адвокат-шарлатанин, когото наричате ваше „чувство“. И после се лутате из тази самоналожена нощ в отчаяно търсене на безименния светилник, тласкани от някакъв угасващ спомен за зората, която някога сте видели и загубили.

Обърнете внимание с какво постоянството в световната митология се повтарят легендите за рая, с който човекът някога е разполагал, острова Атлантида или Градината на Едем[2], или някакво царство на съвършенството, но — неотменно позиционирани назад във времето. Коренът на тези легенди е реален, но той е в миналото не на човешкия род като цяло, а на отделния човек. Вие и досега пазите усещане — не така отчетливо като спомен, а по-скоро размито като болката по безнадежден копнеж, — че в първите години на детството, още преди да се научите да се подчинявате, да поглъщате ужаса на неразумността и да се съмнявате в ценността на разума си, животът ви е бил лъчезарен, познали сте независимостта на разумното съзнание, изправено пред една отворена вселена. Това е изгубеният рай, който търсите — и който ви се полага.

Някои от вас никога няма да разберат кой е Джон Голт. Но тези от вас, които, макар и за миг, са изпитали любов към живота и гордост, че са достойни за него, които, макар и за миг, са погледнали тази земя с благославящ поглед, които са познали състоянието да се чувстваш истински човек — те ще ме разпознаят просто като човека, разбрал, че всеки трябва да остане верен на това състояние. Аз съм човекът, който знае кое прави това състояние възможно, и който е избрал да бъде постоянно и завинаги такъв, каквито сте се чувствали вие, в онзи едничък миг от живота си.

Изборът трябва да го направите вие. Този избор — като израз на предаността ви към най-доброто, на което сте способни — можете да направите като приемете, че най-благородната ви постъпка е била актът на ума ви, чрез който сте научили, че две и две правят четири.

Които и да сте вие — които в момента сте останали насаме с моите думи и само вашата честност ще може да ви помогне да ги разберете — изборът да бъдете човешко същество все още е открит пред вас, но цената е да започнете от нищо, да се изправите откровено и неприкрито пред лицето на реалността и, поправяйки една скъпо струваща историческа грешка, да заявите: „Съществувам, следователно ще мисля“.

Приемете неоспоримия факт, че вашият живот зависи от вашия разум. Признайте, че цялата ви борба, всичките ви съмнения, преструвки, увъртания са служили единствено на отчаяните опити да избягате от отговорностите на съзнанието, надарено с воля; търсили сте автоматично познание, инстинктивно поведение, интуитивна убеденост; и, макар да го наричате стремеж към достигане до равнището на ангелите, всъщност сте се стремили към равнището на животното. Приемете за свой морален идеал задачата да станете хора.

Не казвайте, че се боите да се доверите на разума си, понеже знаете твърде малко. По-безопасно ли е да се оставите на мистиците и да захвърлите и това малко, което знаете? Живейте и действате в рамките на своите знания и не спирайте да ги разширявате до края на живота си. Откупете разума си от заложните къщи на авторитетите. Приемете факта, че не само че не сте всезнаещи, но и че ролята на зомби няма да ви даде всезнание; че не само че вашият ум е погрешим, но и че проявите на безумие няма да ви направят безпогрешни; че самостоятелно направената грешка е по-безопасна от десетки приети на вяра истини, защото в първия случай все още разполагате със средството да поправите грешката си, докато при втория се разрушава самата ви способност ви да разграничавате истината от грешката. На мястото на мечтата си за всезнаещ автомат приемете факта, че човек придобива всяко знание по своя собствена воля чрез своя собствен труд и именно това е неговата характерна черта, отличаваща го всичко друго във Вселената — това е неговата природа, неговата нравственост, неговото величие.

Отменете неограниченото разрешително, което сте издали на злото с твърдението, че човек е несъвършен. По какъв стандарт го съдите, когато твърдите това? Приемете факта, че в областта на етиката само съвършенството има значение. Но съвършенството не може да бъде постигнато чрез следване на мистични заповеди, изискващи невъзможното, нито пък вашият морален ръст следва да се мери по дела, при които сте лишени от възможността да избирате. Човекът е изправен пред един основен избор: да мисли или не, и той, този избор, е мерилото за неговата добродетелност. Морално съвършенство означава ненарушена разумност — тя е не в степента на вашата интелигентност, а в пълното и безмилостно използване на вашия ум; тя е не обхвата на вашите познания, а в приемането на разума за абсолют.

Научете се да правите разлика между грешки в познанието и нарушаване на етични норми. Една грешка в познанието не е морален недостатък при условие, че сте готови да я поправите; само мистикът би съдил за хората от позиция на невъзможното — според автоматичното всезнание. Но нарушаването на етичните норми е съзнателен избор на деяние, за което знаете, че е лошо, или преднамерено отбягване на познанието, ограничаване на погледа върху нещата и мисленето. Не можете да бъдете държани отговорни за това, което не знаете, но това, което отказвате да знаете, допринася за моралното падение на душата ви. Бъдете всячески снизходителни към грешките в познанието; не прощавайте обаче и не приемайте нарушаването на етичните норми. Оправдавайте при липса на доказателства всеки, който търси знание, но третирайте като потенциални убийци онези морално покварени същества, които предявяват претенции към вас, декларирайки, че те не се ръководят от здравия разум и не се стремят към него, че те „просто чувствали нещата“ и че това било тяхното разрешително; отнасяйте се така и към тези, които отхвърлят неопровержими аргументи чрез твърдението: „Това е само логика“, защото то означава: „Това е само реалността“. Защото има само една сфера, която може да бъде противопоставена на реалността — сферата на смъртта.

Приемете факта, че постигането на вашето щастие е единствената морална цел на вашия живот, и че в щастието — а не в болката или безумното самоугаждане — е доказателството за вашия морал, тъй като то е доказателство и резултат от вашата последователност в осъществяването на вашите идеали. Щастието е отговорност, която ви плаши с изискването си за определена умствена дисциплина — недостатъчно ценена от вас, за да я спазвате, — а изпълненото с грижи еднообразие на дните ви е паметникът, свидетелстващ за незачитането на известния факт, че щастието няма морален заместител, че няма по-презрян страхливец от този, който дезертира от битката за своята радост, уплашен да предяви правото си на живот, не намерил у себе си смелостта и жаждата за живот, които ги има дори у птицата и цветето, устремени към слънцето. Откажете се от защитата на дрипите, които прикриват един порок, обличайки го като добродетел: смирението — вместо това се научете се да цените себе си, което означава да се борите за своето щастие; а когато разберете, че гордостта е сумата от всички добродетели, ще се научите и да живеете като човеци.

Като важна стъпка към самоуважението се научете да се отнасяте към всяко предявено искане за вашата помощ като към сигнал за приближаването на канибал. Да настоява някой за вашата помощ е равносилно на претенция, че животът ви е негова собственост: колкото и отвратително да е подобно искане, има нещо по-отвратително: вашето съгласие. Искате ли да знаете дали е правилно да се помага на ближния? Не — ако той предявява претенции, че има пълно право на това и че е ваш морален дълг да му го дадете. Да — ако му помагате по собствено желание, основано на очакването да получите егоистично удовлетворение, предвид личностните качества и борбата на нуждаещия се от помощ. Само за себе си страданието не е ценност; ценна е единствено борбата на човека срещу страданието. Ако решите да помогнете на страдащ човек, направете го само на основание на неговите достойнства, на борбата му да се съвземе, на неговата репутация на разумен човек или поради факта, че е пострадал незаслужено; тогава вашата помощ ще си остане сделка, в която неговата добродетел е отплатата за вашата помощ. Но да се помага на човек, който няма добродетели, да му се помага на основание на неговото страдание само за себе си, да се приемат неговите недостатъци, неговите потребности като аргументи за искането му, е равносилно на това да ипотекирате ценностите си в замяна на нищо. Човек без добродетели ненавижда битието и в действията си изхожда от предпоставките на смъртта: да му се окаже помощ означава да се одобри злото у него и да бъде той подкрепен на избраното от него поприще на разрухата. Дали ще е дребна монета, чиято липса няма да усетите, или дори любезна усмивка, която не е заслужена, всяка лепта за някой, който е кръгла нула, е предателство към живота и към всички, които го отстояват. Именно от подобни дребни монети и усмивки е започнало опустошението на вашия свят.

Не казвайте, че ви е твърде трудно да следвате моя морал и че се боите от него, тъй като се боите от неизвестното. Всички преживени от вас моменти на истински живот сте ги изживели според ценностите на моя морален кодекс. Но въпреки това вие го задушавахте, отричахте и предавахте. Вие неспирно пренасяхте своите добродетели в жертва на пороците си, а най-добрите хора — в жертва на най-лошите. Огледайте се: това, което сте сторили на обществото, първом сте го сторили вътре душата си, едното е отражение на другото. Тези унили руини, в които се е превърнал вашият свят, са материалното въплъщение на извършеното от вас предателство към вашите ценности, към вашите приятели, към вашата страна, към вас самите.

Ние — които сега викате, но вече не се отзоваваме, — ние живяхме сред вас, но вие пропуснахте да ни опознаете, вие отказвахте да мислите и да разберете какви сме ние. Пропуснахте да оцените изобретения от мен двигател — и във вашия свят той се превърна в купчина старо желязо. Пропуснахте да оцените героя в своята душа — и така пропуснахте да ме познаете, когато се разминавахме на улицата[3].

Когато отчаяно призовавахте този непостижим дух, за който чувствахте, че е изоставил вашия свят, вие му дадохте моето име, но фактически призовавахте своето собствено предадено самоуважение. Не можете да си възвърнете едното без другото.

Когато не успяхте да отдадете дължимото на човешкия разум и се опитахте да управлявате хората със сила, ви се подчиниха онези, които нямаха какво да ви преотстъпят; хората на разума бяха тези, които не ви се подчиниха. Затова човекът с гениална творческа натура прие да се прикрива във вашия свят зад маската на плейбой и предпочете сам да унищожи своето състояние, но не и да го отстъпи под заплахата на дулото. Така мислителят, човекът на разума, прие във вашия свят ролята на пират за да защити своите ценности със сила срещу вашата сила, но не и да се подчини на господството на бруталността. Чувате ли ме, Франсиско Д’Анкония и Рагнар Данешолд, мои първи приятели, мои съратници в борбата, мои другари по изгнание, от името и в чест на които говоря сега?

Ние тримата започнахме това, което аз сега завършвам. Ние тримата решихме да отмъстим за тази страна и да освободим нейния окован дух. Тази най-велика страна е създадена на принципите на моята етика — на нерушимото върховенство на правото на човека да съществува, но вие се бояхте да признаете тази етика и да я отстоявате. Вие се взирахте в едно постижение, което няма равно в историята, нагло си присвоявахте резултатите и си затваряхте очите за неговите причини. В присъствието на такива паметници на човешкия морал, каквито са заводите, автомагистралите или мостовете, вие не спирахте да осъждате тази страна като безнравствена, а нейния прогрес — като „алчност по материалното“, непрекъснато търсехте извинение за нейното величие пред идола на праисторическото гладуване, пред идола на загниваща Европа — прокажения скитник-мистик.

Тази страна — продукт на разума — не можеше да оцелее, придържайки се към етиката на жертвоприношението. Тя не е създадена от хора, които са се стремили към саможертва, нито пък от такива, който са чакали подаяние. Тя не можеше да запази устоите си върху окултния разрив между душата и тялото. Тя не можеше да просъществува дълго, ръководена от доктрината, която заклеймява цялата земя като зло, а преуспелите на тази земя — като покварени.

Още от самото си начало тази страна е заплаха за древното господство на мистиците. С блестящия си, летящ старт през ранните години от създаването си, тя демонстрира пред скептичния свят на какво величие е способен човекът, какво щастие е възможно на земята. Изборът е бил „или-или“: или Америка, или мистиците. Мистиците са знаели това; вие — не. Позволихте им да ви заразят с култа към потребностите на другите — и тази страна се превърна в колос, чието гигантско тяло е приютило на мястото на своята душа някакво крадливо джудже, а истинската му душа е пропъдена вдън земя да се труди и да ви храни безропотно, да остане неизвестна, непризната, отречена, защото истинската душа на тази страна, нейният герой, е индустриалецът. Чуваш ли ме сега, Ханк Риърдън, най-великата от жертвите, за които отмъстих?

Както той, така и никой от нас няма да се върне, докато не бъде разчистен пътят за възстановяването на тази страна; докато от този път не бъдат изметени останките от крушението на вашата етика на жертвоприношението. Политическата система на всяка страна се основава на нейния морален кодекс. Ние ще въздигнем наново американската система върху моралната предпоставка, която е била неин фундамент, но вие сте я обявили за вредно подмолие, опитвайки се френетично да избегнете конфликта й с вашия мистичен морал; предпоставката, че човекът е сам по себе си крайна цел, а не средство за постигане на целите на другите, че животът на човека, неговата свобода, неговото щастие са негово неизменно право.

Обръщам се към вас, които сте загубили представа за своите права, които се люшкате в безсилна уклончивост между твърдението, че правата са Божи дар, свръхестествен подарък, който трябва да се приеме на вяра, и твърдението, че правата са дар от обществото и могат да бъдат нарушени заради негов произволен каприз: източникът на правата на човека не е божествен закон или акт на законодателен орган, а законът за идентичността. А е А и Човек е Човек. Правата са условията, изисквани от природата на човека, за да може той да оцелява. Ако човекът е на тази земя, за да живее, той има право да използва своя ум, има право да действа според своята собствена свободна преценка, право да работи за своите блага и да запази за себе си продукта от своя труд. Ако животът на земята е неговата цел, той има право да живее като разумно същество: всичко ирационално му е забранено от природата. Всяка група, всяка банда, всяка нация, която се опита да отрече правата на човека, е неморална, което означава: тя е зло; което пък означава: тя е против живота.

Правата са понятие от етично естество, а етиката е въпрос на избор. Хората са свободни да не изберат оцеляването на човека като основен принцип на своя морал и своите закони, но не са свободни да избягат от факта, че алтернативата е общество на канибали, което съществува за известно време като поглъща най-добрите, а после, подобно на организъм, разяждан от злокачествен тумор, изпада в колапс, когато здравите са вече изядени от болните, когато рационалното е вече изконсумирано от нерационалното. Такава е била съдбата на общества като вашето, но вие винаги сте отбягвали да установите причината. Аз съм тук, за да ви я посоча: това е възмездието на закона за идентичността, от който не можете да избягате. Точно както сам човек не може да живее чрез средствата на ирационалното, така не могат и двама души, нито пък две хиляди, нито пък два милиарда. Точно както сам човек не може да постигне успех като отрича действителността, така не може и нация, нито държава, нито планетата. А е А. Останалото е въпрос на време, зависещо от щедростта на жертвите.

Точно както човек не може да съществува без тяло, така и никакви права не могат да съществуват без правото човек да претворява своите права в живот — да мисли, да работи и да се разпорежда с резултата от труда си, — което означава: право на собственост. Съвременните мистици на плътта, които ви предлагат лъжливата алтернатива на „човешките права“ на мястото правото на собственост — сякаш тези неща могат да съществуват поотделно — правят последен гротесков опит да възродят доктрината за противопоставяне на душата и тялото. Само призрак може да съществува без материална собственост; само роб може да работи без право върху продукта на своя труд. Доктрината, че „човешките права“ имат върховенство над правото на собственост просто означава, че едни човешки същества имат правото да превърнат в своя собственост други човешки същества; и доколкото компетентният няма какво да спечели от некомпетентния, това означава право на некадърните да притежават по-добрите от тях и да ги използват като товарен добитък. Който разглежда това като „човешко“ и като „право“, просто няма право да носи името „човек“.

Правото на собственост произтича от закона за причината и следствието. Цялото материално имущество и всички материални блага във всичките им форми и разновидности се произвеждат от ума и труда на човека. Както не можете да имате следствие без причина, така не можете да имате блага без техния източник — интелекта. Не можете да заставите интелекта да работи: способните да мислят не го правят по принуда, а тези, които биха се съгласили, най-много да заработят стойността на камшика, който ги заробва. С плодовете на интелектуалния труд можете да се сдобиете само ако съблюдавате условията на собственика му, чрез взаимна размяна и при доброволно съгласие. Всяка друга политика по отношение на нечия собственост е политика на престъпници, колкото и на брой да са те. Престъпниците са диваци, които живеят ден за ден и гладуват, когато жертвата им успее да избяга — точно както вие гладувате днес, вие, които вярвате, че престъпността може да бъде „практична“, ако правителството узакони разбойничеството като правомерно и обяви съпротивата срещу него за неправомерна.

Единственото подобаващо предназначение на една държава е да закриля правата на човека, което означава да го предпазва от физическо насилие. Истинското предназначение на държавата се свежда просто до това на един полицай, действащ като пълномощник на отделния човек при случай на самозащита, и като такъв пълномощник тя може да прибягва до сила само срещу тези, които първи са употребили сила. Единствените функции, които държавата е уместно да има, са: полицейските, за да ви защитава от престъпниците; военните, за да ви защитава от чужди нашественици; и съдебните, за да защитава собствеността ви срещу посегателства и договорите ви срещу неспазване или измами от страна на другите и да решава спорове въз основа на рационални правила съгласно обективни закони. Но държава, която инициира насилие над хора, които не са прибягвали до сила спрямо никого, и въоръжена принуда над жертви, които не са въоръжени, е кошмарна адска машина, предназначена да унищожи морала: такава държава обръща наопаки своето единствено морално назначение и подменя ролята си на защитник на човека с ролята на най-смъртния му враг, ролята си на полицай — с ролята на престъпник, облечен във властта да упражнява насилие върху жертви, лишени от правото на самозащита. Такава държава замества моралните норми със следното правило за социално поведение: „Можете да правите със съседа си каквото си искате, стига да имате по-голяма банда от него“.

Само скот, глупак или нагаждач би приел такива условия за съществуването си или би се поверил сляпо в ръцете на ближните си, все едно им е подписал празен чек за живота и разума си; само някой такъв би повярвал, че другите имат правото да се разпореждат с неговата личност, както им хрумне, че волята на мнозинството е всемогъща, че физическата сила на мускулите и численото превъзходство могат да заместят справедливостта, действителността и истината. Ние, хората на разума, ние, които сме търговци, а не господари или роби, не приемаме и не издаваме празни чекове. В живота си и в работата си ние не боравим с необективното под никаква форма.

През епохата на дивачеството, докато хората не са имали понятие за обективната реалност, докато са вярвали, че физическият свят е подчинен на волята и капризите на непознаваеми демони, не са били невъзможни нито мисленето, нито науката, нито производството. Чак след като хората откриват за себе си, че светът е устойчив и предсказуем, те започват да се опират на знанията си, да насочват развитието си, да планират бъдещето си и лека-полека да напускат пещерите. В наши дни вие отново поставихте съвременната промишленост, с цялата необхватна сложност на научната й прецизност, във властта на непознаваеми демони — в непредвидимата власт на случайните капризи на спотайващи се, противни, дребни бюрократи. Един фермер няма да полага усилия цяло лято, ако не е в състояние да пресметне какво ще му донесе жътвата. А вие очаквате промишлените гиганти, които планират дейността си за периоди от десетки години, инвестират с разчети за бъдещите поколения и сключват договори с неограничени срокове, да продължат производствените си дейности, без да са сигурни, че в произволен момент някакъв случаен каприз няма да се пръкне в черепа на някакъв си там чиновник и да съсипе целия им труд. Скитниците, а и физическите работници, живеят с планове ден за ден. Колкото по-висок е интелектът, толкова по-далечен е хоризонтът. Човек, чийто поглед стига само до моряшката колиба, може да продължи да строи пясъчни кули, готов да грабне някаква бърза печалба и да избяга. Човек с поглед, вдигнат към небостъргачите, няма да стори същото. Нито пък ще се съгласи да посвети предано десет години на разработването на ново изделие, когато знае, че цяла шайка дълбоко окопали се бездарници жонглират със законите в негова вреда, връзват му ръцете, пречат му и го тласкат към провал, а ако продължи да се бори, положи всички усилия и доведе работата си до успешен край, тогава те ще си присвоят неговото изобретение, както и полагащото му се възнаграждение.

Погледнете по-надалеч от върха на носа си — обхванати от страх да се конкурирате с хора с по-висок интелект, вие се оплаквате, че техният ум е заплаха за вашите средства за препитание, че силните не оставят шанс на слабите на пазара на доброволната размяна на ценности. Кое определя материалната стойност на вашата работа? Единствено съзидателното усилие на вашия ум — да, но ако живеехте на самотен остров. Колкото по-неефективно мисли вашият мозък, толкова по-малко постигате чрез физическия си труд; можете да пропилеете целия си живот във вършенето на нещо шаблонно — да събирате несигурна реколта или да ловувате с лък и стрели, неспособни да мислите за нищо повече. Но когато живеете в рационално общество, където хората са свободни да търгуват помежду си, получавате неизмерим бонус: материалната стойност на вашата работа вече се определя не единствено от личните ви усилия, а и от усилията на най-добрите умове, който живеят заедно с вас във вашия свят.

Когато работите в един съвременен завод, получавате заплащане не само за своя труд, но и за труда на творческия гений, направил завода възможен: за работата на индустриалеца, който го е построил; за работата на инвеститора, натрупал капитал и рискувал да го вложи в още неизпробваното, в новото; за работата на инженера, конструирал машините, чиито лостове вие натискате и дърпате; за работата на изобретателя, създал изделието, което вие изработвате; за труда на учения, открил законите, въз основа на които е станала възможна направата на това изделие; за работата на философа, който учи хората как да мислят и когото вие непрестанно отричате.

Машината, тази застинала форма на интелект в действие, е силата, която увеличава потенциала на вашия живот като повишава производителността ви за единица време. Ако работехте като ковач през любимото на мистиците Средновековие, цялата доходност на вашия труд щеше да се изчерпва с металния прът, който сте произвели със собствените си ръце след няколкодневни усилия. А колко тона релси бихте произвеждали дневно, ако работехте за Ханк Риърдън? Ще посмеете ли да твърдите, че заплатата ви се била формирала единствено от вашия физически труд и че въпросните релси са продукт на вашите мускули? Жизнен стандарт на ковач е всичко, което вашите мускули могат да ви осигурят, останалото е дар от Ханк Риърдън.

Всеки човек е свободен да се издигне според способностите и желанието си, но само висотата, която достига неговото мислене, определя нивото, до което ще се издигне. Физическият труд сам за себе си е ограничен в рамките на конкретния момент. Човекът, който полага изключително физически труд, консумира материалната стойност, еквивалентна на неговия принос в производствения процес, и не оставя добавена стойност нито за себе си, нито за другите. Но човекът, който генерира идея в която и да е област на умствения труд, който открива ново знание, е постоянният благодетел на човечеството. Материалните продукти не могат да бъдат споделяни от всички, те винаги принадлежат на някой краен потребител; единствено стойността на идеята, може да бъде споделена с неограничен брой хора, тя прави всички притежатели по-богати, без нищо да пожертват и без нищо да загубят, тя повишава производителността на труда им независимо с какво са заети. Мощният интелект придава на по-слабите стойността на своето време, осигурявайки им възможност да работят на създадените от него работни места, а самият той посвещава времето си на по-нататъшни открития. Това е взаимно изгоден обмен; интересите на разума са едни и същи независимо каква е степента на интелигентност и това е валидно за всички хора, които желаят да се трудят и нито се стремят, нито очакват да получат нещо незаслужено.

В сравнение с изразходваната умствена енергия човекът, който изобретява нещо ново, получава като материално възнаграждение само малък процент от създадената от него стойност, независимо какво състояние е натрупал и какви милиони е спечелил. Но човекът, който работи като портиер в завода, произвеждащ това изобретение, получава огромно възнаграждение в сравнение с умствените усилия, които работата изисква от него. Това важи за всички останали хора, стоящи между тях двамата, независимо на какво ниво на амбициите и на способностите се намират. Човекът на върха на тази интелектуална пирамида допринася най-много за всички под него, но не взема нищо освен своето материално възнаграждение — той не получава интелектуален бонус от останалите, който да добави към стойността на своето време. Човекът в основата на пирамидата, който оставен сам на себе си, би гладувал поради своята некомпетентност, не допринася с нищо за тези над него, но получава бонуси от умовете на всички тях. Такава е природата на „конкуренцията“ между силните и слабите в интелектуално отношение. Такъв е моделът на „експлоатация“, заради който вие осъждате силните.

Това е услугата, която сме ви правили, при това с радост и охота. Какво искахме в замяна? Нищо, освен свобода. Настоявахме да ни дадете свобода на действие — да бъдем свободни да мислим и работим по свое усмотрение; свободни да рискуваме и да носим отговорност за загубите си; свободни да получаваме заработените от нас печалби и да направим състояние; свободни да залагаме на вашата рационалност като ви предлагаме да оцените нашите продукти чрез средствата на доброволната търговия, да разчитаме на обективната ценност на нашия труд и на вашата способност да го оцените по достойнство; свободни да възлагаме надежди на вашата интелигентност и честност; свободни да имаме работа изключително с вашия разум. Такава цена поискахме, но вие предпочетохте да я отхвърлите като твърде висока. Решихте, че е несправедливо ние — които ви измъкнахме от бордеите и ви осигурихме модерни апартаменти, радиа, кина и коли — да притежаваме дворци и яхти; решихте, че вие имате право на своите надници, но ние нямаме право на нашите печалби, че не искате ние да имаме работа изключително с вашия разум, а предпочитате да се съобразяваме с дулата на вашите оръжия. На това ние отвърнахме „Вървете по дяволите!“ Нашият отговор се сбъдна. Вие отивате, където ви е мястото.

Не пожелахте да се конкурирате с нас на основата на интелекта — сега се конкурирате с нас на основата на бруталността. Не ви се искаше да позволите да се печелят награди за успешно производство — сега водите надпревара, в която награди се печелят за успешен грабеж. Смятахте за егоистично и жестоко хората да търгуват като обменят стойност за стойност; сега сте създали безкористно общество, където се разменя изнудване срещу изнудване. Вашата система е узаконена гражданска война, в която хората се съюзяват в банди един срещу друг и се борят за власт над закона, който да използват като тояга против конкурентите, докато друга банда не го изтръгне от ноктите им и не ги наложи на свой ред, а всички вкупом протестират шумно, че така служат на някакво неназовано общество в името на някакво неуточнено негово благо. Бяхте казали, че не виждате разлика между икономическа и политическа власт, между властта на парите и властта на пушките; че няма разлика между награда и наказание, между покупка и грабеж, между удоволствие и страх, че няма разлика между живота и смъртта. Сега усещате разликата на собствения си гръб.

Някой от вас може да изтъкнат като оправдание своето незнание, ограничен ум и ограничен кръгозор. Най-виновни сред вас са тези, които са имали способността да знаят, но въпреки това са предпочели да затворят сетивата си за реалността — хората, готови да продадат интелигентността си в цинично робство, за да обслужват насилието: това е презряната порода на онези мистици на науката, които проповядват преданост към някакво „чисто знание“; а чистотата му, според техните твърдения, се състои в това, че няма практическа стойност на тази земя; това са онези, които ограничават своята логика само до неодушевената материя и смятат, че дисциплините, които се занимават с човека, не се нуждаят и не заслужават рационалност — онези, които презират парите и продават душите си в замяна за лаборатория, построена с ограбени пари. И понеже не съществува такова нещо като „непрактично знание“ или какъвто и да е вид „безкористни“ постъпки, и понеже презират използването на знанията им за целите и благата на живота, те поставят науката в служба на смъртта за едничката практическа цел, която би заинтересувала грабителите — за изобретяването на оръжия за насилие и унищожение. Те, интелектуалците, който се стремят да избягат от моралните ценности, те са прокълнатите на тази земя, тяхна е вината, за която няма прошка. Чувате ли ме, д-р Робърт Стедлър?

Но моята реч не е за него. Говоря за тези сред вас, който са запазили в своята душа някаква частица независимост — непродадена и неподпечатана с клеймо „на разпореждането на другите“. Ако в целия този хаос от мотиви, подтикнали всеки от вас да слуша радио тази вечер, присъства честно, рационално желание да узнаете какво не е наред със света, вие точно сте хората, към които искам да се обърна. Според правилата и условията на моя морален кодекс е задължително да се направи разумно изявление пред тези, които той засяга по някакъв начин и които полагат усилия да разберат. Не ме интересуват обаче онези, които съзнателно избягват да ме разберат.

Обръщам се към тези, които желаят да живеят и да възвърнат честта и достойнството на личността си. Сега, когато знаете истината за своя свят, спрете да подкрепяте собствените си унищожители. Злото в света съществува само ако вие му позволявате. Лишете го от одобрението си. Лишете го от подкрепата си. Не търсете благосклонността на тези, които са ви заробили, не просете милостиня от тези, които са ви ограбили — било то чрез субсидии, заеми или нечисти сделки, не се присъединявайте към техните редици, за да си възстановите част от отнетото, като им помогнете да ограбят съседите ви. Никой не може да се грижи за живота си, като приема подкупи, за да оправдава разрухата. Не се стремете към изгода, успех или сигурност, залагайки насреща правото си на съществуване. Такъв залог не може да се изплати: колкото повече плащате, толкова повече ви искат; към колкото по-големи ценности се стремите или достигате, толкова по-уязвими и безпомощни ставате. Тяхната система на невинен шантаж е измислена, за да ви обезкърви не с помощта на греховете ви, а с помощта на любовта ви към живота.

Не се опитвайте да се издигнете, приемайки условията на бандитите, или да се изкачвате към върха, ако осигурителните въжета са в техни ръце. Не им позволявайте да се докосват до единствената сила, която ги крепи на власт: житейските ви амбиции. Обявете стачка — както направих аз. Използвайте своя ум и своите умения за лични цели, разширявайте познанията си, развивайте способностите си, но не споделяйте достиженията си с другите. Не се опитвайте да натрупате състояние, влачейки на гърба си бандит. Стойте на най-ниското стъпало в тяхната йерархия, заработвайте, колкото да се изхранвате, не отделяйте и пукнат грош в подкрепа на господството на бандитите. И тъй като сте пленници, дръжте се като такива, не им помагайте да се преструват, че ви дават свобода. Станете безмълвния неподкупен враг, от когото се боят. Когато ви принуждават, подчинявайте се, но не доброволно. Никога не се нагърбвайте доброволно с изпълнението на тяхно желание, молба или намерение. Не съдействайте на разбойника да се изкарва ваш приятел или благодетел. Не помагайте на тъмничарите да ви заблуждават, че техният затвор е вашата естествена житейска среда. Не им помагайте да изкривяват действителността. Тази измама е единствената стена, която удържа приливните вълни на скрития им страх, страха от осъзнаването, че са нежизнеспособни; разрушете стената и ги оставете да се издавят; вашето одобрение е единственият им спасителен пояс.

Ако ви се удаде случай да се скриете в пустошта, далеч от тях, възползвайте се, но не за да водите там съществувание на бандит или за да създадете шайка, която да се конкурира с тях по изнудване, а за да водите собствен съзидателен живот заедно с тези, които приемат вашия морален кодекс и са готови да се борят за достойно човешко съществуване. Нямате шанс да победите, опирайки се на Морала на смъртта, нито под знамената на вярата или силата; издигнете своя флаг, по който честните хора ще се равняват — флага на Живота и Разума.

Действайте като разумно същество и си поставете за цел да сберете около себе си онези, които жадуват за гласа на почтеността и достойнството; действайте в съответствие със своите рационални ценности било то сам в лагера на врага, било то като се сдружавате с избрани приятели или пък основавайки скромна общност — огнище на възраждането на човечеството.

Когато държавата на мародерите се срути, лишена от най-добрите си роби, когато пропадне до нивото на безсилния хаос, какъвто цари сред заблуждаваните от мистиците народи в Ориента, когато се разпадне на изгладнели банди от мародери, воюващи кой кого да обере; когато защитниците на етиката на саможертвата загинат заедно с постигнатия от тях идеал — тогава, още същия ден, ние ще се върнем.

Ще отворим портите на нашия град за тези, които заслужават да влязат в него — в града на заводските комини, тръбопроводите, овощните градини, пазарите и неосквернените домове. Ще станем сборен пункт за тайната предна стража, които вие ще съставяте. Издигайки знака на долара като наш символ — знака на свободната търговия и на свободните умове — ще тръгнем в поход, за да си върнем тази страна обратно от немощните диваци, които никога не откриха нейната природа, нейния смисъл, нейното великолепие. Тези, които изберат да се присъединят към нас, ще ни придружат; тези, които не го направят, няма да имат сила да ни спрат; дивите орди никога не са били пречка за хората, които носят знамето на разума.

И после тази страна ще стане отново убежище за един изчезващ вид — разумното същество. Политическата система, която ще изградим, се съдържа в една-единствена нравствена постановка: никой не може да отнема никакви ценности от другиго чрез прибягване до физическа сила. Всеки човек ще устои или ще се предаде, ще живее или ще умре по силата на своята рационална преценка. Ако не успее да я използва, ще стане жертва на самия себе си. Ако се бои, че преценката му е неадекватна, няма да му трябва да вади пистолет за да я коригира. Ако реши да поправи грешките си навреме, ще разполага безпрепятствено с примера на по-добрите от него, който да го упътва и да го научи да разсъждава рационално; но позорната практика да се заплаща за грешките на един живот с друг живот ще бъде прекратена веднъж завинаги.

В този свят ще можете да се събуждате сутрин с ведрия дух на своето детство: изпълнени с пламенност, авантюризъм и увереност, защото ще знаете, че се намирате в един разумно устроен свят. Никое дете не се бои от природата; това, което ще изчезне, е вашият страх от хората, страхът, който е осакатявал душата ви, страхът, появил се у вас при първите ви срещи с неразбираемото, непредвидимото, неконтролируемото, скритото, подправеното, ирационалното у човека. Ще живеете в свят на хора с чувство за отговорност, последователни и благонадеждни като самата действителност; гарант за техните качества ще е една обществена система, в която обективната действителност е най-висшият и единствен критерий. Вашите достойнства ще получат защита, пороците и слабостите ви — не. Пред доброто у вас ще бъдат отворени всички възможности, злото няма да има никакви шансове. Това, което ще получавате от хората, няма да е подаяние, съжаление или прошка за греховете, а ще бъде една-единствена ценност: справедливост. И когато гледате хората и себе си няма да изпитвате отвращение, подозрение или вина, а едно-единствено постоянно чувство: уважение.

Такова бъдеще сте способни да си спечелите. За него е нужна борба — както за всяка човешка ценност. Всеки живот е целенасочена борба и сте длъжни да изберете своята цел. Желаете ли да продължите битката за вашето настояще или ще се включите в борбата за моя свят? Желаете ли да продължите битка, която ще ви завлече в пропастта, независимо че отчаяно се вкопчвате във всяка издатина по стръмния склон, битка, в която трудностите, които понасяте са необратими, а всяка победа само ви приближава до разрухата? Или желаете да се включите в борба, в която от подстъп на подстъп постепенно и упорито ще се изкачвате по стръмнината до върха, борба, в която лишенията са инвестиции във вашето бъдеще, а всяка победа ви отвежда неотменно по-близо до вашия нравствен идеал, и дори да загинете, без да видите слънцето в пълния му блясък, ще бъдете докоснати от неговите лъчи? Пред такъв избор сте изправени. Оставете решението да вземат вашият разум и вашата любов към живота.

Последните ми думи са адресирани към тези герои, които може още да са скрити по света, към тези, които са държани в плен не заради своето бягство, а заради достойнствата си и заради отчаяната си храброст. Братя мои по дух, направете сравнение между вашите собствени достойнства и природата на враговете, на които служите. Вашите унищожители ви държат благодарение на вашата собствена издръжливост, щедрост, наивност и любов: издръжливостта да носите техния товар; щедростта да откликвате на отчаяните им вопли; наивността да не схващате какво зло са те, да ги оправдавате само поради липса на доказателства за вината им, да отказвате да ги съдите без да ги разбирате, когато сте неспособни да разберете мотивите им. Любовта, вашата любов към живота, е която ви кара да вярвате, че и те са хора и те също обичат живота. Но светът днес е такъв, какъвто го искаха те: животът е обектът на тяхната омраза. Оставете ги на смъртта, пред която се прекланят. В името на великолепната ви преданост към тази земя, оставете ги, не хабете величието на душата си за да триумфира тяхното зло. Чуваш ли ме… любов моя?

В името на най-доброто у вас, не пренасяйте този свят в жертва на най-лошите в него. В името на ценностите, благодарение на които сте живи, не позволявайте представата ви за човека да бъде изкривена от грозното, долното и глупавото у онези, които никога не са заслужавали да се наричат хора. Никога не забравяйте истинския образ на човека — гордо вдигнато чело, непримирим разум и уверена крачка, която го води към необятни възможности. Не позволявайте вашият огън да изтлее искрица по искрица в безнадеждното тресавище на приблизителното, на разните му там „не съвсем“, „не още“ и „въобще не“. Не позволявайте героят във вашата душа да загине в безнадежден копнеж по живота, който сте заслужавали, но никога не сте успели да постигнете. Проверете кой е пътят, по който вървите и каква е битката, която водите. Желаният от вас свят може да бъде спечелен, той съществува, той е реален, той е възможен, той е ваш.

Но за да го завоювате, трябва да му се посветите изцяло и да скъсате завинаги със своя предишен свят, с доктрината, че човекът е жертвено животно, което съществува заради удоволствията на другите. Борете се за ценността на собствената ви личност. Борете се за ценността на своята гордост. Борете се за това, което представлява същността на човека: неговия суверенен, рационален ум. Борете се с пламенната убеденост и с безусловната вяра в своята правота, знаейки, че вашият морал е Моралът на Живота, а вашата битка е в името на всеки напредък, на всяка ценност, на всяка възвишеност, на всяко добро, на всяка радост, които съществуват тук, на Земята.

Вие ще победите, когато бъдете готови да произнесете клетвата, дадена от мен при започването на моята битка. За онези, които искат да знаят кога ще се върна, ще я повторя сега, на всеослушание на целия свят:

„Кълна се в живота си и в любовта си към него, че никога няма да живея заради друг човек, нито пък ще искам от другиго да живее заради мен“.

[1] Перифрази на известната мисъл на Декарт „Мисля, следователно съществувам“. — Бел.ред. ↑

[2] Според християнската митология старозаветният рай — мястото, където Адам и Ева са живеели непосредствено след като Господ ги създал. — Бел.ред. ↑

[3] Перифраза на цитат от Новия завет („Срещнаха се, но не се познаха“), отнасящ се за Иисус и фарисеите, които се представят за служители на Бог, а не разпознават, че той е Христос („Помазаният“). Мотивът за неразпознаването на бога се повтаря многократно в различни варианти в Библията и е основен за християнката теология. — Бел.ред. ↑

ГЛАВА XXVIII

ЕГОИСТЪТ

— Това не беше реално, нали? — каза господин Томпсън.

Те стояха пред радиото, след като и последните нотки от гласа на Голт бяха затихнали. Никой не беше мръднал в последвалата тишина; стояха, гледаха радиото, сякаш чакаха. Но радиото беше вече само дървена кутия с няколко копчета и платнен кръг, опънат върху празен високоговорител.

— Като че ли го чухме — каза Тинки Холъуей.

— Неизбежно беше — допълни Чик Морисън.

Господин Томпсън беше седнал на една щайга. Бялото продълговато петно на нивото на лакътя му беше лицето на Уесли Мауч, който седеше на пода. Далеч зад тях, като остров в безкрайния полумрак на студиото, стоеше изоставен и напълно осветен салонът, приготвен за предаването им — полукръг от празни кресла под мрежа от мъртви микрофони на светлината на прожекторите, които никой не беше поел инициативата да угаси.

Очите на господин Томпсън се стрелкаха по лицата наоколо, сякаш търсеха някакви особени вибрации, които само той познаваше. Останалите се опитваха да го правят крадешком, като всеки се мъчеше да огледа останалите, без да им позволи да уловят собствения му поглед.

— Пуснете ме да изляза! — изпищя млад треторазреден асистент, изведнъж, без да се обръща към никого в частност.

— Я се стегни! — сопна се господин Томпсън.

Звукът от собствената му заповед и хълцащият стон на силуета, задържан някъде в мрака, като че ли му помогнаха да си възвърне познатата версия на реалността. Главата му се подаде малко повече между раменете.

— Кой позволи това да ста… — започна той да надига глас, но спря; вибрациите, които улови, бяха опасната паника на притиснати в ъгъла същества. — Какво разбрахте? — попита той вместо това. Отговор не последва. — Е? — И зачака. — Хайде, някой да каже нещо!

— Не трябва да го вярваме, нали? — викна Джеймс Тагарт, завирайки лицето си в господин Томпсън по начин, който беше почти заплашителен. — Нали?

Лицето му беше разкривено, чертите му изглеждаха безформени и мустаци от малки капчици блестяха между носа и устата му.

— Я по-кротко — несигурно каза господин Томпсън и се отдръпна малко от него.

— Не трябва да вярваме! — Гласът на Тагарт беше равен, настойчив, изпълнен с усилие да запази полусънищата. — Никой не го е казвал преди! Това е само един човек! Не трябва да вярваме!

— Спокойно — каза господин Томпсън.

— Защо е толкова сигурен, че е прав? Кой е той, че да се изправя срещу целия свят, срещу всичко, казвано някога векове и векове наред? Кой е той, че да знае? Никой не може да бъде сигурен! Никой не може да знае кое е правилно! Няма правилно!

— Млъквай! — изпищя господин Томпсън. — Какво се опитваш да…

Силният звук, който го спря, беше военен марш, който изскочи изведнъж от радиото — военният марш, прекъснат преди три часа, звучеше с познатото стържене на студиен запис. Отне им няколко секунди, за да го възприемат смаяни, докато бодрите, кънтящи звуци продължаваха да маршируват из тишината, звучейки гротескно и неуместно, като кикот на луд. Директорът на радиостанцията се подчиняваше сляпо на максимата, че не бива да има празно радиовреме.

— Кажете им да го спрат! — изкрещя Уесли Мауч и скочи на крака. — Ще накара слушателите да мислят, че ние сме разрешили тая реч!

— Проклет глупак! — викна господин Томпсън. — Да не предпочиташ хората да мислят, че не сме?

Мауч се закова на място и очите му се стрелнаха към господин Томпсън с възхитения поглед на аматьор към маестро.

Продължете програмата както обикновено! — нареди господин Томпсън. — Кажете им да продължават с каквито там програми са планирали за този час! Без специални изявления, без обяснения! Кажете им да продължават, все едно нищо не е станало!

Половин дузина от блюстителите на морала на Чик Морисън се втурнаха към телефоните.

— Запушете устите на коментаторите! Не им позволявайте да коментират! Изпратете съобщение до всяка станция в страната! Нека хората да се чудят! Не им позволявайте да мислят, че сме притеснени! Не им позволявайте да мислят, че това е важно!

— Не! — изкрещя Юджийн Лоусън. — Не, не, не! Не можем да създаваме у хората впечатлението, че одобряваме тази реч! Тя е ужасна, ужасна, ужасна! — Лоусън не плачеше, но гласът му беше недостоен — като на възрастен, който хлипа от безпомощна ярост.

— Че кой е казал нещо за одобрение? — тросна се господин Томпсън.

— Ужасна е! Неморална! Себична, безсърдечна, безмилостна! Това е най-порочната реч, произнасяна някога! Тя… ще накара хората да изискват да бъдат щастливи!

— Това е само реч — каза господин Томпсън не особено твърдо.

— Струва ми се — каза Чик Морисън в опит да звучи услужливо, — че хората с по-благородна духовна природа, знаете какво искам да кажа, хората с… ами… с мистични наклонности. — Той спря за миг, сякаш очакваше да го зашлевят, но никой не се помръдна, така че той повтори по-твърдо: — Да, с мистични наклонности, няма да обърнат внимание на тази реч. В крайна сметка логиката не е всичко.

— Трудовите хора няма да й обърнат внимание — намеси се Тинки Холъуей още по-услужливо. — Не звучеше като приятел на работниците.

— Жените в страната няма да й обърнат внимание — заяви Мама Чалмърс. — Мисля, че е установен факт, че жените не обръщат внимание на тия работи с разума. Те имат по-фини чувства. Можете да разчитате на жените.

— Можете да разчитате на учените — обади се доктор Саймън Причът. Всички се блъскаха напред, пламнали изведнъж от желание да говорят, сякаш бяха намерили тема, която можеха да обсъждат уверено. — Учените са достатъчно умни, за да не вярват в разума. Той не е приятел на учените.

— Той не е приятел на никого — каза Уесли Мауч, възвръщайки си донякъде самоувереността от това, че внезапно беше осъзнал нещо, — освен може би на едрия бизнес.

— Не! — ужасено викна господин Моуън. — Не! Не обвинявайте нас! Не го казвайте! Няма да говорите така!

— Как?

— Да казвате, че… че някой е приятел на бизнеса!

— Хайде да не вдигаме толкова шум за тази реч — предложи доктор Флойд Ферис. — Беше твърде интелектуална. Прекалено интелектуална за обикновения човек. Няма да има ефект. Хората са твърде тъпи, за да я разберат.

— Да — обнадеждено каза Мауч, — така е.

— Първо на първо — продължи доктор Ферис, — хората не могат да мислят. Второ на второ, не искат.

— А трето — каза Фред Кинън, — не искат да умрат от глад. И за това какво предлагате?

Като че ли беше произнесъл въпрос, който всички предшестващи мнения трябваше да предотвратят. Никой не му отговори, но всички сгушиха глави между раменете си и фигурите леко се приближиха — като малка групичка под тежестта на празното пространство в студиото. Военният марш бумтеше в тишината — с несломима веселост, като ухилен череп.

— Спрете го! — ревна господин Томпсън и махна към радиото. — Спрете проклетото нещо!

Някой му се подчини, но внезапната тишина беше по-лоша.

— Е? — попита накрая господин Томпсън, вдигайки колебливо очи към Фред Кинън. — Какво смятате, че трябва да направим?

— Кой, аз ли? — ухили се Кинън. — Аз не командвам това представление.

Господин Томпсън удари с юмрук по коляното си.

— Кажете нещо! — нареди той, но като видя Кинън да се извръща, добави: — Който и да е!

Нямаше доброволци.

— Какво трябва да направим? — крещеше той, осъзнавайки, че онзи, който отговори, ще поеме властта.

— Какво да направим? Не може ли някой да ни каже какво да направим?

— Аз мога!

Беше женски глас, но приличаше много на гласа, който бяха чули по радиото. Те се извърнаха към Дагни преди още тя да успее да пристъпи напред, излизайки от мрака зад групата. Когато го направи, лицето й ги изплаши — защото беше напълно лишено от страх.

— Аз мога — повтори тя към Томпсън. — Трябва да се предадете.

— Да се предадем? — с празен поглед повтори той.

— Свършено е с вас. Не виждате ли, че е свършено? От какво друго имате нужда, след това, което чухте? Предайте се и се разкарайте от пътя. Оставете хората да съществуват свободно — той я гледаше, без да възразява или да мърда. — Още сте живи, използвате човешки език, търсите отговори, разчитате на разума — още разчитате на разума, дяволите да ви вземат! Можете да разберете. Невъзможно е да не сте разбрали. Няма на какво да се преструвате, че се надявате, няма какво да искате, да спечелите, да откраднете, няма до какво да се доберете. Пред вас има само разрушение — разрушението на света и вашето собствено. Предайте се и се разкарайте!

Те слушаха напрегнато, но като че ли не чуваха думите й, като че се бяха заловили сляпо за нещо, което обаче единствено тя притежаваше: това, че е жива. Зад яростта в гласа й прозираше ликуващ смях, лицето й грееше, очите й сякаш посрещаха с радост някаква гледка, която се намираше на необозримо разстояние, така че блясъкът по челото й не изглеждаше като отражение на студиен прожектор, а като изгрев.

— Искате да живеете, нали? Махнете се от пътя, ако искате шанс. Оставете тези, които могат, да поемат нещата. Той знае какво да прави. Вие — не. Той е в състояние да създаде средствата за човешкото оцеляване. Вие не сте.

— Не я слушайте! — това беше толкова див вик на омраза, че те се отдръпнаха от доктор Робърт Стедлър, сякаш беше изказал на глас непризнатото вътре в тях. Лицето му изглеждаше така, както те се притесняваха, че ще изглеждат собствените им в уединението на мрака. — Не я слушайте! — викаше той, а очите му избягваха нейните, докато тя му отправи поглед, с който първо му се учуди, а после сякаш го погреба. — Или вашият живот, или неговият!

— Спокойно, професоре — каза господин Томпсън и го отблъсна с една ръка. Господин Томпсън следеше Дагни, сякаш някаква мисъл се бореше да си пробие път в ума му.

— Всички знаете истината — каза тя, — както и аз, както и всеки, който е чул Джон Голт! Какво още чакате? Доказателства? Даде ви ги. Факти? Около вас са. Колко трупа още възнамерявате да натрупате, докато се откажете — от оръжията си, от властта, от контрола и от цялата си долнопробна алтруистична вяра? Предайте се, ако искате да живеете. Откажете си, ако в мозъците ви е останало нещичко, което още да иска хората да оцелеят на тази земя!

— Ама това е предателство! — викна Юджийн Лоусън. — Това си е чиста проба предателство!

— Не сега — каза господин Томпсън. — Не изпадай в крайности.

— Ъ? — попита Тинки Холъуей.

— Ама… не е ли скандално? — учуди се Чик Морисън.

— Да не си съгласен с нея, а? — попита Уесли Мауч.

— Кой е казал, че съм съгласен? — каза господин Томпсън с изненадващо кротък тон. — Не избързвайте. Само не избързвайте. Няма вреда от това да чуем всички мнения, нали?

— Такива мнения ли? — попита Уесли Мауч, а пръстът му сочеше отново и отново към Дагни.

— Всякакви — кротко каза господин Томпсън. — Не бива да сме нетолерантни.

— Но това е предателство, разруха, нелоялност, себичност и пропаганда на едрия бизнес!

— Ами не знам — реагира господин Томпсън. — Трябва да бъдем отворени за всичко. Трябва да взимаме предвид гледната точка на всички. Тя може и да е права донякъде. Той знае какво да прави. Трябва да сме гъвкави.

— Да не искаш да кажеш, че си готов да се откажеш? — ахна Мауч.

— Да не прибързваме със заключенията — ядосано се сопна господин Томпсън. — Ако има нещо, което не мога да понасям, то това са хора, които привързват със заключенията. Другото нещо са интелектуалците в кулите си от слонова кост, които са се хванали за някаква любима своя теория и нямат никакво чувство за практическа реалност. Във времена като днешните на първо място трябва да сме гъвкави.

Той прочете удивление по всички лица наоколо — и по лицето на Дагни, и на останалите, но по различни причини. Той се усмихна, изправи се на крака и се обърна към Дагни.

— Благодаря ви, госпожице Тагарт — започна той. — Благодаря ви, че изказахте мнението си. Точно това искам да знам — че можете да ми вярвате и да говорите с мен напълно откровено. Ние не сме ваши врагове, госпожице Тагарт. Не обръщайте внимание на момчетата — разстроени са, но скоро ще слязат на земята. Не сме врагове нито на вас, нито на страната. Разбира се, правили сме грешки, и ние сме просто хора, но се опитваме да направим най-доброто, на което сме способни, за хората, наистина за всички, в тези трудни времена. Не можем да правим необмислени преценки и да взимаме изключително важни решения просто така, нали? Трябва да го вземем под внимание, да го обмислим, да го претеглим внимателно. Просто искам да помните, че не сме ничии врагове — разбирате това, нали?

— Казах, каквото имах да казвам — отговори тя и се отвърна от него, без да схваща значението на неговите думи и без да има сили да се опитва да го разбере. Обърна се към Еди Уилърс, който беше гледал мъжете наоколо с толкова голямо възмущение, че изглеждаше парализиран — сякаш мозъкът му крещеше: „Зло!“ и не можеше да мръдне към никаква друга мисъл. Тя посочи с глава вратата и той я последва послушно.

Доктор Робърт Стедлър изчака вратата да се затвори зад тях и се обърна към господин Томпсън.

— Проклет глупак! Знаеш ли с какво се заиграваш? Не разбираш ли, че това е въпрос на живот и смърт? Или ти — или той?

Леката тръпка, която премина по устните на господин Томпсън, беше презрителна усмивка.

— Странно поведение за професор. Изобщо не съм си мислел, че професорите избухват.

— Не разбираш ли? Не виждаш ли, че е или едното, или другото?

— И какво искаш да направя?

— Трябва да го убиеш.

Именно фактът, че доктор Стедлър не извика, а го каза тихо, студено, с напълно съзнателен глас, предизвика миг ледена тишина — като отговор от цялата стая.

— Трябва да го намерите — отново повиши глас доктор Стедлър. — Не трябва да оставите нито един камък необърнат, докато не го намерите и не го унищожите! Ако той оживее, ще унищожи всички ни! Ако той живее, ние няма да можем!

— И как да го намеря? — бавно и внимателно попита господин Томпсън.

— Аз… знам как. Мога да ви дам нишка. Наблюдавайте тая Тагарт. Пратете хора да наблюдават всяко нейно движение. Тя ще ви заведе при него, рано или късно.

— Откъде знаеш?

— Не е ли очевидно? Не е ли чист късмет, че не ви е зарязала отдавна? Нямате ли акъл да видите, че и тя е от ония?

Той не каза кои са ония.

— Даа — замислено каза господин Томпсън, — да, така е — той поклати глава с доволна усмивка. — Професорът май има право. Сложете опашка на госпожица Тагарт — нареди той и махна към Мауч. — Да я следят денонощно. Трябва да го намерим.

— Да, сър — безучастно каза Мауч.

— А като го намерите — напрегнато попита доктор Стедлър, — ще го убиете ли?

— Да го убием ли, идиот такъв? Та ние имаме нужда от него! — викна господин Томпсън.

Мауч изчака, но никой не рискува да зададе въпроса, който всички имаха наум, така че той се насили да произнесе вдървено:

— Не ви разбирам, господин Томпсън.

— Ох, теоретични интелектуалци! — раздразнено каза господин Томпсън. — Какво зяпате? Просто е. Който и да е, той е човек на действието. Освен това има и група за натиск: събрал е всички мозъци. Знае какво да прави. Ще го намерим и той ще ни каже. Ще ни каже какво да правим. Ще оправи нещата. Ще ни измъкне от дупката.

— Нас ли, господин Томпсън?

— Естествено. Теориите ви нямат значение. Ще сключим сделка с него.

— С него?

— Разбира се. Е, ще трябва да правим компромиси, ще трябва да направим някои отстъпки пред едрия бизнес, и на момчетата на благоденствието няма да им хареса, но какво пък — да знаете някакъв друг начин?

— Ама идеите му…

— Кой го е грижа за идеите му?

— Господин Томпсън — задавено каза Мауч. — Аз… боя се, че той е човек, който не е отворен за сделка.

— Няма такива хора — каза господин Томпсън.

* * *

Студеният вятър блъскаше потрошените табели над витрините на изоставените магазини по улицата пред радиото. Градът изглеждаше необичайно спокоен. Далечният тътен на трафика беше по-слаб от обикновено и караше вятъра да звучи по-доловимо. Празните тротоари се простираха в мрака; няколко самотни фигури стояха и си шепнеха на групички под редките улични лампи.

Еди Уилърс не проговори, докато не отминаха на няколко пресечки от радиото. Той спря рязко, когато стигнаха до изоставен площад, където високоговорителите, които никой не се беше сетил да изключи, предаваха домашна комедия — пискливите гласове на съпруг и съпруга, които се караха за срещите на отрочето си — на празен паваж, обграден от неосветени фасади. Отвъд площада няколко светли точки, пръснати вертикално над двайсет и пет етажната граница на града, намекваха за далечна, издигаща се форма — сградата на „Тагарт“. Еди спря и посочи сградата с треперещ пръст.

— Дагни! — извика той и после неволно снижи глас. — Дагни — прошепна той, — аз го познавам. Той… работи там… там… — той продължаваше да сочи сградата с невярваща безпомощност. — Той работи за „Тагарт трансконтинентал“…

— Знам — отговори тя с безжизнено монотонен глас.

— Общ работник… най-обикновен общ работник…

— Знам.

— Аз говорех с него… Години наред… в закусвалнята на терминала… Той ми задаваше въпроси… всякакви въпроси за компанията, а аз — Боже, Дагни, дали защитих компанията или помогнах да се разруши?

— И двете. Нито едно от двете. Вече няма значение.

— Можех да си заложа живота, че той обича железницата!

— Обича я.

— Но я разруши.

— Да.

Тя стегна яката на палтото си и продължи срещу вятъра.

— Говорих с него — след малко каза той. — Лицето му… Дагни, не ми изглеждаше като никое друго, то… показваше, че разбира толкова много… Радвах се всеки път, когато го виждах там, в закусвалнята… Просто говорех… Не мисля, че осъзнавах как ми задава въпроси… но го правеше… толкова много въпроси за компанията и… за теб.

— Питал ли те е някога как изглеждам, докато спя?

— Да… Да, пита ме… Бях те заварил веднъж заспала в кабинета и когато го споменах, той… — той спря, сякаш внезапна връзка беше паднала с трясък на мястото си в ума му. Тя се обърна към него на светлината на една улична лампа, като потвърждение на мисълта му. Той затвори очи.

— Боже, Дагни — прошепна той. Продължиха да вървят мълчаливо. — Вече си е тръгнал, нали? От терминала на „Тагарт“, искам да кажа.

— Еди — каза тя с внезапно потъмнял глас, — ако цениш живота му, никога не задавай този въпрос. Не искаш да го намерят, нали? Не им давай никакви следи. Дори не прошепвай и дума на когото и да е, че го познаваш. Не се опитвай да разбереш дали работи още на терминала.

— Искаш да кажеш, че е още там?

— Не знам. Знам само, че може и да е.

— Сега?

— Да.

— Още?

— Да. Мълчи си, ако не искаш да го убиеш.

— Мисля, че си е тръгнал. Няма да се върне. Не съм го виждал от… от…

— Откога? — остро попита тя.

— От края на май. От нощта, когато тръгна за Юта, помниш ли? — той спря за момент, сякаш споменът за срещата през онази нощ и пълното разбиране на значението й го поразиха едновременно. Той продължи с усилие: — Видях го в онази нощ. Оттогава не съм… Чаках го в закусвалнята… Така и не се върна.

— Не мисля, че ще ти позволи да го виждаш сега, ще се държи на разстояние. Но не го търси. Не разпитвай.

— Странно. Дори не знам какво име е използвал. Беше Джони… нещо си, или…

— Беше Джон Голт — каза тя с лек, безрадостен смях. — Не гледай във ведомостта на терминала. Името е още там.

— Просто така? През всичките тези години?

— Дванайсет години. Просто така.

— И сега още е там?

— Да.

След миг той каза:

— Знам, че това не доказва нищо. Службата по личния състав не е съкратила и едно име от ведомостта от влизането в сила на Директива 10–289. Ако някой напусне, дават името и работата му на някой гладен техен приятел, вместо да го докладват на Комисията по унификация.

— Не разпитвай службата по личния състав или която и да е. Не привличай внимание към името му. Ако започнем да го търсим, някой може да се зачуди. Не го търси. Не прави никакви движения по посока към него. И ако случайно го зърнеш някога, дръж се така, сякаш не го познаваш.

Той кимна. След малко каза тихо, напрегнато:

— Не бих им го предал, дори и за да спася компанията.

— Еди…

— Да?

— Ако някога го зърнеш, кажи ми.

Той кимна. След две пресечки я попита спокойно:

— Скоро ще напуснеш и ще изчезнеш, нали?

— Защо говориш такива неща? — беше почти вик.

— Нали?

Тя не отговори веднага; когато го направи, звук на отчаяние се долавяше в гласа й, въплътен единствено в пресилената му монотонност:

— Еди, ако напусна, какво ще стане с влаковете на „Тагарт“?

— Няма да има влакове на „Тагарт“ до една седмица. Може би и по-малко.

— Няма да има правителство от разбойници след десет дни. После хора като Къфи Мийгс ще разкъсат последните останали релси и локомотиви. Да изгубя ли битката, като пропусна да изчакам само още миг? Как да я оставя да изчезне, та това е „Тагарт трансконтинентал“, Еди, да изчезне завинаги при условие, че едно последно усилие може да я задържи? Изтърпях толкова дълго, мога да изтърпя още малко. Само още малко. Не помагам на бандитите. Нищо не може да им помогне вече.

— Какво ще правят?

— Не знам. Какво могат да направят? Свършено е с тях.

— И аз така мисля.

— Не ги ли видя? Те са мизерни, паникьосани плъхове, които бягат, за да спасят живота си.

— Има ли значение за тях?

— Кое?

— Животът им.

— Още се борят, нали? Но са свършени и го знаят.

— Действали ли са някога съобразно с това, което знаят?

— Ще трябва. Ще се предадат. Няма да трае още дълго. А ние ще сме тук, за да спасим каквото е останало.

* * *

„Господин Томпсън желае да се знае — гласяха официалните съобщения на сутринта на 23 ноември, — че няма причини за безпокойство. Той моли обществеността да не бърза да си извлича прибързани заключения. Трябва да запазим дисциплината си, морала, единството и чувството си за либерална толерантност. Необичайната реч, която някои от вас може да са чули по радиото снощи, беше подтикващ към размисъл принос към нашите идеи за световните проблеми. Трябва да се отнесем към нея трезво, като избягваме крайностите на пълно осъждане или безразсъдно приемане.

Трябва да я разглеждаме като една от многото гледни точки в нашия демократичен форум на общественото мнение, който, както показаха събитията от снощи, е отворен за всички. Истината, каза господин Томпсън, има много страни. Трябва да останем безпристрастни“.

„Мълчат“, написа Чик Морисън като обобщение на доклад от един от репортерите си, които беше пратил на мисия, наречена „Измерване на обществения пулс“. „Мълчат“, написа и на следващия доклад, после на още и още. „Мълчание“, написа той, намръщен неловко, в обобщение на доклада си до господин Томпсън. „Хората като че ли мълчат“.

Пламъците, които се издигнаха в една зимна нощ и погълнаха един дом в Уайоминг, бяха невидими за хората в Канзас, които наблюдаваха люлеещ се червен отблясък на хоризонта в прерията, причинен от пламъците, които погълнаха една ферма, а този отблясък не беше отразен от прозорците на една улица в Пенсилвания, където виещите се червени езици бяха отражение от пламъците, които поглъщаха фабрика. Никой не спомена на следващата сутрин, че тези пламъци не са избухнали случайно и че собствениците на трите места бяха изчезнали. Съседите ги наблюдаваха без коментар — но и без учудване. Няколко къщи бяха открити изоставени на случайни места из страната, някои заключени и празни, други отворени и с изнесена покъщнина, но хората наблюдаваха мълчаливо и пристъпваха тежко на път за работа, малко по-бавно от обикновено, сред повеите на снега по занемарените улици в лабиринта на ранния утринен полумрак.

После, на 27 ноември, един лектор на политически митинг в Кливлънд беше пребит и трябваше да се измъква по тъмните алеи. Мълчаливата му публика изведнъж се беше оживила, когато беше извикал, че причината за всичките им проблеми е себичната им грижа за собствените им проблеми.

На сутринта на 29 ноември работниците в една фабрика за обувки в Масачузетс бяха учудени, когато влязоха в цеховете и не намериха бригадира. Но те заеха местата си и започнаха да вършат обичайната си работа, да подават кожа на гилотините, да сгъват кутии на конвейера, чудейки се защо часовете минават, а не се виждат никакви нито бригадирът, нито управителят, нито директорът или президентът на компанията. Едва на обяд откриха, че кабинетите на фабриката са празни.

— Проклети канибали! — изпищя една жена насред препълнено кино и избухна в истерични хлипове, а публиката не показа и следа от учудване, сякаш тя пищеше вместо всички тях.

„Няма причини за безпокойство — гласеше официалното съобщение на 5 декември. — Господин Томпсън желае да съобщи, че е готов да преговаря с Джон Голт за начините и средствата за постигане на бързо решение на проблемите. Господин Томпсън моли настоятелно хората да проявят търпение. Не бива да се притесняваме, не бива да се съмняваме, не бива да се обезсърчаваме“.

Санитарите в една болница в Илинойс не се учудиха, когато им докараха мъж, пребит от по-големия си брат, който го беше издържал цял живот: по-младият му се беше разкрещял с обвинение в себичност и алчност… Също както санитарите в една Ню йоркска болница не показаха учудване при случая с жена, която беше дошла със счупена челюст: бе я зашлевил един напълно непознат, който я беше чул да нарежда на петгодишния си син да даде най-хубавата си играчка на децата на съседите.

Чик Морисън се опита да направи турне, за да укрепи морала в страната с речи за саможертвата за общото благо. Още на първата спирка го засипаха с камъни и трябваше да се върне във Вашингтон.

Никой не беше им присъждал титлата „по-добрите“, нито пък беше спирал за миг, след като го каже, за да осъзнае значението й, но всички знаеха — всеки в собствената си общност, квартал, офис или магазин, съгласно някакви собствени, неизказани критерии — кои ще са онези, които рано или късно няма да се появят на поста си и ще изчезнат мълчаливо в търсене на някакви непознати граници. Хората, чиито лица бяха по-непроницаеми от другите, чиито очи бяха по-прями, чиято енергия беше по-морална и им даваше сили да издържат, хората, които сега се изплъзваха един по един от всяко кътче на страната — на страната, която сега бе като далечен роднина на онова, което някога е било истинска слава, смазана от хемофилия, губеща най-здравата си кръв, която изтичаше от неизлечима рана.

— Но ние сме готови да преговаряме! — викаше господин Томпсън на асистентите си, докато нареждаше специалното съобщение да се повтаря по всички радиостанции по три пъти на ден. — Готови сме да преговаряме! Ще го чуе! Ще отговори!

Специални агенти получиха нареждане да слушат денонощно радиоприемници, настроени на всяка известна честота и да чакат отговор от непознатата станция. Отговор не последва. Празни, безнадеждни, несъсредоточени лица се срещаха все по-често по улиците на градовете, но никой не можеше да разбере значението им. Както някои хора бягаха с телата си в подземията на ненаселените места, така други можеха да спасят единствено душите си и бягаха в подземията на умовете си. И никаква сила на земята не можеше да установи дали празните им, безразлични очи бяха щитове пред скрити съкровища в шахти, които никога повече нямаше да бъдат разкопани, или просто представляваха дупки в празнината — очи на паразити.

— Не знам какво да правя — каза помощник-управителят на една петролна рафинерия, отказвайки да приеме работата на управителя, който беше изчезнал, а агентите на Комисията по унификация не можеха да кажат дали лъже, или не. Само един намек за прецизност в тона на гласа му и отсъствието на извинение или срам ги караше да се чудят дали е бунтовник или глупак. Беше опасно да му се поверява насила работата и в единия, и в другия случай.

— Дайте ни хора! — молбата започваше да кънти все по-силно пред Комисията по унификация, от всички кътчета на страната, опустошена от безработица, и нито молителите, нито комисията дръзваха да добавят опасните думи, които тя предполагаше: „Дайте ни способни хора!“ Имаше опашки от чакащи за местата на портиерите, мазачите, носачите и помощник-келнерите за години напред, но нямаше кой да кандидатства за местата на директорите, мениджърите, управителите, инженерите.

Експлозиите в петролните рафинерии, катастрофите на дефектни самолети, пукнатините в пещите, сблъсъците на влакове и слуховете за пиянски оргии в кабинетите на новоназначените директори караха членовете на комисията да се страхуват от хората, които кандидатстваха за отговорните позиции.

„Не се отчайвайте! Не се предавайте! — повтаряха официалните съобщения на 15 декември, както и през всеки следващ ден. — Ще постигнем съглашение с Джон Голт. Ще го накараме да ни води. Той ще реши всичките ни проблеми. Ще накара нещата да работят. Не се предавайте! Ще доведем Джон Голт!“

Награди и почести се предлагаха на кандидатите за ръководни постове, после на бригадирите, после на опитните механици, после на всеки, който беше готов на усилие, за да заслужи повишение: увеличаване на заплатата, бонуси, данъчни облекчения и медал, измислен от Уесли Мауч, който трябваше да се казва „Орден на обществения благодетел“. Това не доведе до резултати. Парцаливите хора слушаха предложенията за материални придобивки и се отвръщаха с апатично безразличие, защото бяха изгубили самата идея за ценност. Онези, които мереха обществения пулс, мислеха с ужас, че това са хора, на които не им се живее, или поне не им се живее в настоящите условия.

„Не се отчайвайте! Не се предавайте! Джон Голт ще реши проблемите ни!“ — викаха гласовете по радиото в официалните съобщения, които отекваха в тишината на падащия сняг или в неотоплените домове.

— Не им казвайте, че не сме го намерили! — викаше господин Томпсън към асистентите си. — Но, за Бога, кажете им да го намерят!

На цели банди от момчетата на Чик Морисън им бяха възложили задачата да разпространяват слухове: половината от тях раздухваха историята, че Джон Голт е във Вашингтон и разговаря с ръководителите на правителството, докато другите разправяха, че правителството ще даде петстотин хиляди долара за информация, която би помогнала да бъде открит Джон Голт.

— Не, няма и следа — каза Уесли Мауч на господин Томпсън в обобщение на докладите от специалните агенти, разпратени да проверят всеки, на име Джон Голт, из цялата страна. — Мърлява групичка са. Има един Джон Голт, който е професор по орнитология, осемдесетгодишен, има един пенсиониран зарзаватчия с жена и девет деца, има един общ работник в железниците, който работи едно и също от дванайсет години, има и още подобен боклук.

„Не се отчайвайте! Ще намерим Джон Голт!“ — гласяха официалните съобщения денем, но нощем, на всеки час, по тайна, официална заповед, късовълнови предаватели излъчваха призив в празното пространство: „Обади се, Джон Голт! Обади се, Джон Голт! Слушаш ли, Джон Голт? Искаме да преговаряме. Искаме да говорим с теб. Кажи ни къде си и къде можем да те намерим. Чуваш ли ни, Джон Голт?“ Нямаше отговор.

Снопчетата обезценени хартиени пари ставаха все по-големи в джобовете на народа, но имаше все по-малко неща, които да се купят с тези пари. През септември бушел жито струваше единайсет долара; през ноември — трийсет; през декември — сто, а вече наближаваше цена от двеста долара, докато печатницата на правителствения монетен двор се надпреварваше с гладната смърт — и губеше надпреварата.

Когато работниците от някоя фабрика пребиеха бригадира си и разбиеха машините в пристъп на отчаяние, срещу тях не можеха да се вземат никакви мерки. Арестите бяха безполезни, затворите бяха пълни, полицаите намигаха на затворниците и ги оставяха да избягат, още по пътя към затвора — хората просто извършваха движенията, подходящи за съответния моменти, без мисъл за следващия момент. Никакви действия не можеха да се предприемат, когато тълпи гладни хора нападаха складове в покрайнините на градовете. Нищо не можеше да се направи, когато наказателните роти се присъединяваха към хората, които бяха изпратени да накажат.

„Слушаш ли, Джон Голт? Искаме да преговаряме. Може да се съгласим с условията ти… Слушаш ли?“

Шепнешком се разправяха слухове за покрити каруци, които пътуват нощем покрай изоставените коловози, и за тайни селища, въоръжени, за да устояват на нападенията на ония, които наричаха „индианците“ — всякакви грабещи диваци, били те бездомни тълпи или правителствени агенти. От време на време се виждаха светлини на далечния хоризонт на прерията, по хълмовете, по планинските склонове, където нямаше сгради. Но нито един войник не можеше да бъде убеден да издири източниците на тези светлини.

По вратите на изоставените къщи, по порталите на рушащите се фабрики, по стените на правителствените сгради се появяваха от време на време, нарисувани с тебешир, с боя, с кръв, извити доларови знаци.

„Можеш ли да ни чуеш, Джон Голт? Прати ни съобщение. Назови условията си. Ще се съгласим на всякакви условия. Чуваш ли ни?“ Нямаше отговор.

Стълбът червен дим, който избухна в небето в нощта на 22 януари и остана необичайно неподвижен за миг, като тържествен мемориален обелиск, а после се залюля в небето, като прожектор, който изпраща неразбираемо съобщение, и изчезна също така изведнъж, както се беше появил, беляза края на „Риърдън Стийл“, но обитателите на района не го знаеха. Научиха го през следващите нощи, когато те — същите, които бяха проклинали завода заради дима, изпаренията, саждите и шума — погледнаха навън и вместо пулсиращата от живот светлина на познатия им хоризонт, видяха единствено черна празнота.

Заводът беше национализиран като собственост на дезертьор. Първият носител на титлата „народен управител“, назначен да управлява завода, беше човек от фракцията на Орън Бойл, дундест хрантутник на металургията, който искаше единствено да следва служителите си и същевременно да изпълнява механично движенията на началник. Но в края на месеца, след твърде много сблъсъци с работниците, твърде много случаи, в които единственият му отговор беше, че не е могъл да направи нещо, след твърде много неиздадени заповеди, твърде много телефонен натиск от приятелчетата му, той беше помолил да го преместят на друга позиция. Фракцията на Орън Бойл се разпадаше, откакто господин Бойл беше преместен в почивна станция, където лекарят му му беше забранил всякакъв контакт с бизнеса и му бе наредил да плете кошници като трудова терапия. Вторият „народен управител“, изпратен в „Риърдън Стийл“, беше от фракцията на Къфи Мийгс. Той носеше кожени гамаши и използваше лосиони за коса с парфюм, беше дошъл на работа с пистолет на кръста, викаше наляво и надясно, че дисциплината е основната му цел и че, Господ му е свидетел, ще я постигне, иначе лошо. Единственото видимо приложение на дисциплината беше заповедта му, която забраняваше всякакви въпроси.

След седмици трескава дейност на застрахователните компании, на бригадирите, линейките и екипите за първа помощ, които се отзоваваха на серия от необясними инциденти, „народният управител“ изчезна една сутрин, след като беше продал и изпратил на различни гангстери в Европа и Латинска Америка повечето кранове, автоматичните конвейери, запасите от топлоотразяващи тухли, резервния електрически генератор, та дори и килима от помещението, което някога беше кабинетът на Риърдън.

Никой не беше в състояние да се справи със събитията от бушуващия хаос през следващите няколко дни — събитията останаха неназовани, страните бяха оставени без право на отговор, но всички знаеха, че кървавите сблъсъци между старите и новите работници не стигаха до такива изстъпления само заради тривиалните причини, които ги бяха предизвикали. Нито пазачите, нито полицаите, нито щатските шерифи бяха в състояние да съхранят реда дори и за ден, нито пък която и да е от фракциите можеше да излъчи кандидат, готов да поеме поста на „народен управител“.

На 22 януари дейността на „Риърдън Стийл“ беше временно спряна. Стълбът от червен дим през онази нощ беше причинен от шейсетгодишен работник, който беше запалил една от сградите и бе заловен на местопрестъплението, загледан в пламъците с празна усмивка.

— Отмъстих за Ханк Риърдън! — извикал предизвикателно той, а сълзите течали по потъмнялото му от пещите лице.

Не им позволявай да те нараняват така, мислеше си Дагни, свлечена на бюрото си, над страница от вестник, където кратко съобщение известяваше „временния“ край на „Риърдън Стийл“, не им позволявай да те нараняват толкова много… Тя продължаваше да вижда лицето на Ханк Риърдън, до прозореца в офиса му, как гледа един кран на фона на небето с товар от синьо-зелен метал… Не им позволявай да нараняват него така — това беше молбата в ума й, без да я насочва към някого, — не позволявай да чуе за това, да разбира… После видя друго лице, лице с нетрепващи зелени очи, което й казва с глас, неумолим заради уважението си към фактите: „Ще трябва да чуеш за това. За всяка катастрофа. За всеки спрян влак. Никой не остава в долината, като фалшифицира реалността по какъвто и да е начин“.

Остана неподвижна, без да вижда и чува, само с огромното присъствие, което беше нейната болка, докато чу познатия вик, превърнал се в лекарство, замъгляващо всички сетива, освен способността за действие: „Госпожице Тагарт, не знаем какво да правим!“ — и тя се изстреля на крака, за да му отговори.

„Народна република Гватемала — пишеха вестниците на 26 януари — отклони искането на Съединените щати за заем от хиляда тона стомана“.

През нощта на 3 февруари млад пилот летеше по обичайния си маршрут — седмичен полет от Далас до Ню Йорк. Когато стигна до празния мрак оттатък Филаделфия, на мястото, където пламъците на „Риърдън Стийл“ години наред бяха любимият му ориентир, поздрав в нощната самота, фар от живата земя, той видя покрито със сняг пространство, мъртвешки бяло и фосфоресциращо на звездната светлина, парче земя с върхове и кратери, което изглеждаше като лунна повърхност. Напусна на следващата сутрин.

Във вледенените нощи, над умиращите градове, чукайки напразно по глухи прозорци, по слепи стени, издигайки се над покривите на тъмни сгради и по скелетите на развалините, молбата продължаваше да ечи в празното пространство, към неуловимото движение на звездите, към студения огън на техния блясък: „Чуваш ли ни, Джон Голт? Чуваш ли ни?“

Госпожице Тагарт, не знаем какво да правим — каза господин Томпсън; беше я повикал на личен разговор по време на едно от кратките си посещения в Ню Йорк. — Готови сме да отстъпим, да приемем условията му, да му позволим да поеме нещата, но къде е той?

— За трети път — каза тя с лице и глас, стегнати до скъсване, за да не допуснат никаква емоция — не знам къде е. Какво ви кара да мислите обратното?

— Ами не знам, трябваше да опитам… Мислех си, че просто… Мислех, че има как да стигнете до него…

— Няма.

— Разбирате ли, не можем да известим, дори по късовълново радио, че искаме да се предадем окончателно. Хората може да го чуят. Но ако има как да стигнете до него, да му кажете, че сме готови да отстъпим, да хвърлим на боклука политиката си, да направим всичко, което ни каже…

— Казах, че няма.

— Ако само се съгласи на разговор, просто разговор, това няма да го ангажира с нищо, нали? Искаме да му предадем цялата икономика, стига само да ни каже кога, къде и как. Само да ни даде някакъв знак… да отговори… Защо не отговаря?

— Чухте речта му.

— Но какво да правим? Не можем просто да напуснем и да оставим страната без никакво управление. Потръпвам, като си помисля какво може да стане. С такива социални елементи на свобода — ами, госпожице Тагарт, само това мога да направя, за да ги държа на линия, иначе обирите и убийствата ще започнат да се случват посред бял ден. Не знам какво им става на хората, но май вече не са цивилизовани. Не можем да напуснем в такъв момент. Нито можем да напуснем, нито можем да управляваме нещата още дълго. Какво да правим, госпожице Тагарт?

— Започнете да намалявате контрола.

— А?

— Започнете да отменяте данъците и наредбите.

— О, не, не, не! Това е немислимо!

— За кого?

— Искам да кажа, че не е сега моментът, госпожице Тагарт, не е сега моментът. Страната не е готова за това. Лично аз бих се съгласил с вас, аз съм свободолюбив човек, госпожице Тагарт, не жадувам за власт, но това е извънредно положение. Хората не са готови за свобода. Трябва да поддържаме силната ръка. Не можем да възприемем идеалистична теория, която…

— Тогава не ме питайте какво да правите — каза тя и стана.

— Но госпожице Тагарт…

— Не съм дошла тук да споря.

Вече беше стигнала вратата, когато той въздъхна и каза:

— Надявам се още да е жив.

Тя спря.

— Надявам се да не са направили нещо грубо.

Измина миг, преди да е в състояние да попита:

— Кой? — и да го произнесе като дума, а не като писък.

Той вдигна рамене, разтвори ръце и ги отпусна безпомощно.

— Вече не мога да удържам собствените си момчета. Нямам представа какво могат да се опитат да направят. Има една клика, фракцията на Ферис, Лоусън и Мийгс, които ме преследват повече от година, за да предприема по-силни мерки. По-твърда политика. Честно казано, искат да прибягна до терор. Да въведа смъртно наказание за граждански престъпления, за критици, дисиденти и други такива. Аргументът им е, че след като хората не искат да ни съдействат, трябва да ги насилим да го направят. Нищо няма да накара системата ни да работи, казват те, освен терора. И може да са прави, като гледам как се развиват нещата. Но Уесли не иска силна ръка, Уесли е миролюбив човек, либерал, както и аз. Опитваме се да държим хората на Ферис под контрол, но… Разбирате ли, те са против това да се предаваме на Джон Голт. Не искат да се договаряме с него. Не искат и да го намерим. Не бих им давал шанс. Ако го намерят първи, ще… не мога да ви опиша какво могат да направят… това ме притеснява. Защо не отговаря? Защо изобщо не отговаря? Ами ако са го намерили и са го убили? Няма и да разбера… Така че се надявах да имате някакъв начин… някакви средства да разберете дали е още жив — гласът му изтъня до въпросителна.

Цялата й съпротива срещу нахлуването на вцепеняващ ужас се въплъти в усилието да задържи гласа си също толкова твърд, колкото и коленете си, достатъчно дълго, за да каже „Не знам“ и да излезе от стаята.

* * *

Иззад гнилите тръби на нещо, което някога е било щанд за зеленчуци на ъгъла, Дагни погледна крадешком назад по улицата: редките улични лампи я разделяха на отделни острови, тя можеше да види заложна къща на първия, кръчма на следващия, църква на последния и черните празнини между тях; тротоарите бяха празни; беше трудно да се прецени, но улицата изглеждаше празна.

Тя зави зад ъгъла с решителна крачка, после спря рязко и се ослуша: беше трудно да каже дали необичайното напрежение в гърдите й беше звукът от собствения й пулс, със сигурност едва ли можеше да го различи от звука на далечна кола и от безжизненото шумолене на Ийст Ривър някъде наблизо; със сигурност обаче не чуваше човешки стъпки зад себе си. Тя разтърси рамене — наполовина разкършване, наполовина тръпка — и тръгна по-бързо. Ръждясал часовник в някаква неосветена дупка изкашля часа: четири сутринта.

Страхът от преследване не изглеждаше напълно реален, никакъв страх не можеше да й се стори реален. Чудеше се дали неестествената лекота на тялото й е напрегнатост или отпускане — то беше толкова вдървено, че тя го усещаше сякаш сведено до едно-единствено свойство: силата на движението. Умът й беше недостижим, като двигател, оставен под автоматичния контрол на нещо абсолютно, което вече не може да се поставя под въпрос.

Ако гол куршум може да чувства, докато лети, точно това би почувствал, мислеше си тя — само движението и целта, нищо друго. Мислеше си го мъгляво, дистанцирано, сякаш собствената й личност беше нереална; само думата „гол“ като че стигаше до нея: гол… лишен от всяка грижа, различна от целта… числото 367, номер на къща на Ийст Ривър, което съзнанието й не спираше да повтаря, число, което толкова дълго си беше забранявала да помни.

Триста шейсет и седем, мислеше си тя, загледана в невидимия силует отпред, сред ъглестите форми на евтините пансиони, триста шейсет и седем… там живее… ако изобщо е жив… Спокойствието, дистанцията, увереността на стъпките й идваха от сигурността, че това е едно „ако“, с което не може да съществува повече. Беше живяла с него в продължение на десет дни, нощите зад гърба й бяха като една-единствена стъпка напред, която я беше довела до тази нощ, сякаш устремът, който подтикваше стъпките й сега, идваше от онези стъпки, които бяха звучали без отговор в тунелите на терминала. Беше го търсила в тунелите, беше вървяла часове наред, нощ след нощ, часовете на смяната, в която някога беше работил, из подземните пасажи, платформи, работилници, по всяка извивка на изоставен коловоз, без да задава въпроси на никого, без да обяснява присъствието си. Беше вървяла без страх и надежда, подтиквана от чувство на отчаяна преданост, което беше почти като чувство на гордост.

Това чувство идваше от моментите, в които тя беше спирала, внезапно учудена, в някой тъмен подземен ъгъл, чувайки полуоформените думи в съзнанието си: това е моята железопътна компания — докато гледаше някоя арка, вибрираща от звука на далечни колелета; това е моят живот — докато чувстваше напрегнатата буца, в която се бяха превърнали всички потиснати в нея неща; това е моята любов — докато мислеше за човека, който може би беше някъде в тези тунели. Не може да има конфликт между тези три неща… В какво се съмнявам? Какво може да ни раздели, тук, където само той и аз можем да бъдем? После се сещаше отново за контекста на настоящето, тръгваше твърдо, изпитвайки същата нерушима лоялност, но при звука на други думи: забрани ми да те търся, може да ме съдиш, можеш да ме отхвърлиш… но с правото аз да съм жива, трябва да знам, че и ти си жив… трябва да те видя поне веднъж… без да спирам, без да говоря, без да те пипам, само да те видя… Не го видя. Изостави търсенето си, когато забеляза любопитните, учудени погледи на работниците под земята, които следваха стъпките й.

Беше свикала среща на железничарите от терминала, уж за да повдигне морала им, беше провела срещата два пъти, за да се срещне с всички поред, беше повторила все същата неразбираема реч, пламнала от срам заради празните общи приказки, които произнасяше, но и от гордост, че вече не усеща да има значение, беше наблюдавала изтощените, озверели лица на мъжете, които вече не се интересуваха дали им нареждат да работят, или да слушат безсмислени звуци. Не беше видяла лицето му сред техните.

— Всички ли присъстваха? — беше попитала тя бригадира.

— Да, така мисля — безразлично бе отговорил той.

Беше се мотала по входовете на терминала, наблюдавайки как хората идват на работа. Но имаше твърде много входове, а нямаше място, откъдето да може да наблюдава, без да я виждат — беше стояла в мокрия полумрак на блестящ от дъжда тротоар, притисната о стената на склад, с вдигната яка на палтото, докато капките дъжд падаха от периферията на шапката й, беше стояла на открито на улицата, с ясното съзнание, че всеки поглед я разпознава и се чуди, че бдението й е твърде опасно очевидно. Ако сред тях имаше човек на име Джон Голт, някой можеше да се досети за естеството на диренето й… но ако нямаше Джон Голт… ако го нямаше в целия свят, мислеше си тя, вече нямаше опасност — нито пък свят.

Няма опасност, няма свят, мислеше си тя, докато вървеше по улиците сред копторите към къщата с номер 367, която беше — или пък не — негов дом. Чудеше се дали така се чувства човек, докато чака смъртна присъда: няма страх, няма гняв, няма загриженост, само ледена дистанцираност — като светлина без топлина, като познание без ценности.

Една консервена кутия се закачи за крака й и звукът прокънтя твърде силно и продължително, отразен от стените на един сякаш изоставен град. Улиците изглеждаха заличени от изтощение, не от покой, сякаш хората зад стените не спяха, а бяха припаднали от умора. Той трябва да се е прибрал от работа… ако работи… ако още има дом… Тя гледаше силуетите на копторите, ронещия се гипс, олющената боя, избледнелите табели на разпадащи се магазини с нежелани стоки по немити витрини, хлътнали, опасни за изкачване стълби, невъзможни за носене дрехи — навсякъде разпадащи се, празни, изоставени, недовършени места, паметници на изгубена надпревара срещу двама врагове — липсата на време и липсата на сила. Тя си мислеше, че това е мястото, където той е живял дванайсет години, той, който притежаваше такава невероятна сила да осветява същността на човешкото съществуване.

Някакъв спомен се опитваше да си проправи път в нея, после изведнъж си го спомни: името му беше Старнсвил. Тя усети тръпката. Но това е Ню Йорк! — изкрещя на себе си тя, за да защити величието, което беше обичала; после се изправи с невъзмутима строгост пред присъдата, произнесена от ума й: град, който го е оставил в тези коптори в продължение на дванайсет години беше обречен, осъден на бъдещето на Старнсвил.

После изведнъж това спря да има значение — тя почувства някакъв странен удар, като от внезапно настъпила тишина, чувство за пълна неподвижност, което тя сметна за някакъв вид спокойствие: видя номер 367 над вратата на стар пансион.

Мислеше си, че е спокойна, само дето времето изведнъж беше загубило своята непрекъснатост и бе натрошило възприятията й на отделни парченца: тя осъзна момента, в който видя номера, после момента, в който погледна списъка на мухлясалата мъждива лампа в коридора и видя думите „Джон Голт, 5 ет., отзад“, надраскани с молив от нечия неграмотна ръка, после момента, в който спря в подножието на едно стълбище, погледна нагоре към чезнещите ъгли на парапета и изведнъж се облегна на стената, разтреперана от ужас, предпочитайки да не разбира нищо. После дойде моментът, когато почувства движението на крака си, сложен на първото стъпало, последван от един-единствен полет с лекота, от издигане без усилие, съмнение или страх, от пропадането на извитата стълба под нетрепващите й крака, сякаш устремът на неустоимото й издигане идваше от изправеното й тяло, от позата на раменете й, от вдигнатата й глава и тържествуващата сигурност, че в момента на окончателното си решение тя нямаше да очаква катастрофата на живота си там, на края на стълбата, за чието изкачване й бяха необходими трийсет и седем години.

На върха тя видя тесен коридор, чиито стени се събираха към неосветена врата. Чу дъските на пода да скърцат в тишината под стъпките й. Усети натиска на пръста си върху звънеца и чу звука му в непознатото пространство отвъд. Чакаше. Чу краткото пропукване на дъска, но то идваше от долния етаж. Чу рева на влекач някъде в реката. После осъзна, че е пропуснала някакъв период от време, защото следващият момент, който преживя, не беше като пробуждане, а като раждане: сякаш два звука я издърпаха от празнотата — стъпките зад вратата и звука от ключ — но тя като че не беше там до момента, когато пред нея вече нямаше врата, а фигурата на прага беше Джон Голт, застанал небрежно в собствения си коридор, облечен в панталон и риза, с тяло, наведено леко към светлината зад него.

Тя знаеше, че очите му улавят момента, после преминават набързо през миналото и бъдещето му, че светкавичен изчислителен процес ги подчинява на съзнателния му контрол, и докато една гънка на ризата му мръдна в ритъм с дъха му, той вече знаеше резултата — а резултатът беше лъчиста усмивка за добре дошла.

Тя не можеше да помръдне. Той я грабна за ръката, дръпна я в стаята, тя усети натиска на устните му, слабото му тяло през палтото си, станало изведнъж твърдо и непознато. Видя смеха в очите му, усети допира на устните му отново и отново, отпусна се в ръцете му, задъхана така, сякаш не беше дишала през всичките пет етажа стълби, лицето й беше притиснато в ъгъла между врата и рамото му, за да го задържи, да го задържи в ръцете си, с пръстите си, с кожата на бузата си.

— Джон… жив си… — само това можа да каже.

Той кимна, сякаш знаеше какво искаха да му разкажат тези думи. После вдигна шапката й, която беше паднала на пода, свали палтото й и го сложи настрани, погледна фината й, трепереща фигура, с пламъче на одобрение в погледа, ръката му премина по впитото синьо поло, което придаваше на фигурата й крехкостта на ученичка и напрежението на боец.

— Следващия път, когато се видим — каза той, — облечи бяло. И то ще изглежда чудесно.

Тя осъзна, че е облечена така, както никога не се появява публично — както си беше облечена вкъщи през безсънната си нощ. Засмя се, открила отново способността да се смее: беше очаквала да каже всичко, само не и това.

— Ако има следващ път — спокойно добави той.

— Какво… какво искаш да кажеш?

Той отиде до вратата и я заключи.

— Седни — подкани я той.

Тя остана права, но огледа стаята, на която така и не беше обърнала внимание: дълга, гола мансарда с легло в единия край и газова печка в другия, няколко дървени мебели, голи дъски, които подчертаваха дължината на пода, една-единствена лампа, запалена на бюрото, затворена врата в сенките отвъд кръга светлина — и Ню Йорк от другата страна на огромен прозорец, простор от правоъгълни сгради и разпръснати светлини, с кулата на „Тагарт“ в далечината.

— Сега ме слушай внимателно — каза той. — Мисля, че имаме около половин час. Знам защо си дошла тук. Казах ти, че ще бъде трудно да устоиш и че вероятно ще се пречупиш. Не съжалявай. Виждаш ли? И аз не мога да съжалявам. Но сега трябва да знаем как да действаме оттук нататък. След около половин час агентите на мародерите, които са те проследили, ще бъдат тук, за да ме арестуват.

— О, не! — простена тя.

Дагни, който и от тях да има остатъци от човешка проницателност, ще разбере, че не си една от тях, че ти си последната им връзка с мен, и няма да те изпуска от поглед — или от погледа на шпионите си.

— Не ме следяха! Гледах…

— Няма как да го забележиш. Промъкването е нещо, в което са специалисти. Който и да те е проследил, в момента докладва на шефовете си. Присъствието ти в този район, по това време, моето име в списъка долу, фактът, че работя в твоята компания — това е достатъчно дори и за тях, за да направят връзката.

— Тогава да се махаме!

Той поклати глава.

— Сигурно вече са обградили сградата. Преследвачът ти е бил упълномощен да мобилизира всеки полицай в района. Сега искам да знаеш какво ще трябва да направиш, когато дойдат тук. Дагни, имаш само един шанс да ме спасиш. Ако не си разбрала напълно какво казах по радиото за човека по средата, сега ще го разбереш. Няма среда, в която да застанеш. А не можеш да застанеш и на моя страна, не и докато сме в ръцете им. Сега трябва да застанеш на тяхна страна.

— Какво?

— Трябва да застанеш на тяхна страна изцяло, толкова последователно и шумно, колкото възможностите ти да подвеждаш позволяват. Трябва да действаш като една от тях. Трябва да се държиш като най-злия ми враг. Ако го направиш, ще имаме шанс да се измъкнем живи. Имат нужда от мен твърде много, ще стигнат до всякакви крайности, преди да стигнат до това да ме убият. Каквото и да изтръгват от хората, могат да го изтръгнат само с помощта на ценностите на жертвите — но няма моя ценност, с която да могат да ме заплашат. Но ако заподозрат дори съвсем леко какво представляваме един за друг, те ще те подложат на мъчения — физически мъчения, искам да кажа — пред очите ми, след по-малко от седмица. Няма да чакам това да стане. При първото споменаване за мъчения върху теб ще се самоубия и ще ги спра на място.

Каза го спокойно, с все същия безразличен, практичен и пресметлив глас, както и останалото. Тя знаеше, че наистина го мисли и че има право: виждаше по какъв начин само тя можеше да успее да го унищожи — там, където цялата сила на враговете му щеше да се провали. Той видя неподвижния й поглед, поглед на разбиране и ужас. Кимна с лека усмивка.

— Не трябва да ти казвам, че ако го направя, то няма да е акт на саможертва. Няма да искам да живея при техните условия, няма да искам да им се подчинявам, нито пък да те видя как изтърпяваш едно доста разтеглено убийство. След това няма да има никакви ценности, които да търся, а аз не искам да съществувам без ценности. Не е необходимо да ти казвам, че не дължим никакъв морал на онези, които ни държат на прицел. Така че използвай цялата способност за измама, която можеш да мобилизираш, но ги убеди, че ме мразиш. Тогава ще имаме шанс да останем живи и да се измъкнем — не знам кога или как, но знам, че съм свободен да действам. Ясно ли е?

Тя се насили да вдигне глава, да погледне право в него и да кимне.

— Когато дойдат — каза той, — кажи им, че си се опитала да ме откриеш за тях, че си заподозряла нещо, когато си видяла името ми във ведомостта за заплати, и си дошла тук да провериш.

Тя кимна.

— Аз ще се инатя да призная самоличността си — те може да познаят гласа ми, но аз ще се опитам да отрека — така че ти ще им кажеш, че аз съм онзи Джон Голт, когото търсят.

Отне й няколко секунди повече, но кимна отново.

— След това ще изискаш — и ще приемеш — наградата от петстотин хиляди долара, която са предложили за залавянето ми.

Тя притвори очи, после кимна.

— Дагни — бавно каза той, — няма начин да служим на собствените си ценности при тяхната система. Рано или късно, независимо дали го искаш или не, те трябва да те доведат до момент, в който единственото нещо, което да можеш да направиш за мен, е да се обърнеш против мен. Събери силите си и го направи — и тогава ще спечелим този половин час, а може би и бъдещето.

— Ще го направя — обеща тя, после добави: — Ако това ще стане.

— Ще стане. Не съжалявай. Аз не съжалявам. Не си видяла същността на враговете ни. Сега ще я видиш. Ако аз трябва да съм залогът за демонстрацията, която ще те убеди, готов съм да стана залог и да те спечеля обратно от тях, веднъж и завинаги. Нали не искаше да чакаш повече? О, Дагни, Дагни, нито пък аз!

Начинът, по който я държеше, по който я целуваше, я караше да се чувства така, сякаш всяка стъпка, която е направила, всяка опасност, всяко съмнение, дори предателството й спрямо него — ако това изобщо беше предателство, — сякаш всичко това й даваше тържествено право върху този момент. Той видя борбата по лицето й, напрежението на невярващия протест срещу самата нея и тя чу гласа му през косата си, притисната към устните му:

— Не мисли за тях сега. Никога не мисли за болка, опасност или врагове дори и миг повече, отколкото е необходимо, за да се пребориш с тях. Ти си тук. Това е нашето време, нашият живот, не техните. Не се бори да си нещастна. Щастлива си.

— Дори и с риска да те унищожа? — прошепна тя.

— Няма. Но — да, дори и така. Не мислиш, че това е безразличие, нали? Нима безразличие те пречупи и те доведе тук?

— Аз… — и тогава силата на истината я накара да притисне устните му до своите, а после да хвърли думите в лицето му: — Не ме интересуваше дали някой от нас ще оцелее след това, просто исках да те видя поне веднъж!

— Щях да бъда разочарован, ако не беше дошла.

— Знаеш ли какво беше да чакам, да се боря, да отлагам с още един ден, после още един, после…

Той се разсмя.

— Дали знам? — меко каза той.

Ръката й се отпусна в безпомощен жест: мислеше за неговите десет години.

— Когато чух гласа ти по радиото — продължи тя, — когато чух най-великото твърдение, което някога… Не, нямам право да ти кажа какво си помислих.

— Защо не?

— Мислиш, че не съм го приела.

— Ще го приемеш.

— Оттук ли говореше?

— Не, от долината.

— И после се върна в Ню Йорк?

— На следващата сутрин.

— И си тук оттогава насам?

— Да.

— Чу ли призивите, които ти изпращаха всяка нощ?

— Разбира се.

Тя огледа бавно стаята, очите й преминаха от кулите на града отвъд прозореца към дървените греди на тавана, после към напукания гипс на стените и към металните тръби на леглото му.

— Бил си тук през цялото това време — каза тя. — Живял си тук дванайсет години… тук… по този начин…

— По този начин — повтори той и отвори една врата в дъното на стаята. Тя ахна: дългото, ярко осветено пространство без прозорци отвъд прага, затворено в черупка от меко проблясващ метал, като малка бална зала на борда на подводница, беше най-модерната лаборатория, която беше виждала.

— Влизай — с широка усмивка каза той. — Вече не се налага да пазя никакви тайни от теб.

Сякаш прекосяваше границата към друга вселена. Гледаше сложното оборудване, блещукащо на ярката, разсеяна светлина, към мрежите от кабели, черната дъска, издраскана с математически формули, към дългите редици предмети, оформени от безмилостната дисциплина на целенасочеността — а после обратно към огънатите дъски и ронещия се гипс на мансардата. Или едното, или другото, мислеше си тя; това е изборът, пред който е изправен светът: човешка душа на фона на едното или на другото.

— Искаше да знаеш къде работя единайсет месеца от годината — каза той.

— И всичко това — попита тя и посочи лабораторията — със заплатата на — посочи и мансардата — общ работник?

— О, не! От хонорарите, които Мидас Мълиган ми плаща за електроцентралата, за лъчевия щит, за радиопредавателя и за още това-онова.

— Тогава… защо ти трябва да работиш като железничар?

— Защото никакви пари, спечелени в долината, не могат да се харчат навън.

— Откъде взе това оборудване?

— Аз го проектирах. Леярната на Андрю Стоктън го произведе. — Той посочи към един скромен предмет с размерите на радиошкаф в ъгъла на стаята: — Там е двигателят, който искаше — и се разсмя на нейното удивление, на неволния й скок напред, — не си давай труд да го проучваш, така или иначе сега няма да им го дадеш.

Тя гледаше вторачено блестящите метални цилиндри и блещукащите намотки, които напомняха за ръждясалия силует, който почиваше като свещена реликва в стъклен ковчег в едно подземие на терминала на „Тагарт“.

— Доставя ми собствено електричество за лабораторията — каза той. — Никой не се налага да се чуди защо един общ работник използва такива фантастични количества електричество.

— Но ако намерят това място…

Той се изсмя:

— Няма.

— От колко време… — тя спря; този път не се задъха — онова, с което се сблъска, можеше да се посрещне единствено с миг на пълна вътрешна неподвижност: на стената, зад ред машини, тя видя снимка, изрязана от вестник — тя, с панталон и риза, застанала до локомотива при откриването на линията „Джон Голт“, с вдигната глава и усмивка, изразяваща контекста, значението и слънчевата светлина на този ден. Един стон беше единственият й отговор, когато се извърна към него, но изразът на лицето й беше същият като на снимката.

— Аз бях символът на онова, което искаше да разрушиш в света — каза той. — Но ти беше символът на онова, което аз исках да постигна — той посочи снимката. — Хората очакват да се чувстват така веднъж или два пъти в живота си, по изключение. Но аз, аз реших да избера това като нещо постоянно и нормално.

Погледът му, ведрата сила на очите и ума му правеха всичко това реално за нея — сега, в този момент, в пълния му контекст, в този град. Когато я целуна, тя осъзна, че ръцете им, с които се обгръщаха един друг, държаха най-великия им триумф, че това беше реалността, недокосната от болка или страх, реалността на Петия концерт на Хали, че това беше наградата, която бяха искали, за която се бяха борили и която бяха спечелили.

Звънецът на вратата се обади.

Първата й реакция беше да се отдръпне, неговата — да я задържи по-силно и дълго. Когато вдигна глава, той се усмихваше. Каза само:

— Сега е времето да не се боим.

Тя го последва обратно в мансардата. Чу вратата на лабораторията да се заключва зад тях. Той й подаде мълчаливо палтото, изчака да закопчае колана и да сложи шапката си, после отиде до входната врата и я отвори.

Трима от четиримата мъже, които влязоха, бяха мускулести фигури във военни униформи, всеки с по два пистолета на кръста, с широки, безформени лица и очи, лишени от проницателност.

Четвъртият, командирът им, беше крехък цивилен със скъпо палто, малки мустачки, бледосини очи и с маниерите на интелектуалец от ония, които се занимават с връзки с обществеността. Той премигна към Голт, към стаята, направи крачка напред, спря, направи още една и пак спря.

— Да? — каза Голт.

— Вие ли сте… Джон Голт? — твърде високо попита той.

— Така се казвам.

— Вие ли сте онзи Джон Голт?

— Кой?

— Говорихте ли по радиото?

— Кога?

— Не му позволявайте да ви заблуждава — металният глас беше на Дагни и беше насочен към командира. — Той е Джон Голт. Ще предам доказателството в щаба. Можете да действате.

Голт се обърна към нея като към непозната.

— Ще ми кажете ли сега коя сте и какво търсите тук?

Лицето й беше празно, като лицата на войниците.

— Името ми е Дагни Тагарт. Исках да се уверя, че вие сте човекът, когото цялата страна търси.

Той се обърна към командира.

— Добре — каза той. — Аз съм Джон Голт, но ако искате изобщо да ви отговарям, махнете си доносника от мен — той посочи Дагни.

— Господин Голт! — викна онзи с огромна приветливост. — За мен е чест да се запозная с вас, чест и привилегия! Моля ви, господин Голт, не ни разбирайте погрешно, ние сме готови да угодим на вашите желания, не, разбира се, че не трябва да говорите с госпожица Тагарт, ако не искате, тя само се опитваше да изпълни патриотичния си дълг, но…

— Казах ви да я разкарате от мен.

— Ние не сме ваши врагове, господин Голт, уверявам ви, че не сме ваши врагове — той се обърна към Дагни. — Госпожице Тагарт, оказахте неоценима услуга на народа. Заслужихте най-висшата форма на обществена благодарност. Позволете ни да поемем оттук — успокоителните движения на ръцете му я избутваха назад, извън полезрението на Голт.

— А сега какво искате? — попита Голт.

— Народът ви чака, господин Голт. Искаме само шанс да разпръснем недоразуменията. Само шанс да си съдействаме — облечената му в ръкавица ръка махаше към тримата мъже; дъските на пода пращяха, докато те мълчаливо отваряха чекмеджетата и шкафовете; претърсваха стаята. — Духът на нацията ще се възроди утре сутрин, господин Голт, когато научат, че сме ви открили.

— Какво искате?

— Просто да ви поздравя от името на народа.

— Арестуван ли съм?

— Защо да мислим с такива старомодни термини? Работата ни е само да ви придружим безопасно до върховния съвет на държавните ръководители, където присъствието ви е спешно необходимо — той спря за момент, но не получи отговор. — Върховните ръководители на страната биха желали да разговарят с вас — просто да разговарят и да постигнат приятелско разбирателство.

Войниците вадеха само дрехи и кухненски принадлежности; нямаше писма, нямаше книги, дори и вестник, сякаш в стаята живееше неграмотен човек.

— Нашата цел е само да ви помогнем да заемете полагащото ви се място в обществото, господин Голт. Изглежда, не разбирате собствената си обществена стойност.

— Напротив.

— Тук сме само за да ви защитим.

— Заключено! — обяви един войник, като удари с юмрук по вратата на лабораторията.

Началникът пусна подкупваща усмивка.

— Какво има зад тази врата, господин Голт?

— Частна собственост.

— Бихте ли я отворили, моля?

— Не.

Командирът разпери ръце в жест на наранена безпомощност.

— За съжаление, ръцете ми са вързани. Заповеди. Трябва да влезем в тази стая.

— Влизайте.

— Това е само формалност, проста формалност. Няма причина нещата да не се уредят приятелски. Няма ли да ми съдействате, моля?

— Казах не.

— Сигурен съм, че не бихте желали да прибягваме до… ненужни средства — отговор не последва. — Имаме властта да разбием тази врата, но, разбира се, не бихме желали да го правим — отново зачака, но не получи отговор. — Разбийте бравата! — сопна се той към един от войниците.

Дагни погледна лицето на Голт. Той стоеше безучастно, с изправена глава, тя видя невъзмутимите черти на профила му, очите му, насочени към вратата. Бравата беше малка, квадратна плочка от полирана мед, без дупки или механизъм. Мълчанието и внезапната неподвижност на тримата здравеняци бяха неволни, докато касоразбиваческите инструменти в ръцете на четвъртия продължаваха да стържат внимателно по дървото на вратата. Дървото подаде лесно и започнаха да падат малки тресчици, чийто звук се усилваше от мълчанието и се чуваше като стрелба на далечен пистолет. После лостът на взломаджията стигна до медната плочка, чуха лек шум зад вратата, не по-силен от въздишката на уморен ум. След минута бравата падна и вратата отстъпи назад с няколко сантиметра.

Войникът отскочи назад. Командирът се приближи, с неравни, като хълцане, стъпки, и отвори вратата докрай. Изправиха се пред черна дупка с непознато съдържание, пълна с безмилостна тъмнина. Спогледаха се, после погледнаха Голт — той не мръдна, стоеше и гледаше тъмнината.

Дагни ги последва, когато пристъпиха през прага, предшествани от лъчите на фенерчетата си. Пространството оттатък беше дълга метална черупка, празна, с изключение на купчините прах по пода — странен, сивкавобял прах, който сякаш идваше от руини, необезпокоявани от векове. Стаята изглеждаше мъртва като празен череп.

Тя се извърна, за да не им позволи да видят по лицето й крещящия спомен за това, което представляваше този прах преди няколко минути. Не се опитвай да отвориш тази врата, беше й казал той при входа на електроцентралата в Атлантида… ако се опиташ да я разбиеш, машините вътре ще се сринат в купчина боклук много преди вратата да подаде… Не се опитвай да отвориш тази врата, мислеше си тя, но знаеше, че онова, което вижда сега, е видимата форма на твърдението: не се опитвай да насилваш ума си.

Мъжете се отдръпнаха мълчаливо и продължиха да се оттеглят към външната врата, после спряха несигурно, един след друг, на различни места в мансардата, сякаш изоставени там от отлив.

— Е — каза Голт, като посегна за палтото си и се обърна към началника, — да вървим.

* * *

Три етажа на хотел „Уейн-Фолклънд“ бяха евакуирани и превърнати във военен лагер. Пазачи с автомати стояха на всеки ъгъл на дългите коридори с кадифени пътеки. Стражи с щикове стояха по площадките на аварийните стълбища. Вратите на асансьорите на петдесет и деветия, шейсетия и шейсет и първия етаж бяха заключени; само една врата и един асансьор бяха оставени като единствен път за достъп, пазени от войници в пълно бойно снаряжение. Странно изглеждащи хора бродеха из салоните, ресторантите и магазините на приземния етаж: дрехите им бяха твърде нови и твърде скъпи, неуспешна имитация на обичайните посетители на хотела, камуфлаж, съсипан от факта, че дрехите не пасваха на мускулестите фигури и бяха допълнително деформирани от подутини на места, на които дрехите на бизнесмените нямат причина да се подуват, за разлика от тези на гангстерите. Групи пазачи с автомати „Томпсън“ стояха на всеки вход и изход на хотела, както и по стратегическите прозорци на околните улици.

В центъра на този лагер, на шейсетия етаж, в помещенията, които бяха познати като президентския апартамент на хотел „Уейн-Фолклънд“, сред сатенени завеси, кристални полилеи и скулптурни гирлянди, Джон Голт, облечен в панталон и риза, седеше в обсипано с брокат кресло, с крак, изтегнат върху кадифена възглавничка, с кръстосани зад главата ръце, и гледаше в тавана.

Тъкмо в тази поза го завари господин Томпсън, когато четиримата пазачи, застанали пред вратата на президентския апартамент от пет сутринта, я отвориха в единайсет, за да го пропуснат, и я затвориха отново. Господин Томпсън изпита лек пристъп на безпокойство, когато изщракването на ключалката отряза пътя му за бягство и го остави сам със затворника му. Но той си спомняше заглавията на вестниците и гласовете по радиото, които съобщаваха от ранни зори: „Джон Голт е намерен! Джон Голт е в Ню Йорк! Джон Голт се присъедини към каузата на народа! Джон Голт е на разговор с ръководителите на страната, работи за бързо разрешаване на проблемите ни!“ — и се насили да чувства, че наистина го вярва.

— Виж ти, виж ти! — весело каза той и тръгна към креслото. — Значи вие сте младият човек, който започна целия този шум. — О! — изведнъж каза той, когато погледна от по-близо тъмните зелени очи. — Е, аз… ужасно съм доволен да се запознаем, господин Голт, ужасно съм доволен. Аз съм господин Томпсън.

— Приятно ми е — каза Голт.

Господин Томпсън се тръшна в един стол, рязкото движение предполагаше ведро отношение на бизнесмен.

— Сега да не вземете да си помислите, че сте арестуван или някаква подобна глупост — той посочи стаята. — Това не е затвор, както можете да видите. Виждате, че към вас се отнасят както трябва. Вие сте велик човек, много велик човек, и ние го знаем. Просто се чувствайте като у дома си. Можете да поискате каквото ви хрумне. Уволнете всеки мързеливец, който не ви се подчинява. И ако не харесате някое от момчетата от армията навън, просто ми кажете — и ще пратим друг да го замести.

Той млъкна очаквателно, но не получи отговор.

Единствената причина да ви доведем тук е само защото искаме да говорим с вас. Нямаше да го направим така, но не ни оставихте избор. Продължихте да се криете. А ние искахме само шанс да ви кажем, че сте ни разбрали напълно погрешно — той разтвори ръце с обезоръжаваща усмивка. Очите на Голт го наблюдаваха безмълвно. — Произнесохте една реч… Човече, какъв оратор сте само! Направихте нещо на страната — не знам какво или защо, но го направихте. Хората като че ли искат нещо, което вие имате. Но си мислехте, че ще му се съпротивляваме до смърт, нали? Точно тук грешите. Няма. Лично аз мисля, че голяма част от речта беше смислена. Да, господине, точно така. Разбира се, не съм съгласен чак с всяка дума, която казахте, но какво пък, не очаквате да се съгласим с всичко, нали? Различни мнения — ето какво движи света. Аз винаги съм готов да променя мнението си. Отворен съм за всякакъв спор.

Той се наведе напред подканващо, но не получи отговор.

— Светът е в ужасна бъркотия. Точно както казахте. Тук съм съгласен с вас. Имаме общ възглед. Можем да започнем оттук. Нещо трябва да се направи по въпроса. Аз исках само… Вижте — изведнъж викна той — защо не ме оставите да говоря с вас?

— Вие говорите.

— Аз… така де… знаете какво искам да кажа.

— Напълно.

— Е?… Така де, какво имате вие да кажете?

— Нищо.

— А?!

— Нищо.

— Стига де!

— Не съм искал да говоря с вас.

— Но… ама чакайте! Ние имаме да обсъждаме много неща!

— Аз нямам.

— Вижте — каза господин Томпсън след кратка пауза, — вие сте човек на действието. Практичен човек. И то какъв! Каквото и друго да не разбирам за вас, в това съм сигурен. Не е ли така?

— Дали съм практичен? Да.

— Е, добре, както и аз. Можем да говорим направо. Можем да сложим картите си на масата. Каквото и да преследвате, предлагам ви сделка.

— Винаги съм отворен за сделка.

— Знаех си! — триумфално извика господин Томпсън и удари с юмрук коляното си. — Казах им, на всичките ония интелектуални теоретици като Уесли!

— Винаги съм отворен за сделка — с всеки, който има ценност, която да ми предложи.

Господин Томпсън не беше сигурен защо се забави за миг, преди да отговори.

— Добре, напиши си чека, брат, напиши си чека!

— Какво имате, което да можете да ми предложите?

— Ами всичко!

— Например?

— Каквото кажете. Не сте ли чу ли късовълновите ни излъчвания за вас?

— Чух ги.

— Казахме, че ще приемем всичките ви условия, каквито и да са. И наистина е така.

— Не чухте ли как казах по радиото, че нямам условия, за които да се пазаря? И наистина е така.

— Ама вижте, не сте ни разбрали правилно! Мислехте, че ще се борим с вас. Но няма. Не сме толкова сковани. Готови сме да приемем идеята ви. Защо не отговорихте на призивите ни и не дойдохте да говорим?

— Че защо да го правя?

— Защото… защото искахме да говорим с вас в името на страната.

— Не признавам правото ви да говорите от името на страната.

— Я слушайте, не съм свикнал да… Е, добре, защо просто не ме изслушате?

— Слушам.

— Страната е в ужасно състояние. Хората умират от глад и се предават, икономиката се разпада, никой не произвежда вече. Не знаем какво да направим по въпроса. Вие знаете. Знаете как да накараме нещата да работят. Добре, готови сме да отстъпим. Искаме да ни кажете какво да правим.

— Казах ви какво да правите.

— Какво?

— Да се разкарате.

— Това е невъзможно! Това е фантастично! Това е немислимо!

— Виждате ли? Казах ви, че няма какво да обсъждаме.

— Ама чакайте! Чакайте! Да не стигаме до крайности! Винаги има средно положение. Не можете да получите всичко. Ние не… хората не са готови за това. Не можете да очаквате да изкараме от релсите държавната машина. Трябва да съхраним системата. Но сме готови да я поправим. Ще променим всичко, което кажете. Не сме твърдоглави, теоретизиращи догматици, гъвкави сме. Ще направим каквото кажете. Ще ви дадем картбланш. Ще ви съдействаме. Ще направим компромис. Ще делим наполовина. Ние ще си запазим политическата сфера и ще ви дадем пълна власт върху икономиката. Ще ви предадем производството на страната, ще ви подарим цялата икономика. Вие ще я управлявате както решите, вие ще издавате заповедите и директивите, и ще имате организираната мощ на държавата на ваше разположение, за да приложите решенията си. Ще ви се подчиним, всички, от мен и надолу. В областта на производството ще правим всичко, което кажете. Вие ще сте… икономическият диктатор на нацията!

Голт избухна в смях. Именно простото веселие на смеха шокира господин Томпсън.

— Какво ви става?

— Значи това е вашата идея за компромис, така ли?

— Какво…? Не ми се смейте така! Май не ме разбрахте. Предлагам ви работата на Уесли Мауч — и няма нищо по-голямо, което някой да може да ви предложи! Ще бъдете свободен да правите каквото решите. Ако не ви харесват наредбите — оттеглете ги. Ако искате по-високи печалби и по-ниски надници — наредете. Ако искате специални привилегии за големите магнати — дайте ги. Ако не харесвате синдикатите — разпуснете ги. Ако искате свободна икономика, наредете на хората да бъдат свободни! Играйте както искате. Но подкарайте нещата. Организирайте страната. Накарайте хората отново да работят. Накарайте ги да произвеждат. Върнете хората си, тези с мозъците. Поведете ни към мирна, научна, промишлена епоха на просперитет.

— Под дулото на пистолет?

— Ама вижте, аз… Какво му е толкова смешното, по дяволите?

— Кажете ми само едно: ако вие можете да се преструвате, че не сте чули и една дума от това, което казах по радиото, какво ви кара да мислите, че аз ще съм готов да се преструвам, че не съм я казал?

— Не знам какво искате да кажете! Аз…

— Стига. Беше просто реторичен въпрос. Първата част от него отговаря на втората.

— А?

— Аз не играя такива игри, брат — ако ви е нужен превод.

— Да не искате да кажете, че отхвърляте предложението ми?

— Да.

— Но защо?

— Отне ми три часа по радиото, за да ви кажа защо.

— Ама това е само теория! Аз говоря за бизнес. Предлагам ви най-великата работа в света. Ще ми кажете ли какво не й е наред?

— Онова, което три часа ви разправях, беше, че няма да стане.

— Вие можете да направите така, че да стане.

— Как?

Господин Томпсън разпери ръце.

— Не знам. Ако знаех, нямаше да дойда при вас. Вие трябва да измислите. Вие сте индустриалният гений. Вие можете да разрешите всичко.

— Казах, че не може да стане.

— Вие можете да го направите.

— Как?

— Някак си. — Той чу кикота на Голт и добави: — Защо не? Просто ми кажете, защо не?

— Добре, ще ви кажа. Искате да бъда икономически диктатор?

— Да!

— И ще се подчините на всяка моя заповед?

— Безпрекословно!

— Тогава започнете с отмяната на всички данъци върху дохода.

— О, не! — извика господин Томпсън и скочи на крака. — Не можем да направим това! Това е… това няма нищо общо с производството. Това е в областта на разпределението. Как ще плащаме на държавните служители?

— Уволнете държавните си служители.

— О, не! Това е политика! Не е икономика! Не можете да се месите в политиката! Не можете да имате всичко!

Голт кръстоса крака на възглавницата и се настани по-удобно в брокатеното кресло.

— Искате ли да продължим разговора? Или разбрахте мисълта ми?

— Аз само… — той спря.

— Доволен ли сте, че аз разбрах вашата?

— Вижте — умолително каза господин Томпсън и седна обратно на ръба на стола си, — не искам да спорим. Не съм добър в дебатите. Аз съм човек на действието. Няма време. Знам единствено, че имате ум. Точно такъв, какъвто ни трябва. Можете да постигнете всичко. Можете да накарате нещата да работят, стига да искате.

— Добре, да го кажа по вашия начин: не искам. Не искам да бъда икономически диктатор, дори и колкото да издам заповедта хората да бъдат свободни, която всяко рационално човешко същество би хвърлило в лицето ми, защото би разбрало, че правата му не се държат, дават или получават по ваше или мое позволение.

— Кажете ми — каза господин Томпсън, гледайки го замислено — какво целите?

— Казах ви по радиото.

— Не разбирам. Казахте, че го правите за собствения си себичен интерес — това мога да разбера. Но какво можете да искате в бъдещето, което не можете да получите сега, от нас, на тепсия? Мислех, че сте егоист — и практичен човек. Предлагам ви празен чек за всичко, което поискате, а вие ми казвате, че не го искате. Защо?

— Защото зад празния ви чек не стои нищо.

— Какво?

— Защото нямате ценност, която да ми предложите.

— Мога да ви предложа всичко, което поискате. Само го назовете.

— Вие го назовете.

— Е добре, вие говорите много за богатство. Ако искате пари, за три живота не можете да изкарате толкова, колкото мога да ви предложа аз за минута, за тази минута, в брой. Искате ли един милиард долара — един цял милиард?

— Който аз ще трябва да произведа, за да ми го дадете?

— Не, направо от държавната хазна, в нови, чисти банкноти… или дори в злато, ако предпочитате.

— И какво ще си купя с тях?

— Ама вижте, когато страната се изправи отново на крака…

— Тоест когато аз я изправя на крака?

— Добре де, ако искате да управлявате нещата по вашия начин, ако търсите власт, аз ви гарантирам, че всеки мъж, жена и дете в страната ще се подчинява на заповедите ви и ще прави каквото пожелаете.

— След като аз ги науча да го правят?

— Ако искате нещо за своята банда — за всички онези, които изчезнаха — работни места, позиции, авторитет, данъчни изключения, всякакви специални услуги — само ги назовете и те ще ги получат.

— След като аз ги върна?

— Ама какво, за Бога, искате?

— А вие за какво сте ми?

— А?

— Какво можете да ми предложите и аз да не мога да го получа без вас?

В очите на господин Томпсън се появи друг поглед, сякаш беше приклещен, но все пак той за пръв път погледна право към Голт и каза бавно:

— Без мен няма да можете да излезете от тази стая.

Голт се усмихна.

— Вярно.

— Няма да можете да произведете нищо. Можете да умрете от глад тук.

— Вярно.

— Добре, не виждате ли? — пресилената приветливост се върна в гласа на господин Томпсън, сякаш намекът можеше спокойно да бъде забравен с хумор. — Това, което мога да ви предложа, е вашият живот.

— Това е нещо, което не можете да предлагате, господин Томпсън — меко каза Голт.

Нещо в гласа му накара господин Томпсън да го погледне стреснато, после да побърза да отклони поглед: усмивката на Голт изглеждаше почти дружеска.

— Сега — каза Голт — разбирате ли какво исках да кажа: че една нула не може да държи ипотека върху живота? Аз би трябвало да ви дам подобна власт — а аз няма да го направя. Отстраняването на заплахата не е заплащане, отрицанието на отрицанието не е награда, оттеглянето на въоръжените ви хулигани не е поощрение и предложението да не ме убиете не е ценност.

— Кой… кой е казал нещо за убиване?

— Че кой е говорил за друго? Ако не ме държахте тук под прицел, под смъртна заплаха, нямаше изобщо да имате шанс да говорите с мен. И оръжията ви могат да постигнат само това. Не плащам за отменяне на заплахи. Не откупвам живота си от никого.

— Това не е вярно — ведро каза господин Томпсън. — Ако си счупите крака, бихте платили на доктор да го оправи.

— Не и ако той го е счупил — той се усмихна на мълчанието на Томпсън. — Аз съм практичен човек, господин Томпсън. Не мисля, че е практично да работя с личност, чието единствено препитание е да ми троши костите. Не мисля, че е практично да се поддържа рекетът.

Господин Томпсън погледна замислено, после поклати глава.

— Не мисля, че сте практичен — каза той. — Практичният човек не пренебрегва фактите от реалността. Той не си губи времето с желания нещата да са различни или да се опитва да ги промени. Той приема нещата такива, каквито са. Държим ви. Това е факт. Независимо дали ви харесва, или не, това е факт. Трябва да се съобразите с него.

— Съобразявам се.

— Искам да кажа, че трябва да сътрудничите. Трябва да признаете съществуващата ситуация, да я приемете и да се нагодите към нея.

— Ако имахте отравяне на кръвта, щяхте ли да се нагодите към него, или щяхте да действате, за да го промените?

— О, това е различно! Това е физическо!

— Значи физическите факти могат да се коригират, а вашите капризи — не?

— А?

— Искате да кажете, че физическата природа може да се нагоди към човека, а вашите капризи са над природните закони и хората трябва да се нагаждат към вас?

— Искам да кажа, че предимството е на моя страна.

— И носи пистолет.

— Забравете пистолетите! Аз…

— Не мога да забравя факт от реалността, господин Томпсън. Би било непрактично.

— Добре тогава: аз държа пистолета. Какво ще направите?

— Ще се съобразя. Ще ви се подчиня.

— Какво?

— Ще направя каквото ми наредите.

— Наистина ли?

— Наистина. Буквално. — Той видя как нетърпението по лицето на господин Томпсън бавно се стопи под удивен поглед. — Ще извърша всяко движение, което ми наредите. Ако ми наредите да се преместя в кабинета на икономическия диктатор, ще се преместя. Ако ми наредите да седна на бюро, ще го направя. Ако ми наредите да издам директива, ще издам точно директивата, която ми наредите.

— Но аз не знам какви директиви да се издават!

— Нито пък аз.

Последва дълга пауза.

— Е? — каза Голт. — Какви са вашите заповеди?

— Искам да спасите икономиката на страната!

— Не знам как да я спася.

— Искам да намерите начин!

— Не знам как да го намеря.

— Искам да мислите!

— И как пистолетът ви ще ме накара да мисля, господин Томпсън?

Господин Томпсън го погледна мълчаливо и Голт видя в свитите му устни, в щръкналата брадичка, в стеснените очи израз на млад хулиган, който всеки момент ще произнесе философския довод, изразен с изречението: сега ще ти разбия зъбите. Голт се усмихна, погледна право в него, сякаш чуваше непроизнесените думи и ги подчертаваше. Господин Томпсън отклони очи.

— Не — каза Голт, — не искате да мисля. Когато насилвате човек да действа противно на собствения му избор и преценка, тъкмо мисленето му искате да потиснете. Искате да стане робот. Аз ще се подчиня.

Господин Томпсън въздъхна.

— Не разбирам — възрази той с искрена безпомощност. — Нещо не е наред, а аз не мога да го схвана. Защо търсите проблеми? С ум като вашия можете да надвиете всекиго. Аз не съм ви равностоен противник и го знаете. Защо не се престорите, че се присъединявате към нас, после да спечелите властта и да ме надхитрите?

— По същата причина, която ви кара да ми го предложите: защото вие щяхте да победите.

— А?

— Защото именно опитът на онези, които ви превъзхождат, да се преборят с вас по вашите правила е позволил на такива като вас да им се разминава векове наред. Кой от нас би успял, ако трябваше да се състезавам с вас за контрол върху биячите ви? Разбира се, можех да се престоря и нямаше да спася икономиката или системата ви, вече нищо не може да ги спаси — но аз щях да загина, а вие щяхте да спечелите онова, което винаги сте печелили в миналото, отсрочка, още едно отлагане на екзекуцията, още година или месец, купени с цената на последната надежда и усилия, които още могат да се изстискат от най-добрите човешки останки около вас, включително и от мен. Само това целите и дотолкова стига обхватът ви. Месец ли? Щяхте да се справите и за седмица заради неоспорваната даденост, че винаги ще има още жертви. Но сега попаднахте на последната си жертва — тази, която отказва да изиграе историческата си роля. Играта свърши, брат.

— О, това е само теория! — сопна се господин Томпсън, донякъде твърде остро; очите му обикаляха трескаво стаята, сякаш за да замести нервните си крачки из нея; погледна вратата с копнеж да се измъкне. — Казвате, че ако не се откажем, ще загинем?

— Да.

— Да, но тъй като ви държим, и вие ще загинете с нас?

— Възможно е.

— Не искате ли да живеете?

— Страстно — той видя искрицата в очите на господин Томпсън и се усмихна. — Ще ви кажа и нещо повече: знам, че искам да живея много повече от вас. Знам, че на това разчитате. Знам, че вие всъщност изобщо не искате да живеете. Аз искам. И защото го искам толкова много, аз няма да приема никаква подмяна.

Господин Томпсън скочи на крака.

— Това не е вярно! — викна той. — Не е вярно, че не искам да живея! Защо говорите така? — той застана леко присвит, сякаш внезапно беше застудяло. — Защо говорите такива неща? Не знам какво имате предвид — той се отдръпна на няколко крачки. — И не е вярно, че съм гангстер. Нямам намерение да ви наранявам. Нямам намерение да наранявам когото и да било. Никога не съм искал да наранявам някого. Искам хората да ме харесват. Искам да бъда ваш приятел… Искам да бъда ваш приятел! — викна той в празното пространство.

Очите на Голт го следяха безизразно, без да му подсказват какво виждат, освен че го виждаха. Господин Томпсън се раздвижи изведнъж, с хаотични и ненужни движения, сякаш бързаше нанякъде.

— Трябва да бягам — каза той. — Аз… имам толкова много срещи. Ще поговорим пак. Помислете си. Помислете на спокойствие. Не се опитвам да ви притискам. Просто се отпуснете, успокойте се и се чувствайте като у дома си. Можете да поискате всичко — храна, питиета, цигари, най-доброто от всичко — той махна към дрехите на Голт. — Ще наредя на най-скъпия шивач в града да ви направи някакви прилични дрехи. Искам да свикнете с най-доброто. Искам да се чувствате удобно и… Я кажете — попита той, донякъде твърде нехайно — имате ли някакво семейство? Роднини, които искате да видите?

— Не.

— Приятели?

— Не.

— Нямате ли си приятелка?

— Не.

— Просто не искам да сте самотен. Можем да ви позволим да приемате посетители, които искате ако има някой, когото да искате да видите.

— Няма.

Господин Томпсън спря за миг на вратата, обърна се да погледне Голт за миг и поклати глава.

— Не мога да ви разбера — каза той. — Просто не мога да ви разбера.

Голт се усмихна, вдигна рамене и отговори:

— Кой е Джон Голт?

* * *

Въртящ се облак от суграшица висеше над входа на хотел „Уейн-Фолклънд“ и въоръжените пазачи изглеждаха странно, отчаяно безпомощни в осветения кръг: стояха прегърбени, с наведени глави, прегърнали оръжията си, за да се стоплят, сякаш и да изхвърлеха цялата ярост на куршумите им срещу бурята, това нямаше да донесе уют на телата им.

От другата страна на улицата Чик Морисън, Блюстителя на морала, на път за конференция на петдесет и деветия етаж, забеляза, че редките, апатични минувачи не си дават труд да поглеждат пазачите, както не си даваха труд да четат и влажните заглавия на купчина непродадени вестници на щанда на един парцалив, треперещ продавач: „Джон Голт обещава просперитет“.

Чик Морисън поклати с безпокойство глава: шест дни истории на първа страница — за обединените усилия на водачите на страната, които работят с Джон Голт за оформянето на нови политики — не бяха дали резултат. Забелязваше, че хората се движат така, сякаш не виждат нищо наоколо. Никой не забелязваше съществуването му, освен една парцалива старица, която протегна мълчаливо ръка, когато се приближи към светлините на входа; той премина бързо покрай нея и само капчици от снежинки паднаха на голата й, кокалеста длан.

Именно споменът за улиците придаде острия тон на гласа на Чик Морисън, когато той заговори пред кръга от лица в стаята на господин Томпсън на петдесет и деветия етаж. Изразът на лицата беше същият като гласа му.

— Май не работи — каза той и посочи купчината доклади от следящите обществения пулс. — Всички съобщения на пресата за сътрудничеството ни с Джон Голт като че ли не постигат нищо. На хората не им пука. Не вярват и на една дума. Някои казват, че той никога не би си сътрудничил с нас. Повечето дори не вярват, че сме го хванали. Не знам какво им е станало. Вече на нищо не вярват — той въздъхна. — Онзи ден три фабрики са излезли от бизнеса в Кливлънд. Пет са затворени в Чикаго вчера. В Сан Франсиско…

— Знам, знам — тросна се господин Томпсън, докато стягаше шала около врата си: пещта на сградата беше повредена. — Нямаме избор: той трябва да отстъпи и да поеме нещата. Трябва!

Уесли Мауч погледна към тавана.

— Не ме карайте пак да говоря с него — каза той и потръпна.

— Опитах се. Не може да се говори с такъв човек.

— Аз… не мога, господин Томпсън! — извика Чик Морисън в отговор на спрелия върху му хищен поглед на господин Томпсън. — Ще напусна, ако ме накарате! Не мога да говоря с него отново! Не ме карайте!

— Никой не може да говори с него — каза доктор Флод Ферис. — Ще бъде загуба на време. Той не чува и дума от онова, което казвате.

Фред Кинън се захили.

— Искате да кажете, че чува твърде много, а? Че и по-лошо, отговаря ви.

— А ти защо не пробваш? — сопна се Мауч. — Май ти хареса. Защо не се опиташ ти го убедиш?

— Не съм толкова глупав — възрази Кинън. — Не се заблуждавай, брат. Никой няма да го убеди. Няма да се опитвам втори път… Да ми е харесало ли? — добави той учудено. — Ами… да, май ми хареса.

— Какво ти става? Да не си падаш по него? Да не си го оставил да те омае?

— Мене ли? — разсмя се безрадостно Кинън. — Каква полза би имало за мен? Аз ще бъда първият, който ще иде на вятъра, когато той победи… Само дето — той погледна с копнеж тавана, — само дето той е човек, който говори направо.

— Той няма да победи! — викна господин Томпсън. — Това е немислимо!

Последва дълга пауза.

— Има гладни бунтове в Западна Вирджиния — обади се Уесли Мауч. — А фермерите в Тексас…

— Господин Томпсън! — отчаяно каза Чик Морисън. — Може би… може би можем да го покажем на обществеността… на масово събитие… или може би по телевизията… просто да го видят, да повярват, че наистина е при нас… Това ще обнадежди хората, поне за малко… ще ни даде малко време…

— Твърде опасно е — намеси се рязко доктор Ферис. — Не му позволявайте да се доближава до обществеността. Няма граница за онова, на което е способен.

— Ще трябва да отстъпи — упорито повтори господин Томпсън. — Трябва да се присъедини към нас. Един от вас трябва…

— Не! — кресна Юджийн Лоусън. — Не аз! Аз изобщо не искам да го виждам! Нито веднъж! Не искам да се налага да вярвам!

— Какво? — попита Джеймс Тагарт, в гласа му имаше нотка на опасна, безмилостна подигравка, Лоусън не отговори. — От какво те е страх?

Презрението в гласа на Тагарт беше необичайно подчертано, сякаш гледката на нечий по-голям страх го изкушаваше да се изправи срещу собствения си.

— Какво те е страх да повярваш, Юджийн?

— Няма да го повярвам! Няма! — гласът му беше наполовина лай, наполовина хленчене. — Не можете да ме накарате да изгубя вярата си в човечността! Не трябва да позволявате съществуването на такъв човек! Безмилостен егоист, който…

— Що за сбирщина интелектуалци сте — насмешливо каза господин Томпсън. — Мислех си, че можете да говорите на неговия език, но направо ви е изкарал акъла. Идеи ли? Къде са ви идеите сега? Направете нещо! Накарайте го да се присъедини към нас! Спечелете го!

— Проблемът е, че той нищо не иска — обясни Мауч. — Какво можем да предложим на човек, който не иска нищо?

— Искаш да кажеш — каза Кинън — какво можем да предложим на човек, който иска да живее?

— Млъквай! — изкрещя Джеймс Тагарт. — Защо говориш така? Защо, а?

— А ти защо крещиш? — попита Кинън.

— Млъквайте всички! — заповяда господин Томпсън. — Бива ви да се боричкате помежду си, но когато трябва да се изправите срещу истински човек…

— И теб ли е омаял? — извика Лоусън.

— О, я кротко! — уморено каза господин Томпсън. — Това е най-коравото копеле, срещу което съм се изправял някога. Няма да разберете. Той е най-коравият… — в гласа му се промъкна нотка на възхищение. — Най-коравият…

— Има начини да се убедят коравите копелета — нехайно провлачи доктор Ферис, — както вече ви обясних.

— Не! — извика господин Томпсън. — Не! Млъквай! Няма да те слушам! Изобщо не искам да чувам! — ръцете му се движеха трескаво, сякаш се опитваха с всички сили да отблъснат нещо, което той не искаше да назове. — Аз му казах… че това не е истина… Че ние не сме… че аз не съм… — той разтърси глава, като че собствените му думи бяха някаква невиждана опасност. — Не, момчета, вижте, искам да кажа, че трябва да сме практични… и внимателни. Ама наистина внимателни. Трябва да се оправим мирно. Не можем да си позволим да му се противопоставим… или да го нараняваме. Не бива да си позволяваме никакви рискове… нещо да му се случи. Защото… ако той си отиде, си отиваме и ние. Той е последната ни надежда. Не си правете илюзии. Ако изчезне, загиваме. Всички го знаете — очите му преминаха по лицата наоколо: знаеха го.

Лапавицата на следващата сутрин падаше по статиите на първите страници, които разказваха как конструктивният, хармоничен разговор между Джон Голт и ръководителите на страната предния следобед е довел до Плана „Джон Голт“, който скоро щял да бъде обявен. Вечерта снежинките падаха по мебелите на жилищна сграда, чиято предна стена беше рухнала, и на тълпа от хора, които чакаха мълчаливо пред затвореното гише на касиера на фабрика, чийто собственик беше изчезнал.

— Фермерите от Южна Дакота — докладва Уесли Мауч на господин Томпсън на следващата сутрин — са тръгнали към столицата на щата, палят всяка правителствена сграда по пътя си и всяка къща на стойност повече от десет хиляди долара.

— Калифорния е на парчета — уведоми той вечерта. — Има гражданска война или нещо подобно, никой не е съвсем сигурен. Обявили са, че напускат съюза, но никой не знае кой е на власт. Има въоръжени сблъсъци из целия щат — между Народната партия на Ма Чалмърс и соения й култ на почитателите на Изтока, и нещо, наречено „Обратно към Бога“, водено от бивш собственик на нефтени полета.

— Госпожице Тагарт! — простена господин Томпсън, когато тя влезе в хотелската му стая на следващата сутрин в отговор на нареждането му. — Какво ще правим?

Питаше се защо някога се беше чувствал така, сякаш тя притежава някаква успокояваща енергия. Сега наблюдаваше празното лице, което изглеждаше спокойно, но спокойствието му ставаше обезпокоително, след като човек забележеше, че то оставаше непроменено минута след минута, без никакъв знак за чувство. Лицето й беше същото като на другите, само нещо в положението на устните намекваше за издръжливост.

— Вярвам ви, госпожице Тагарт. Имате повече ум от всичките ми момчета — умолително започна той. — Направили сте за страната повече от всеки от тях — вие го намерихте. Какво да правим? Всичко се разпада, той е единственият, който може да ни изведе от тази бъркотия, но няма да го направи. Отказва. Просто отказва да води. Никога не съм виждал нещо подобно: човек, който няма желание да управлява. Молим го да издава заповеди — а той отговаря, че иска да им се подчинява! Абсурдно е!

— Така е.

— Вие разбирате ли? Можете ли да се оправите?

— Той е арогантен егоист — каза тя. — Амбициозен авантюрист. Човек с безгранична дързост, който си играе с най-големите залози в света.

Лесно беше, помисли си тя. Щеше да е трудно в онова далечно време, когато беше гледала на езика като на инструмент на почтеността, който винаги трябва да се използва така, сякаш човек е под клетва — клетва да се съобразява с реалността и да уважава човешките същества. Сега беше само начин да се произвеждат звуци, нечленоразделни звуци, адресирани до бездушни предмети, несвързани с неща като реалност, човечност или чест. Беше лесно първата сутрин да докладва на господин Томпсън как е проследила Джон Голт до дома му. Беше лесно да наблюдава жадните усмивки и радостните му подвиквания „Браво, моето момиче!“, придружени с триумфални погледи към асистентите му — триумф на човек, чието решение да й повярва е било оправдано. Беше лесно да изразява бясна омраза към Голт: „Бях съгласна с идеите му, но няма да му позволя да разруши железницата ми!“ — и да чува как господин Томпсън казва: „Не бойте се, госпожице Тагарт! Ще ви защитим от него!“ Беше лесно да си придаде вид на студено лукавство и да напомни на господин Томпсън за наградата от петстотин хиляди долара, с ясен и режещ глас, като звук от касов апарат, който печата крайната сума на сметката. Тя беше видяла мигновеното стягане на лицевите мускули на господин Томпсън, после една още по-ярка и широка усмивка, като мълчаливо признание, че не го е очаквал, но е очарован да чуе напомнянето й, което напълно разбира.

— Разбира се, госпожице Тагарт! Естествено! Тази награда е ваша — изцяло ваша! Чекът ще ви бъде изпратен с пълната сума!

Беше лесно, защото тя се чувстваше така, сякаш беше в някакъв ужасяващ несвят, където думите и действията й вече не бяха факти, не отразяваха действителността, а бяха само разкривени образи от криви огледала, които проектират деформациите за сетивата на същества, чието съзнание не бива да се смята за съзнание. След това изпита една-единствена грижа, гореща, като огнен шип, като игла, която си пробива път: мисълта за неговата безопасност. Останалото беше безформен облак — наполовина киселина, наполовина мъгла.

Но в такова положение живеят те, помисли си с потръпване тя, всички тези хора, които тя никога не беше разбирала, това е положението, което искат, тая гумена реалност, тоя труд да се преструваш, изкривяваш, мамиш, а единствената ти цел и награда да е доверчивият поглед на паникьосаните очи на някой господин Томпсън. А тези, които искат такова състояние, искат ли да живеят?

— Най-големият залог в света ли, госпожице Тагарт? — притеснено питаше господин Томпсън. — Какъв е? Какво иска той?

— Реалността. Този свят.

— Не съм съвсем сигурен какво имате предвид, но… Вижте, госпожице Тагарт, ако мислите, че го разбирате, бихте ли… бихте ли се опитали да говорите с него още веднъж?

Тя като че чу собствения си глас, отдалечен на много светлинни години, който викаше, че би дала живота си, за да го види отново, но в тази стая чу гласа на непознат, който каза студено:

— Не, господин Томпсън, не бих. Надявам се никога да не ми се налага да го виждам отново.

— Знам, че не можете да го понасяте, и не мога да ви виня, но не можете ли само да се опитате…

— Опитах се да споря с него в нощта, когато го открих. Чух само обиди в отговор. Мисля, че ме мрази повече от всекиго другиго. Няма да ми прости за това, че аз го вкарах в капана. Аз ще съм последният човек, на когото да се предаде.

— Да… да, така е… Мислите ли, че изобщо ще се предаде?

Иглата в нея се разклати за момент, избирайки си накъде да прогори пътя си: дали да му каже, че няма да стане, и да види как го убиват? Или да му каже, че ще се предаде, и да види как го държат във властта си, докато унищожат света?

— Ще се предаде — твърдо каза тя. — Ще отстъпи, ако го третирате както трябва. Твърде амбициозен е, за да откаже власт. Не го оставяйте да избяга, но не го заплашвайте — и не го наранявайте. Страхът няма да свърши работа. Той е непроницаем за страха.

— Ами ако… така де, както се сриват нещата… ами ако издържи твърде дълго?

— Няма. Твърде практичен е за това. Между другото, споделяте ли му новини за състоянието на страната?

— Ами… не.

— Предлагам ви да му давате копия от секретните си доклади. Ще разбере, че нещата няма да траят още дълго.

— Това е добра идея! Много добра идея! Знаете ли, госпожице Тагарт — внезапно каза той с някаква отчаяна нотка в гласа си, — чувствам се по-добре всеки път, когато говоря с вас. Това е, защото ви вярвам. Не вярвам на никого около себе си. Но вие сте различна. Вие сте цяла.

Тя го гледаше, без да мига.

— Благодаря ви, господин Томпсън — каза тя.

Беше лесно, помисли си — докато не излезе вън на улицата и не забеляза, че под палтото блузата й е мокра и прилепнала за раменете й. Ако беше в състояние да чувства, мислеше си, докато вървеше към чакалнята на терминала, щеше да разбере, че тежкото безразличие, което чувства към железопътната компания сега, беше всъщност омраза. Не можеше да се отърве от чувството, че управлява единствено товарни влакове: за нея пътниците вече не бяха нито живи, нито хора. Струваше й се безсмислено да хаби такива огромни усилия да предотвратява катастрофи или да се грижи за безопасността на влакове, които возеха само неодушевени предмети. Тя гледаше лицата на терминала: ако той трябваше да умре, да бъде убит по правилата на тяхната система, за да могат тези да продължат да ядат, да спят и да пътуват — щеше ли тя да работи, за да им предоставя влакове? Ако тя извикаше за помощ, щеше ли и един от тях да се вдигне в негова защита? Искаха ли той да живее — те, които го бяха чули?

Чекът за петстотин хиляди долара беше доставен в кабинета й същия следобед; беше придружен от букет от господин Томпсън. Тя погледна чека и го пусна обратно: не значеше нищо, не я караше да чувства нищо, дори и намек за вина. Беше просто парче хартия, не по-важно от онези в кошчето за боклук. Дали можеше да си купи с него диамантена огърлица, всички боклуци в града или последната си храна, вече нямаше значение. Никога нямаше да бъде похарчен. Не носеше стойност и онова, което можеше да купи, не можеше да има стойност. Но това неодушевено безразличие, мислеше си тя, е постоянното състояние на хората наоколо, на хората, които нямаха нито цели, нито страсти. Това беше състоянието на душа без преценка — тези, които го избираха доброволно, искаха ли да живеят?

Светлините в жилищната сграда не работеха, когато се прибра същата вечер, вцепенена от изтощение, и тя забеляза плика в краката си чак когато запали лампата в коридора. Беше бял, запечатан плик, пъхнат под вратата. Тя го вдигна и само след миг се смееше беззвучно, коленичила на пода, без да мърда, вторачена в бележката, написана от позната ръка, ръка, която беше написала последното си послание на календара над града. Бележката гласеше: „Дагни, дръж се. Наблюдавай ги. Когато той се нуждае от помощта ни, обади ми се на OR 6–5693.Ф.“.

На другата сутрин вестниците приканваха обществеността да не вярва на слуховете за проблеми в южните щати. Поверителните доклади, изпратени на господин Томпсън, съобщаваха, че между Джорджия и Алабама е избухнал въоръжен сблъсък за собствеността върху фабрика за електрическо оборудване — фабрика, отрязана от сраженията и взривените железопътни линии от всякакви източници на суровини.

— Четохте ли секретните доклади, които ви изпратих? — простена господин Томпсън същата вечер, когато отново застана срещу Голт. Придружаваше го Джеймс Тагарт, който доброволно беше предложил да се срещне със затворника за пръв път. Голт седеше на стол с права облегалка, с кръстосани крака, и пушеше цигара. Изглеждаше едновременно изправен и отпуснат. Не можеха да разшифроват изражението на лицето му, ясно им беше само, че не показва и следа от притеснение.

— Да — отговори той.

— Не ни остава много време — каза господин Томпсън.

— Така е.

— Ще позволите ли такива неща да продължават?

— А вие?

— Как може да си сигурен, че си прав? — викна Джеймс Тагарт; гласът му не беше силен, но носеше напрежението на вик. — Как можеш да си позволиш в такова ужасно време да се придържаш към идеите си, с риск да разрушиш целия свят?

— Чии идеи трябва да приема като по-безопасни за следване?

— Как можеш да си сигурен, че си прав? Как можеш да знаеш? Никой не може да бъде уверен в знанията си! Никой! Ти не си по-добър от другите!

— Тогава защо ме искате?

— Как можеш да си играеш с живота на другите хора? Как можеш да си позволиш такъв себичен лукс, да се държиш на разстояние, когато хората имат нужда от теб?

— Искате да кажете, когато имат нужда от моите идеи?

— Никой не е напълно прав, нито греши напълно! Няма черно и бяло! Ти нямаш монопол върху истината!

Има нещо нередно в поведението на Тагарт, помисли си намръщено господин Томпсън, някакво странно, лично негодувание, сякаш не беше дошъл тук да разрешава политически въпрос.

— Ако изобщо имаше някакво чувство за отговорност — казваше Тагарт, — нямаше да посмееш да поемеш такъв риск, основан единствено на собствената ти преценка! Щеше да се присъединиш към нас и да обърнеш внимание и на други идеи, освен на собствените си, и да приемеш, че и ние може да сме прави! Щеше да ни помогнеш с плановете ни! Щеше…

Тагарт продължаваше да говори трескаво, но господин Томпсън не можеше да разбере дали Голт слуша: Голт беше станал и крачеше из стаята, но не неспокойно, а с нехайната походка на човек, който се наслаждава на движението на собственото си тяло. Господин Томпсън забеляза лекотата на стъпките, изправения гръб, плоския корем, отпуснатите рамене. Голт ходеше така, сякаш едновременно не съзнаваше тялото си, но осъзнаваше напълно гордостта си от него. Господин Томпсън погледна Джеймс Тагарт — немарливата поза на високата му фигура, сгъната грозно, и го улови да наблюдава движенията на Голт с такава омраза, че самият той се поизправи, уплашен да не би тя да се прояви някак. Но Голт не поглеждаше към Тагарт.

— … съвестта ти! — казваше Тагарт. — Дошъл съм тук, за да апелирам към съвестта ти! Как можеш да цениш ума си повече от хиляди човешки животи? Хората загиват, и… О, за Бога — сопна се той, — спри да ходиш!

Голт спря.

— Това заповед ли е?

— Не, не! — побърза да каже господин Томпсън. — Не е заповед. Не искаме да ви даваме заповеди… Спокойно, Джим.

Голт продължи да крачи.

— Светът се срива — каза Тагарт, а погледът му следваше непрекъснато Голт. — Хората мрат и само ти можеш да ги спасиш! Има ли значение кой е прав и кой не? Трябва да се присъединиш към нас, даже и да мислиш, че грешим, трябва да пожертваш ума си, за да ги спасиш!

— И как ще ги спася тогава?

— Кой си мислиш, че си? — викна Тагарт. Голт спря.

— Знаете кой съм.

— Ти си егоист!

— Така е.

— Осъзнаваш ли какъв егоист си?

— А вие? — попита Голт, гледайки право в него.

Бавното отдръпване на тялото на Тагарт в дълбините на креслото, очите му, които устояваха на погледа на Голт, накараха господин Томпсън да се уплаши несъзнателно от следващия момент.

— Я кажете — намеси се господин Томпсън с ясен, нехаен глас, — каква цигара пушите?

Голт се обърна към него и се усмихна.

— Не знам.

— Откъде я взехте?

— Един от вашите пазачи ми донесе един пакет. Каза, че някакъв мъж го помолил да ми го даде като подарък… Не се притеснявайте — добави той, — момчетата ви го прегледаха щателно. Няма скрити съобщения. Беше просто подарък от анонимен обожател.

Цигарата между пръстите на Голт носеше знака на долара.

Господин Томпсън стигна до извода, че Джеймс Тагарт не го бива в убеждаването. Но Чик Морисън, когото доведе на следващия ден, също не беше по-добър.

— Аз… просто ще се оставя на милостта ви, господин Голт — каза Чик Морисън с безумна усмивка. — Прав сте. Ще призная, че сте прав, и мога да призова единствено за вашето съжаление. Дълбоко в сърцето си аз не мога да повярвам, че сте пълен егоист, без жал към хората — той посочи куп хартия, пръсната по масата. — Това е молба, подписана от десет хиляди ученици, които ви умоляват да се присъедините към нас и да ги спасите. Това е молба от дом за инвалиди. Това е петиция, изпратена от свещениците на двеста различни религиозни течения. Това е призив от майките на страната. Прочетете ги.

— Това заповед ли е?

— Не! — викна господин Томпсън. — Не е заповед!

Голт остана неподвижен, без да се протегне за документите.

— Това са просто обикновени хора, господин Голт — каза Чик Морисън с тон, който трябваше да подчертае мизерното им смирение. — Те не могат да ви кажат какво да правите. Не знаят. Те просто ви умоляват. Може да са слаби, безпомощни, слепи, невежи. Но вие, който сте толкова интелигентен и силен, не можете ли да се смилите над тях? Не можете ли да им помогнете?

— Като изоставя интелекта си и последвам тяхната слепота?

— Може и да грешат, но те толкова могат!

— А аз, който мога повече, трябва да им се подчиня, така ли?

— Не мога да споря, господин Голт. Просто моля за вашата милост. Те страдат. Моля ви да се съжалите над тези, които страдат. Аз… Господин Голт — попита той, като видя, че Голт гледа някъде в далечината през прозореца и погледът му изведнъж е станал неумолим, — какво има? За какво мислите?

— За Ханк Риърдън.

— А… защо?

— Те изпитаха ли съжаление към Ханк Риърдън?

— О, ама това е различно, той…

— Млъквай — спокойно каза Голт.

— Аз само…

— Млъквай! — кресна господин Томпсън. — Не му се сърдете, господин Голт. Не е спал от две нощи. Уплашен е до смърт.

На следващия ден доктор Ферис не изглеждаше уплашен, но това беше по-лошо, помисли си господин Томпсън. Забеляза, че Голт остана мълчалив и не искаше изобщо да отговаря на Ферис.

— Май не сте проучили достатъчно въпроса за моралната отговорност, господин Голт — доктор Ферис говореше твърде провлечено, твърде лековито и твърде пресилено с нехаен, неформален тон. — Като че ли говорехте по радиото единствено за грехове на действието. Но има и грехове на бездействието. Да не бъде спасен един човек е също толкова неморално, колкото и да бъде убит. Последствията са същите, и тъй като трябва да съдим действията по техните следствия, моралната отговорност е същата… Например, с оглед на отчаяния недостиг на храна, се появи мнение, че може да се окаже необходимо да се издаде директива, която да нарежда всяко трето дете под десет години и всички възрастни над шейсет да се екзекутират, за да се осигури оцеляването на останалите. Не искате това да стане, нали? Можете да го предотвратите. Една дума от вас, и ще го предотвратите. Ако откажете и всички тези хора бъдат екзекутирани — това ще бъде ваша вина и ваша морална отговорност!

— Ти си луд! — изкрещя господин Томпсън, когато се осъзна след шока и скочи на крака. — Никой не ми е предлагал подобно нещо! Никой никога не е мислил за това! Моля ви, господин Голт! Не му вярвайте! Той не го мисли!

— О, напротив, мисли го — каза Голт. — Кажете на копелето да ме погледне, после да се погледне в огледалото и да се запита дали някога бих си помислил, че моята моралност зависи от милостта на неговите действия.

— Махай се! — викна господин Томпсън и изправи Ферис на крака. — Махай се! Да не съм чул и гък от теб! — той отвори със замах вратата и бутна Ферис в удивеното лице на пазача отвън. После се обърна към Голт, разпери ръце и ги отпусна изтощено и безпомощно. Лицето на Голт беше безизразно.

— Вижте — каза умолително господин Томпсън. — Няма ли някой, който да може да говори с вас?

— Няма за какво да говорим.

— Трябва. Налага се да ви убедим. Има ли някой, с когото да искате да говорите?

— Не.

— Мислех си, че може би… защото говори — така де, говореше — като вас, понякога… може би, ако пратя госпожица Дагни Тагарт да ви каже…

— Тая ли? Да, наистина говореше като мен. Тя е единственият ми провал. Мислех, че е на моя страна. Но ме предаде, за да запази железницата си. Продаде душата си заради железницата. Пратете ми я, ако искате да я зашлевя.

— Не, не, не! Не трябва да я виждате, ако мислите така. Не искам да губя повече време с хора, които ви настройват погрешно… Само… ако не е госпожица Тагарт, не знам кого да избера… ако… ако мога да намеря някого, на когото да обърнете внимание, или…

— Премислих — обади се Голт. — Има човек, с когото бих желал да говоря.

— Кой? — с готовност извика господин Томпсън.

— Доктор Робърт Стедлър.

Господин Томпсън подсвирна и поклати глава неспокойно.

— Този не ви е приятел — каза той с тон на честно предупреждение.

— Него искам да видя.

— Добре, щом искате. Щом казвате. Каквото кажете. Ще ви го пратя утре сутрин.

Същата вечер, докато вечеряше с Уесли Мауч в собствения си апартамент, господин Томпсън погледна ядосано чашата с доматен сок пред себе си.

— Какво? Няма сок от грейпфрут? — сопна се той. Лекарят му му беше предписал сок от грейпфрут срещу епидемията от настинки.

— Няма сок от грейпфрут — каза сервитьорът със странен оттенък в гласа.

— Работата е там — мрачно отбеляза Мауч, — че банда разбойници са нападнали един влак при моста на „Тагарт“ на Мисисипи. Взривили са линията и са повредили моста. Нищо сериозно. В момента го поправят, но целият трафик е задържан и влаковете от Аризона не могат да преминат.

— Това е смехотворно! Няма ли никакви други… — господин Томпсън спря, знаеше, че няма други железопътни мостове през Мисисипи. След миг продължи с насечен глас: — Нареди армейски подразделения да пазят моста. Денонощно. Кажи им да подберат най-добрите си хора. Ако нещо стане с този мост…

Той не довърши — седеше прегърбен и гледаше надолу към скъпите порцеланови чинии и изтънчените ордьоври пред себе си. Отсъствието на толкова прозаично нещо като сок от грейпфрут за пръв път го сблъска с реалността — че именно това ще се случи с град Ню Йорк, ако нещо стане с моста на „Тагарт“.

— Дагни — каза Еди Уилърс същата вечер, — мостът не е единственият проблем — той запали лампата на бюрото й, която тя беше забравила с настъпването на мрака, потънала в съсредоточена работа. — Нито един трансконтинентален влак не може да тръгне от Сан Франсиско. Една от воюващите фракции там, не знам коя, е завладяла терминала и е наложила „такса заминаване“ на влаковете. С други думи, държат влаковете за откуп. Управителят на терминала е напуснал. Никой не знае какво да прави.

— Не мога да напусна Ню Йорк — вдървено каза тя.

— Знам — меко отвърна той. — Точно затова аз ще отида там, за да оправя нещата. Поне да намеря човек, на когото да възложа отговорността.

— Не! Не искам да ходиш. Твърде опасно е. А и за какво? Вече няма значение. Няма нищо за спасяване.

— Това все още е „Тагарт трансконтинентал“. Аз ще остана в нея, Дагни, независимо дали ти ще си тръгнеш. Ти винаги ще можеш да построиш железопътна компания. Аз не мога. Дори не искам ново начало. Вече не. Не и след това, което видях. Ти трябва да го направиш. Аз не мога. Остави ме да направя каквото мога.

— Еди! Не искаш ли… — тя спря, осъзнала, че е безполезно. — Добре, Еди. Щом искаш.

— Тази вечер летя до Калифорния. Уредих си място на военен самолет… Знам, че ще напуснеш веднага, щом… щом можеш да напуснеш Ню Йорк. Може вече да те няма, когато се върна. Когато си готова, просто тръгвай. Не се притеснявай за мен. Не чакай, за да ми кажеш. Заминавай колкото се може по-бързо. Аз… ще се сбогувам сега.

Тя стана. Застанаха един срещу друг; в полумрака на кабинета портретът на Натаниел Тагарт висеше на стената между тях. И двамата виждаха годините след онзи далечен ден, в който се бяха научили да вървят по железопътната линия. Той наведе глава и остана така дълго време. Тя протегна ръка.

— Довиждане, Еди.

Той стисна ръката й здраво, без да поглежда пръстите си — гледаше лицето й. После се обърна и тръгна, но спря, извърна се отново към нея и попита тихо, но твърдо, без молба или отчаяние, просто като последен жест на съзнателна яснота, с който сякаш да затвори дебела книга:

— Дагни… знаеше ли… какво изпитвах към теб?

— Да — меко каза тя, осъзнавайки в същия този момент, че го е знаела мълчаливо от години, — знаех.

— Довиждане, Дагни.

Лекият трепет от влак под земята премина през стените на сградата и погълна звука на вратата, която се затваряше зад него.

На другата сутрин валеше сняг и топящите се снежинки бяха като ледено, прерязващо докосване по слепоочията на доктор Робърт Стедлър, докато вървеше по дългия коридор на хотел „Уейн-Фолклънд“ към вратата на президентския апартамент. Двама мускулести мъже вървяха от двете му страни. Те бяха от департамента по контрол на морала, но не си правеха труда да крият какви методи за контрол само чакаха възможност да използват.

— Просто помни заповедите на господин Томпсън — каза му презрително един от тях. — Едно погрешно крякване, и ще съжаляваш, братче.

Не беше заради снега по слепоочията му, а заради изгарящото напрежение, което изпитваше непрестанно — от онази сцена миналата нощ, когато беше изкрещял на господин Томпсън, че не може да види Джон Голт. Беше крещял в сляп ужас, умолявайки кръг от безчувствени лица да не го карат да го прави, беше хлипал, че ще направи всичко друго, но не и това. Лицата не бяха се смилили да спорят или дори да го заплашват: просто му бяха дали заповеди. Беше прекарал безсънна нощ, казвайки си, че няма да се подчини, но сега вървеше към вратата. Изгарящото напрежение в слепоочията и лекото гадене от чувството за нереалност произтичаха от факта, че не можеше да си върне усещането, че е доктор Робърт Стедлър.

Забеляза металическия отблясък на щиковете на пазачите при вратата и звука от обърнатия в ключалката ключ. Осъзна, че върви напред, а вратата се заключва зад него.

В другия край на дългата стая видя Джон Голт, седнал на перваза — висока, слаба фигура с панталон и риза, с един крак отпуснат на земята, другият сгънат, хванал коляното си с ръце, с просветваща на слънцето коса по главата му, вдигната към парче сиво небе — и изведнъж доктор Стедлър видя фигурата на момче, седнало на верандата на дома му, близо до кампуса на университета „Патрик Хенри“, с просветваща на слънцето светлокестенява коса по главата му, гледаща парче синьо лятно небе, и чу страстната сила на собствения си глас, който казваше преди двайсет и две години: „Единствената свещена ценност в света, Джон, е човешкият ум, неоскверненият човешки ум…“, и викна към фигурата на онова момче, през стаята и през всичките години:

— Нищо не можах да направя, Джон! Нищо не можах да направя!

Той се вкопчи в ръба на масата помежду им, колкото за да се подпре, толкова и като за защитна стена, въпреки че фигурата до прозореца не беше мръднала.

— Не аз те вкарах в това! — викна той. — Не исках! Нищо не можах да направя! Не това възнамерявах! Джон! Не можеш да ме обвиняваш! Не мен! Никога не съм имал шанс срещу тях! Те притежават света! Не ми оставиха място в него! Какво е разумът за тях? Какво е науката? Не знаеш колко са смъртоносни! Не ги разбираш! Те не мислят! Те са безмозъчни животни, движени от ирационални чувства — от алчните си, грабливи, слепи, безотговорни чувства! Те си присвояват всичко, което искат, само това знаят — че го искат, без значение какви са причините, резултатите или логиката — искат го, проклетите мръсни свине! Умът ли? Не знаеш ли колко безпомощен е умът срещу всички тия безумни орди? Нашите оръжия са толкова безпомощни, смешни, детински: истина, познание, разум, ценности, права! Силата е единственото, което те познават, силата, измамата и грабежът! Джон! Не ме гледай така! Какво можех да направя срещу юмруците им? Трябваше да живея, нали? Не го правех за себе си, а за бъдещето на науката! Трябваше да ме оставят на мира, трябваше да ме защитават, трябваше да се договоря с тях, няма друг начин да се живее, освен при техните условия, няма, чуваш ли, няма! Какво искаше да направя? Да прекарам живота си в просене на работа? Да прося от подчинените си средства и дарения? Да не искаш работата ми да зависи от милостта на главорези, които са се научили само да правят пари? Нямах време да се съревновавам с тях за пари, пазари или каквито и да е други мизерни материални стремежи! Това ли беше твоята идея за справедливост — те да харчат парите си за пиене, яхти и жени, докато безценните часове на моя живот се пилееха заради липса на научно оборудване? Убеждение ли? Как да ги убедя? Какъв език да говоря с хора, които не мислят? Не знаеш колко самотен бях, колко копнеех за някакъв проблясък на интелигентност! Колко самотен, уморен и безпомощен! Защо ум като моя да трябва да се пазари с невежи глупаци? Те не са допринесли и със стотинка за науката! Защо да не ги насилим? Не теб исках да насилвам! Този пистолет не беше насочен към интелекта! Не беше насочен към хора като теб и мен, само към безмозъчните материалисти! Защо ме гледаш така? Нямах избор! Нямах никакъв избор, освен да ги победя в собствената им игра! О, да, това е тяхната игра, те определят правилата! На какво разчитаме ние, малцината, които могат да мислят? Можем само да се надяваме да се промъкнем незабелязано и да ги излъжем да служат на нашите цели! Не знаеш каква благородна цел бяха моите възгледи за бъдещето на науката! Човешкото познание, освободено от материални вериги! Неограничено от средствата! Аз не съм предател, Джон! Не съм! Служих на каузата на разума! Онова, което виждах в бъдещето, което исках, което чувствах, не можеше да се измери в мизерните им долари! Исках лаборатория! Нуждаех се от нея! Какво ме интересува откъде е дошла или как? Можех да направя толкова много! Можех да стигна такава висота! Нямаш ли никаква милост? Исках я… Какво, като трябваше да ги насилваме? Така де, кои са те, че да мислят? Защо ги научи да се бунтуват? Щеше да проработи, ако не беше ги оттеглил! Щеше да проработи, казвам ти! Нямаше да е… така! Не ме обвинявай! Ние не можем да сме виновни… всички… векове наред… Не може да бъркаме изцяло! Не трябва да ни обвиняват! Нямахме избор! Няма друг начин да се живее на земята! Защо не ми отговаряш? Какво виждаш? Да не мислиш за онази твоя реч? Аз не искам да мисля за нея! Беше само логика! Човек не може да живее с логика! Чуваш ли? Не ме гледай! Искаш невъзможното! Хората не могат да живеят по твоя начин! Не позволяваш моменти на слабост, не разрешаваш човешки слабости или човешки чувства! Какво искаш от нас? Рационалност по двайсет и четири часа на ден, без измъкване, без почивка, без заобикаляне? Не ме гледай, дяволите да те вземат! Вече не ме е страх от теб! Чуваш ли ме? Не ме е страх! Кой си ти, че да ме обвиняваш, нещастен неудачник? Дотук те докара твоят път! Ето те, хванат, безпомощен, под стража, тия зверове ще те убият всеки момент — и смееш да ме обвиняваш, че съм непрактичен! О, да, ще те убият! Няма да победиш! Не могат да ти позволят да победиш! Ти си човекът, който трябва да бъде унищожен!

Доктор Стедлър рязко си пое дъх и сподави вика си, сякаш неподвижността на фигурата на перваза беше мълчалив рефлектор и изведнъж му беше показал пълното значение на собствените му думи.

— Не! — простена доктор Стедлър и започна да клати глава, за да избяга от неподвижните зелени очи. — Не! Не! Не!

Гласът на Голт носеше същата непреклонна строгост като погледа:

— Казахте всичко, което исках аз да ви кажа.

Доктор Стедлър започна да удря с всичка сила с юмруци по вратата, и когато тя се отвори, той избяга от стаята.

* * *

В продължение на три дни никой не влезе в апартамента на Голт, с изключение на пазачите, които му носеха храната. Рано вечерта на четвъртия ден вратата се отвори и пропусна Чик Морисън с двама придружители. Морисън беше с вечерно облекло, усмивката му беше нервна, но мъничко по-уверена от обикновено. Единият от придружителите му беше камериер. Другият бе мускулест мъж, чието лице сякаш контрастираше на смокинга му: беше каменно, със сънени клепачи, бледо, със стрелкащи се очи и чупен нос на професионален боксьор; черепът му беше обръснат, с изключение на няколко побелели руси къдрици на темето. Държеше дясната си ръка в джоба на панталона.

— Бихте ли се облекли, господин Голт? — подкани го Чик Морисън и посочи вратата на спалнята, където имаше гардероб със скъпи дрехи, които Голт не искаше да носи. — Бихте ли сложили вечерния си костюм? — И добави: — Това е заповед, господин Голт.

Голт влезе мълчаливо в спалнята. Тримата мъже го последваха. Чик Морисън седна на ръба на един стол, пушейки цигара след цигара. Камериерът танцуваше наоколо, помагайки на Голт да се облече, подаваше му копчета за ръкавели, държеше палтото му. Мускулестият мъж стоеше в един ъгъл с ръка в джоба. Никой не каза и дума.

— Бихте ли ни съдействали, господин Голт — каза Чик Морисън, когато Голт беше готов, и посочи вратата с вежлив жест. С такава ловкост, че никой не долови движението на ръката му, мускулестият мъж хвана ръката на Голт и допря невидимия пистолет в ребрата му.

— Не прави погрешни движения! — заповяда той с безизразен глас.

— Никога не съм правил такива — отвърна Голт.

Чик Морисън отвори вратата. Камериерът остана след тях. Трите силуета с вечерни костюми прекосиха мълчаливо преддверието и се качиха в асансьора. Вътре мълчаха, докато тихите звуци и проблясващите числа над вратата отчитаха слизането им. Асансьорът спря на мецанина. Двама въоръжени войници тръгнаха пред тях, двама други ги последваха, докато вървяха из дългите, мрачни коридори. Коридорите бяха пусти, с изключение на въоръжените пазачи на всеки ъгъл. Дясната ръка на мускулестия мъж беше сключена около лявата ръка на Голт; пистолетът оставаше невидим за всеки възможен наблюдател. Голт чувстваше лекия натиск на цевта на хълбока си; натискът беше точно преценен така, че да не го чувства като пречка, но и да не го забравя и за миг.

Коридорът водеше до широка, затворена врата. Войниците като че се стопиха в сенките, когато Чик Морисън докосна дръжката. Отвори вратата с ръка, но внезапният контраст от светлина и звуци създаде впечатлението, че вратата е пометена от експлозия: светлината идваше от триста крушки в блестящите полилеи на голямата бална зала на хотел „Уейн-Фолклънд“; звукът бе аплодисментите на петстотин души.

Чик Морисън го поведе към официалната маса, сложена на платформа, издигаща се над останалите маси, изпълнили залата. Хората като че знаеха, без да го обявява, че от двете фигури, които го следваха, именно високият, слаб човек със златисточервеникава коса е онзи, когото аплодират. Лицето му беше същото като гласа, който бяха чули по радиото — спокойно, уверено… и недостижимо.

Мястото, запазено за Голт, беше почетното, в центъра на една дълга маса, на която го чакаше господин Томпсън на мястото вдясно, а на това вляво се плъзна умело мускулестият човек, без да пуска ръката му или да отслабва натиска на цевта. Бижутата по голите рамене на жените пренасяха блясъка на полилеите по масите, подредени до далечните стени; строгото черно-бяло на мъжките фигури запазваше тържествения, почти царствен лукс на стаята от неравномерните проблясвания на новинарските фотоапарати, от микрофоните и от внушителното количество подредена телевизионна техника. Тълпата беше на крака и ръкопляскаше. Господин Томпсън се усмихваше и гледаше лицето на Голт с готовност и безпокойство — като възрастен, който следи за реакцията на дете към показно щедър подарък. Голт посрещаше овациите, без да ги игнорира, но и без да им отговаря.

— Аплодисментите, които чувате — крещеше един радиоговорител в микрофона в един от ъглите на помещението, — посрещат Джон Голт, който тъкмо зае мястото си на официалната маса! Да, приятели, лично Джон Голт, както онези от вас, които успеят да се доберат до телевизор, могат да видят със собствените си очи след малко!

Трябва да помня къде съм, мислеше си Дагни с юмруци, свити под покривката, в полумрака на една странична маса. Беше трудно да запази чувството за двойствена реалност в присъствието на Голт на десетина метра от нея. Чувстваше, че в света не могат да съществуват опасност или болка, докато можеше да вижда лицето му, и същевременно изпитваше леден ужас, когато погледнеше тези, които го държаха във властта си, когато си спомнеше сляпата ирационалност на събитието, което бяха нагласили. Бореше се да запази мускулите на лицето си стегнати, да не се издаде с щастлива усмивка или с вик на паника.

Чудеше се как очите му можаха да я намерят в тази тълпа. Беше видяла краткото спиране на погледа му, което никой друг не беше в състояние да забележи; погледът беше повече от усмивка, беше ръкостискане на одобрение и подкрепа. Той не погледна пак към нея. Тя не можеше да се насили да отклони очи. Беше удивително да го види във вечерно облекло, още по-удивително бе, че го носи толкова естествено; на него дрехите изглеждаха като почетна работна униформа, силуетът му й напомни онези банкети в далечното минало, където той би могъл да получи индустриална награда. Честванията, спомни си тя собствените си думи с внезапен копнеж, трябва да са само за онези, които имат какво да честват.

Извърна се. Бореше се да не го поглежда твърде често, да не привлича вниманието на сътрапезниците си. Стоеше на достатъчно видна маса, за да я вижда множеството, но и достатъчно отдалечена, за да е извън полезрението на Голт, заедно с тези, които си бяха спечелили неприязънта на Голт — доктор Ферис и Юджийн Лоусън.

Забеляза, че брат й Джим е на място, по-близо до платформата; можеше да види киселото му лице сред нервните фигури на Тинки Холъуей, Фред Кинън, доктор Саймън Причът. Измъчените лица, наредени по официалната маса, правеха неуспешни усилия да скрият факта, че изглеждат като хора, подложени на мъчение — спокойното лице на Голт искреше сред тях; тя се запита кой е затворникът и кой е господарят тук. Погледът й премина бавно по масата: господин Томпсън, Уесли Мауч, Чик Морисън, няколко генерали, неколцина членове на Конгреса и — абсурдно — господин Моуън, избран като подкуп за Голт, като символ на едрия бизнес. Тя се огледа из стаята, търсейки лицето на доктор Стедлър; него го нямаше.

Гласовете, изпълващи стаята, бяха като диаграма на температурата на болен: стрелкаха се твърде високо и рухваха в мълчание; случайните изблици на нечий смях избухваха, не стигаха докрай и привличаха нервното обръщане на главите от съседните маси. Лицата бяха изопнати и разкривени от най-очевидното и най-лишеното от достойнство напрежение: от пресилените усмивки. Тези хора, мислеше си, знаят не заради ума си, а благодарение на паниката, че този банкет е последният връх и голата същност на техния свят. Знаят, че нито техният Бог, нито оръжията им могат да придадат на това тържество значението, което се борят да претендират, че има то.

Тя не можеше да преглътне храната, сложена пред нея — гърлото й беше стегнато от конвулсия. Забеляза, че и другите на нейната маса само се преструваха, че ядат. Доктор Ферис беше единственият, чийто апетит изглеждаше непресторен.

Когато видя топка сладолед в кристална купа пред себе си, тя забеляза внезапната тишина в стаята и чу скърцането на телевизионното оборудване, което придърпваха напред. Ето сега — помисли си тя в очакване и осъзна, че един и същи въпросителен знак тегнеше над всеки ум в залата. Всички гледаха Голт. Неговото лице не помръдна. Никой не трябваше да призовава за тишина, когато господин Томпсън махна към един говорител: стаята сякаш дори не дишаше.

— Скъпи съграждани — викна говорителят в един микрофон — от тази страна и от всяка друга страна, която може да ни слуша, от голямата бална зала на хотел „Уейн-Фолклънд“ в Ню Йорк, предаваме пряко тържественото начало на Плана „Джон Голт“!

Правоъгълник от ярка синкава светлина се появи на стената зад официалната маса — телевизионен екран, на който да покажат на гостите картината, която цялата страна трябваше да вижда.

— Планът „Джон Голт“ за мир, просперитет и печалба! — викна говорителят, когато треперещ образ на залата се появи на екрана. — Зората на нова епоха! Резултат от хармоничното сътрудничество между хуманния дух на нашите водачи и научния гений на Джон Голт! Ако вашата вяра в бъдещето е била подкопана от злобни слухове, сега можете да видите сами щастливото, единно семейство на нашето ръководство! Дами и господа — телевизионната камера се спусна към официалната маса и сащисаното лице на господин Моуън изпълни екрана. — Господин Хоръс Бъсби Моуън, американският индустриалец! — камерата се премести върху стар набор от лицеви мускули, разтегнати в подобие на усмивка. — Армейски генерал Уитингтън С. Торп! — камерата, като полицейска шпионка, се местеше от едно съсипано лице на друго — съсипано от страх, увъртане, отчаяние, несигурност, самоненавист, вина. — Мажоритарният председател на конгреса, господин Лушън Фелпс! Господин Уесли Мауч! Господин Томпсън! — камерата се задържа върху господин Томпсън; той пусна една широка усмивка към народа, после се обърна и погледна вляво, извън екрана, с вид на триумфално очакване. — Дами и господа — тържествено каза говорителят, — Джон Голт!

Боже, помисли си Дагни, какво правят? От екрана лицето на Джон Голт гледаше нацията — лице без болка, страх или вина, неумолимо заради ведростта си, недостижимо заради самоуважението си. Това лице, мислеше си тя, има ли място сред другите? Каквото и да планират, няма да стане, нищо повече не може и не трябва да се прави — ето ги резултатите от единия и от другия кодекс, това е изборът, и всеки, у когото е останала човечност, ще го знае.

— Личният секретар на господин Голт — продължаваше говорителят, докато камерата размаза набързо следващото лице и продължи нататък. — Господин Кларънс Чик Морисън… Адмирал Хоумър Доули… Господин…

Тя погледна лицата около себе си и се запита: виждат ли контраста? Разбират ли го? Виждат ли него? Искат ли той да е истински?

— Този банкет — каза Чик Морисън, който беше поел нещата като церемониалмайстор — е в чест на най-великия човек на нашето време, най-способния производител, човекът, който знае как да се справи, новият лидер на нашата икономика — Джон Голт! Ако сте чули невероятната му реч по радиото, вече нямате съмнение, че той може да накара нещата да работят. Сега той е тук да ви каже, че точно това ще направи за вас. Ако сте били подведени от старомодните екстремисти, които твърдяха, че той никога няма да се присъедини към вас, че не е възможно никакво сливане между неговия начин на живот и нашия, че ще бъде или едното, или другото — тазвечерното събитие ще ви докаже, че всички могат да се помирят и да се обединят!

След като веднъж са го видели, мислеше си Дагни, могат ли да поискат да погледнат другиго? След като веднъж са разбрали, че той е възможен, че такъв може да бъде човекът, какво друго могат да искат? Могат ли да чувстват друго желание, освен да постигнат в душите си онова, което той е постигнал в неговата? Или пък ще бъдат спрени от факта, че разни хора по света — като Мауч, Морисън и Томпсън — са решили да не го постигат? Ще продължават ли да гледат на Мауч като на човек, а на него — като нещо невъзможно?

Камерата бродеше из балната зала, показвайки на екрана и на цялата страна лицата на видните гости, лицата на напрегнатите, внимателни управници и — от време на време — лицето на Джон Голт. Той гледаше така, сякаш проницателните му очи изучаваха хората извън тази стая, хората, които го гледаха из страната; не можеше да се разбере дали слуша, защото никаква реакция не променяше чертите му.

— Горд съм тази вечер да отдам чест — заяви председателят на Конгреса, следващият, който взе думата — на най-великия икономически организатор, който светът някога е виждал, на най-надарения администратор, най-блестящия плановик — Джон Голт, човекът, който ще ни спаси! Тук съм, за да му благодаря от името на народа!

Това, мислеше си Дагни, развеселена и с погнуса, е спектакъл от искреността на непочтените. Най-измамната част от измамата беше, че те наистина го вярваха. Те предлагаха на Голт най-доброто, което техните възгледи за съществуването можеха да предложат, опитваха се да го изкушат с онова, което беше собствената им мечта за най-върховното постижение в живота: простор от безмозъчно обожание, нереалността на тази огромна преструвка, одобрение без стандарти, почести без съдържание, чест без причина, възхищение без оправдание, любов без ценностен кодекс.

— Ние изоставихме всичките си дребни различия — казваше Уесли Мауч на микрофона, — всички партизански мнения, всички лични интереси и себични възгледи, за да служим под безкористното водачество на Джон Голт!

Защо го слушат? — мислеше си Дагни. Не виждат ли белега на смъртта по тези лица, както и белега на живота на неговото? Кое от двете биха си избрали? Кое биха избрали за човечеството? Тя погледна лицата из балната зала. Те бяха нервни и празни — не изразяваха нищо, освен непоносимата тежест на апатията и преумората от хроничен страх. Гледаха и Голт, и Мауч, сякаш неспособни да усетят каквато и да било разлика между двамата, или пък да ги е грижа дали такава разлика съществува — празният им, безкритичен, лишен от преценка поглед заявяваше: „Кой съм аз, че да знам?“ Тя потръпна, когато си спомни неговата фраза: че човекът, който заявява: „Кой съм аз, че да знам?“, всъщност казва, „Кой съм аз, че да живея?“ Дали им се живееше? Като че ли не искаха да положат усилия дори да зададат този въпрос… Видя няколко лица, на които като че ли им пукаше. Те гледаха Голт с отчаяна молба, с тъжно, трагично възхищение — а ръцете им лежаха отпуснато на масите пред тях. Това бяха хора, които виждаха какво представлява той, които живееха с безнадежден копнеж по неговия свят, но утре, ако видеха как го убиват пред тях, ръцете им щяха да висят все така отпуснато, а очите им щяха да бягат встрани с думите: „Кой съм аз, че да действам?“

— Единството на действието и целите — каза Мауч — ще ни доведе до по-щастлив свят…

Господин Томпсън се наведе към Голт и прошепна с приятелска усмивка:

— Ще трябва да кажете няколко думи на страната, по-късно, след мен. Не, не, няма нужда от дълга реч, просто едно-две изречения, не повече. Просто „здравейте, хора“ или нещо такова, за да познаят гласа ви — лекото усилване на натиска на цевта на „секретаря“ в хълбока му добави мълчалив подтекст. Голт не отговори.

— Планът „Джон Голт“ — говореше Уесли Мауч — ще потуши всички конфликти. Ще защити собствеността на богатите и ще даде по-голям дял на бедните. Ще намали товара на вашите данъци и ще ви даде повече услуги от правителството. Ще намали цените и ще увеличи заплатите. Ще даде повече свобода на индивида и ще усили връзките на колективните задължения. Ще комбинира ефикасността на свободното предприемачество с щедростта на планираната икономика.

Дагни забеляза няколко лица — трябваше да положи усилие, за да го повярва напълно, — които наблюдаваха Голт с омраза. Едното беше на Джим. Когато образът на Мауч изпълни екрана, тези лица се отпуснаха в отегчено доволство, което не беше удоволствие, а комфортът на разпуснатостта, на това да знаят, че от тях не се иска нищо и нищо не е стабилно или сигурно. Когато камерата улови за миг Голт, устните им се стегнаха и чертите им се изостриха заради напрежението на вниманието им. Изведнъж тя се почувства уверена, че ги е страх от прецизността на лицето му, от неотстъпчивата чистота на чертите му, от израза, който изразяваше неговата цялост и утвърждаваше съществуването. Те го мразеха за това, че е самият себе си — мислеше си тя с оттенък на леден ужас, сякаш естеството на душите им се беше въплътило пред нея — мразеха го заради способността му да живее.

А дали те искат да живеят? — запита се тя подигравателно. Въпреки вцепенението си спомни неговата реплика: „Желанието да не бъдеш нищо е желание да не бъдеш изобщо“.

Сега господин Томпсън беше този, който ревеше на микрофона с най-чевръстия си и дружелюбен глас:

— И ви казвам: ритнете ги в зъбите всички тия, дето се съмняват и разпръскват разединение и страх! Казали са ви, че Джон Голт никога няма да се присъедини към нас, нали? Е, да, ама ето го тук, лично, по свой собствен, свободен избор, на тази маса, начело на нашата държава! Готов с желание да служи на каузата на народа! Да не сте си и помислили да започвате да се съмнявате, да бягате или да се предавате! Утрешният ден е тук днес — и то какъв ден! С три хранения на ден за всеки по земята, с кола във всеки гараж, с безплатно електричество, произвеждано от някакъв двигател, подобен на който не сме виждали никога! И единственото, което трябва да направите, е да потърпите още малко! Търпение, вяра и единство — това е рецептата за прогреса! Трябва да останем единни помежду си, единни с останалата част от света, като едно голямо, щастливо семейство, и да работим за доброто на всички! Открихме водач, който ще надмине и най-богатото ни и действено минало! Неговата любов към човечеството го накара да дойде тук, за да ви служи, да ви защити и да се погрижи за вас! Той чу вашите молби и отговори на призива на общия ни човешки дълг! Всеки човек е пазач на брата си! Никой не е остров сам за себе си! А сега ще чуете гласа му, ще чуете собственото му послание! Дами и господа — тържествено каза той, — Джон Голт, пред обединеното семейство на човечеството!

Камерата се премести върху Голт. Той остана неподвижен за миг. После, с такова умело движение, че ръката на секретаря му не успя да го спре, той скочи на крака, наведе се настрани, разкривайки за миг скрития пистолет пред всички, после се изпъна с лице към камерата, погледна невидимите си зрители и каза:

— Махайте се от пътя ми, дяволите да ви вземат!

ГЛАВА XXIX

ГЕНЕРАТОРЪТ

— Махайте се от пътя ми, дяволите да ви вземат!

Доктор Робърт Стедлър го чу по радиото в колата си. Не осъзна дали следващият звук — нещо средно между ахване, донякъде писък, донякъде смях, се надигна от него или от радиото — но чу щракването, което изключи и двете. Радиото млъкна. Никакви звуци повече не се чуваха от хотел „Уейн-Фолклънд“.

Той въртеше копче след копче под осветения циферблат. Не се чуваше нищо — нито обяснения, нито съобщения за технически проблеми, нито музика, която да покрие мълчанието. Всички станции излязоха от ефир.

Той потръпна, вкопчи се във волана, наведе се над него, като жокей в последните метри от надбягването, и натисна газта. Малкото парче магистрала пред него трептеше от подскоците на фаровете му. Отвъд осветената лента беше единствено празната прерия на Айова.

Не знаеше защо беше слушал предаването; не знаеше и какво го кара сега да трепери. Разсмя се рязко — прозвуча като злокобно ръмжане — дали на радиото или на хората в града, или на небето.

Гледаше редките километрични камъни по магистралата. Нямаше нужда да се консултира с картата: от четири дни картата беше отпечатана в ума му, като мрежа от линии, гравирани с киселина. Не можеха да му ги отнемат, мислеше си, не можеха да го спрат. Чувстваше се така, сякаш го преследват; но на мили зад него нямаше нищо, освен двата задни фара на колата му, като два малки сигнала за опасност, които летяха из мрака на долините на Айова.

Мотивът, който движеше ръцете и краката му сега, се беше появил преди четири дни. Беше лицето на мъжа на перваза и лицата, на които се беше натъкнал, когато беше избягал от онази стая. Бе им изкрещял, че не може да работи с Голт, нито пък те, че Голт ще унищожи всички тях, освен ако те не го унищожат първи.

— Не се правете на умен, професоре — студено беше отговорил господин Томпсън. — Пищяхте доста, че го мразите и в червата, но когато се стигна до действие, изобщо не ни помогнахте. Не знам на чия страна сте. Ако не ни се предаде мирно и тихо, може да се наложи да прибегнем до натиск — например заложници, които той няма да иска да нараним, — и вие сте пръв в списъка, професоре.

— Аз ли? — беше изкрещял той, треперейки от ужас, с горчив, отчаян смях. — Аз ли? Той ме проклина повече от всеки друг на земята!

— А аз откъде да знам? — беше отговорил господин Томпсън. — Чух, че сте били негов учител. А и не забравяйте, че вие бяхте единственият, за когото попита.

С вцепенено от страх съзнание той се беше почувствал така, сякаш ще бъде смазан от две приближаващи се стени: нямаше шанс, ако Голт откажеше да се предаде, и още по-малко, ако Голт се присъединеше към тези хора.

Тогава някакъв далечен силует си беше пробил път в ума му: образът на една сграда с купол като гъба, в средата на една долина в Айова. От този момент нататък всички картини бяха започнали да се сливат. Проектът X, мислеше си, без да знае дали това е образът на сградата или на феодален замък, който контролира околността и който му внушава чувство за време и свят, в който му беше мястото… Аз съм Робърт Стедлър, мислеше си, това е моя собственост, резултат на моите открития, казаха, че аз съм го изобретил… Ще им покажа аз! — Това си мислеше, без да знае дали има предвид човека на перваза или другите, или пък цялото човечество… Мислите му приличаха на листа, плаващи във вода, без връзки помежду си: Да поеме контрола… Ще им покажа аз!… Да поеме контрола, да управлява… Няма друг начин да се живее на Земята…

Това бяха единствените думи, които назоваваха плана в съзнанието му. Беше усетил, че останалото му е ясно — ясно като дива емоция, която викаше предизвикателно, че не е длъжен да си я изяснява. Щеше да поеме контрола върху Проекта X и щеше да управлява част от страната като лично феодално владение. Средствата? Емоцията му беше отговорила: някак си. Мотивът? Умът му повтаряше настойчиво, че мотивът му е ужасът от бандата на господин Томпсън, че вече не е на сигурно място сред тях, че планът му е практическа необходимост. В дълбините на вцепенения му мозък емоцията му въплъщаваше друг вид страх, удавен заедно с връзките между натрошените парчета от думи.

Тези парчета бяха единственият компас, насочвал движенията му през четирите дни и нощи, докато караше по пусти магистрали, през страна, която изпадаше в хаос, докато развиваше маниакалното умение да си купува нелегално бензин, докато крадеше случайните часове на неспокоен сън, в тъмни мотели, под фалшиви имена…

Аз съм Робърт Стедлър, мислеше си, умът му го повтаряше като формула на всемогъществото… Да поема контрола, мислеше си, докато шофираше бързо покрай безполезните светофари на полуизоставените градове, по вибриращата стомана на моста на „Тагарт“ над Мисисипи, покрай разпръснатите руини на фермите сред празните полета на Айова… Ще им покажа аз, мислеше си той, нека ме гонят, няма да ме спрат този път… Беше си го мислил, въпреки че никой не го бе преследвал, както никой не го преследваше и сега, с изключение на задните фарове на собствената му кола и на мотива, който заглушаваше, потиснат дълбоко в ума си.

Той погледна смълчаното радио и се разсмя — смехът беше като юмрук, размахан към празното пространство. Тъкмо аз съм практичният… Нямам избор… Няма друг начин… Ще им покажа на всички тия безсрамни гангстери, които забравят, че аз съм Робърт Стедлър… Всички ще се сринат, но не и аз! Аз ще оцелея! Ще победя! Ще им покажа аз!

Думите бяха като парчета стабилна почва в ума му, сред жестоко, мълчаливо блато; връзките лежаха на дъното му. Ако се свържеха, думите му щяха да образуват изречение: ще му покажа, че няма друг начин да се живее на Земята!

Разпръснатите светлини в далечината отпред бяха бараките, издигнати на площадката на Проекта X, известен сега като Града на хармонията. Когато се приближи, той забеляза, че на територията на проекта става нещо необичайно — оградата от бодлива тел беше срязана и на входа не го посрещна никаква охрана. Но някаква необичайна дейност кипеше в тъмнината и на светлината на няколко клатушкащи се фенера: виждаха се бронирани камиони, тичащи фигури, изкрещени крясъци със заповеди и отблясъци на щикове. Никой не спря колата му. На ъгъла на една барака видя неподвижното тяло на войник, проснато на земята. Пиян е, помисли си, искаше му се да мисли така и се чудеше защо не се чувства сигурен в това.

Гъбовидната сграда се издигаше на едно хълмче пред него; в тесните процепи на прозорците й имаше светлини и изпод купола й се подаваха безформените комини, прицелени в тъмнината наоколо. Един войник препречи пътя му, когато слезе от колата при входа. Войникът беше напълно въоръжен, но без фуражка, а униформата му беше твърде мърлява.

— Къде отиваш бе? — попита той.

— Пусни ме! — презрително нареди доктор Стедлър.

— Каква работа имаш тук?

— Аз съм доктор Робърт Стедлър.

— А аз съм Джо Блоу. Попитах те каква работа имаш. От новите ли си или от старите?

— Пусни ме да вляза, идиот такъв! Аз съм доктор Робърт Стедлър.

Не името, а тонът на гласа и поведението като че ли убедиха войника.

— Значи от новите — каза той, отвори вратата и викна на някого вътре: — Ей, Мак, погрижи се за тая клечка, виж какво иска!

В голата, мрачна железобетонна стая го посрещна мъж, който можеше и да е офицер, само дето куртката му беше разкопчана, а в ъгъла на устата му нагло висеше цигара.

— Ти пък кой си бе? — сопна се той, а ръката му подскочи ловко върху кобура на колана.

— Аз съм доктор Робърт Стедлър.

Името нямаше ефект.

— Кой ти позволи да идваш тук?

— Аз нямам нужда от разрешение.

Това като че ли подейства — мъжът махна цигарата от устата си.

— Кой те извика? — обърна се той с оттенък на несигурност.

— Ще ме оставиш ли да говоря с коменданта? — нетърпеливо попита доктор Стедлър.

— Комендантът ли? Закъснял си, брат.

— Тогава с главния инженер!

— Главния кой? А, Уили ли? Уили е добре, той е един от нас, но в момента отиде да върши една работа.

В залата имаше и други фигури, които слушаха с неспокойно любопитство. Офицерът махна към една от тях да се приближи — небръснат цивилен с изтъркано палто, наметнато на раменете.

— Какво искаш? — тросна се той на Стедлър.

— Някой може ли да ми каже къде са господата от научния персонал? — попита доктор Стедлър с безапелационната вежливост на заповед.

Двамата мъже се спогледаха, сякаш подобен въпрос беше неуместен тук.

— Ти да не идваш от Вашингтон? — подозрително попита цивилният.

— Не идвам. Ще ви накарам да разберете, че вече нямам нищо общо с оная банда във Вашингтон.

— Охо, така ли? — на мъжа май му хареса. — Значи си Приятел на народа тогава?

— Бих казал, че съм най-добрият приятел, когото народът някога е имал. Аз съм човекът, който му даде всичко това — той посочи наоколо.

— Така ли? — попита мъжът, впечатлен. — Значи си един от ония, които са направили сделка с Шефа?

— Аз съм шефът тук отсега нататък.

Мъжете се спогледаха и се дръпнаха няколко крачки. Офицерът попита:

— Значи името ви е Стедлър?

— Робърт Стедлър, и ако не знаете какво значи това, ще научите!

— Бихте ли ме последвали, сър? — каза офицерът разтреперано и вежливо.

Онова, което се случи после, не беше ясно за доктор Стедлър, защото умът му отказваше да допусне, че реалността на онова, което виждаше, е реално. Имаше купища силуети в наполовина осветени, разхвърляни кабинети, с твърде много огнестрелни оръжия по коланите, имаше безсмислени въпроси, зададени от груби гласове, които преминаваха от наглост в страх. Той не знаеше дали някой от тях изобщо се опитва да му даде обяснение, не ги слушаше; не можеше да позволи това да е вярно. Продължаваше да вика с тон на феодален суверен:

— Аз съм шефът тук отсега нататък… Аз давам заповедите… Дойдох да поема контрола… Аз притежавам това… Аз съм доктор Робърт Стедлър, и ако не знаете това име точно на това място, значи нямате работа тук, проклети идиоти! Ще се взривите, ако само толкова знаете! Да сте учили физика в гимназията? И не ме зяпайте така, сякаш никой от вас не е стъпвал в гимназия! Какво правите тук? Кои сте вие?

Отне му дълго време да осъзнае — когато умът му не можеше да го блокира повече, — че някой го беше изпреварил с плана: някой беше възприел същия възглед за съществуването и се беше втурнал да постигне същото бъдеще. Той разбра, че тези хора, които се наричаха Приятели на народа, си бяха присвоили Проекта X, тази вечер, преди няколко часа, с намерение да установят свое собствено царство. Той се смееше в лицата им, с горчиво, невярващо презрение:

— Не знаете какво правите, нещастни дребни престъпничета! Да не мислите, че вие — вие! — можете да управлявате прецизен научен инструмент? Кой е вашият водач? Настоявам да видя водача ви!

Тонът на смазващ авторитет, презрението му и собствената им паника — сляпата паника на хора на разюзданото насилие, които нямаха стандарти за сигурност или опасност — ги караше да се колебаят и да се чудят дали случайно той не е някой високопоставен член на ръководството им под прикритие; бяха еднакво готови да не се подчиняват и да се покорят на всяка власт. След като го прехвърляха от един нервен командир на друг, накрая той се оказа на желязно стълбище, по което слизаше надолу, сетне в дълги, кънтящи подземни коридори от железобетон на среща лично с „Шефа“. „Шефа“ се беше укрил в подземната контролна зала.

Сред сложните спирали на деликатните научни апарати, които произвеждаха звуковия лъч, пред стена от лъскави лостове, циферблати и скали, известна като Ксилофона, Робърт Стедлър се изправи срещу новия владетел на Проекта X. Това беше Къфи Мийгс.

Той носеше тясна, полувоенна куртка и кожени гамаши; плътта от врата му преливаше над яката; черната му коса лъщеше от пот. Крачеше неспокойно и несигурно пред Ксилофона, крещейки заповеди на хора, които се втурваха в стаята и също тъй бързо излизаха.

— Пратете куриери до всеки областен град, до който можете да стигнете! Кажете им, че Приятелите на народа са победили! Кажете им, че вече няма да приемат заповеди от Вашингтон! Новата столица на Народната общност е Градът на хармонията, известен от този момент нататък като Мийгсвил! Кажете им, че очаквам петстотин хиляди долара за всеки пет хиляди души население до утре сутринта, или иначе…

Мина известно време, преди вниманието на Къфи Мийгс и замъглените му сини очи да се фокусират върху личността на доктор Стедлър.

— Е, какво има? Какво има? — сопна се той.

— Аз съм доктор Робърт Стедлър.

— А? А, да! Да! Ти си важната клечка от космоса, нали? Ти си оня, дето лови атоми или нещо такова. Добре де, какво, по дяволите, правиш тука?

— Тъкмо аз трябва да ви задам този въпрос.

— А? Слушай, професоре, не съм в настроение за шеги.

— Дойдох тук да поема контрола.

— Контрол? Над какво?

— Над това оборудване. Над това място. Над околността в неговия обсег.

Мийгс го зяпна неразбиращо за миг, после попита меко:

— Как стигна дотук?

— С кола.

— Искам да кажа, кого доведе?

— Никого.

— Какви оръжия носиш?

— Никакви. Името ми е достатъчно.

— Дошъл си тук сам, само с името и колата си?

— Точно така.

Къфи Мийгс се изсмя в лицето му.

— Да не мислите — попита доктор Стедлър, — че можете да управлявате подобна инсталация?

— Изчезвай, професоре, изчезвай! Тичай, преди да съм накарал да те гръмнат! Нямаме полза от интелектуалци наоколо!

— Какво изобщо знаете за това? — доктор Стедлър посочи Ксилофона.

— На кого му пука? Техничарите вървят по сто за долар в наши дни! Изчезвай! Това не е Вашингтон! Няма да стигнат до никъде, ако се пазарят с тоя призрак от радиото и произнасят речи! Действие — ето какво е нужно! Пряко действие! Изчезвай, докторче! Времето ти свърши — той се люлееше нестабилно назад-напред и от време на време се хващаше за някой лост на Ксилофона. Доктор Стедлър разбра, че Мийгс е пиян.

— Не пипай тия лостове, глупак такъв!

Мийгс дръпна неволно ръка, сетне я размаха предизвикателно към панела.

— Ще пипам каквото си искам! Ти не ми казвай какво да правя!

— Дръпни се от панела! Махай се оттам! Това е мое! Разбираш ли? Това е моя собственост.

— Собственост ли? Ха! — Мийгс се изкикоти така, сякаш лаеше.

— Аз го изобретих! Аз го създадох! Аз го направих възможно!

— Тъй ли? Ами много благодаря, докторче. Много благодаря, ама вече нямаме нужда от теб. Имаме си собствени механици.

— Имаш ли представа какво е трябвало да знам, за да го осъществя? Ти не можеш да измислиш и една тръба! И един болт!

Мийгс вдигна рамене.

— Сигурно.

— Тогава как смееш да мислиш, че можеш да го притежаваш? Как смееш да идваш тук? Какво право имаш върху него?

Мийгс потупа кобура си.

— Ей това.

— Слушай, пиян простак такъв! — извика доктор Стедлър. — Знаеш ли с какво си играеш?

— Я не ми говори така, стар глупак! Кой си ти, че да ми говориш така? Мога да ти счупя врата с голи ръце! Не знаеш ли кой съм аз!

— Ти си уплашен главорез, който е излязъл от дупката си!

— О, така ли? Аз съм шефът! Аз съм шефът и няма да ме спре някакво си старо плашило като теб! Махай се оттук!

Те стояха и се гледаха за момент пред панела на Ксилофона, и двамата приклещени от страх. Непризнатият корен на страха на доктор Стедлър беше трескавата му битка да не признае, че наблюдава крайния си продукт, че това е неговият духовен син. Страхът на Къфи Мийгс имаше по-широки корени, обхващаше цялата вселена; той беше живял в хроничен страх цял живот, но сега се бореше да не признае това, от което се ужасяваше: в момента на неговия триумф, когато беше очаквал да е в безопасност, това мистериозно, окултно създание — интелектуалецът — отказваше да се бои от него и не се подчиняваше.

— Махай се оттук! — изръмжа Къфи Мийгс. — Ще извикам хората си! Ще накарам да те разстрелят!

— Махай се оттук, въшлив, безмозъчен, наперен олигофрен! — извика доктор Стедлър. — Да не мислиш, че ще ти позволя да се възползваш от моя труд на живота ми? Да не мислиш, че заради теб това… продадох… — той не довърши. — Спри да пипаш лостовете, дяволите да те вземат!

— Я не ми нареждай! Не можеш да ми казваш какво да правя! Няма да ме уплашиш с надутите си глупости! Правя каквото искам! За какво съм се бил, ако не мога да правя каквото искам? — той се разсмя и се протегна към един лост.

— Ей, Къфи, по-спокойно! — викна някакъв силует в задната част на стаята и се втурна напред.

— Назад! — изрева Къфи Мийгс. — Назад, всички! Уплашен, така ли? Ще ви покажа аз кой е шефът!

Доктор Стедлър скочи да го спре, но Мийгс го блъсна настрани с една ръка, захили се, като го видя да пада на пода, и с другата ръка дръпна един от лостовете на Ксилофона. Трясъкът — пискливият трясък на раздран метал и на налягания, които се сблъскват, звукът на чудовище, което се завърта — се чу само вътре в сградата. Навън не излезе никакъв звук. Погледната отвън, сградата просто се издигна във въздуха, внезапно и тихо, разчупи се на няколко големи парчета, изстреля няколко съскащи потока синя светлина в небето и се срути в купчина строителни отпадъци. В радиус от сто мили, на територията на четири щата, телеграфните стълбове паднаха като кибритени клечки, фермите се натрошиха на чакъл, сградите в градовете се срутиха като отрязани от един-единствен мигновен удар, без да има време до сгърчените тела на жертвите да достигне звук — и на ръба на кръга, на половината път през Мисисипи, локомотивът и първите шест вагона на един пътнически влак полетяха като дъжд от метал във водата на реката, заедно със западните колони на моста на „Тагарт“, прерязан през средата. На мястото, където бе Проектът X, сред руините нямаше останало нищо живо — освен, в продължение на още няколко безкрайни минути, купчина разкъсана плът и крещяща болка, която някога беше велик ум.

* * *

Дагни си мислеше, че има някакво чувство на безтегловна свобода в усещането, че телефонната кабина е единствената й непосредствена, абсолютна цел, без оглед на нито една от целите на минувачите по улиците около нея. Това не я караше да се чувства отчуждена от града; за пръв път й внушаваше усещането, че го притежава и че го обича, че никога преди не го е обичала така, както в този момент, с такова лично, тържествено и уверено чувство за собственост. Нощта беше спокойна и ясна; тя погледна към небето — както чувството й беше повече тържествено, отколкото радостно, но съдържаше в себе си очакване за радост, така и въздухът беше повече неподвижен, отколкото топъл, но съдържаше намек за далечната пролет.

Махайте се от пътя ми, дяволите да ви вземат! — мислеше си тя, не с възмущение, а едва ли не развеселена, с усещане за откъснатост и облекчение, насочено към минувачите, към трафика, когато някой се изправеше пред забързаните й крачки, и на всеки страх, който беше изпитвала в миналото. Беше го чула да го казва преди по-малко от час и гласът му сякаш още отекваше във въздуха на улиците и преливаше в далечно ехо от смях.

Беше се смяла триумфално в балната зала на „Уейн-Фолклънд“, когато го беше чула да го казва; беше се смяла с ръка, притисната върху устата, така че смехът да остане само в очите й — и в неговите, когато беше погледнал право към нея и тя беше разбрала, че го е чул. Бяха се погледнали само за секунда, над главите на сащисаната, пищяща тълпа, над трясъка на разхвърляните микрофони, въпреки че всички радиостанции бяха незабавно отрязани, над експлозиите от счупено стъкло от съборените маси, докато хората се блъскаха към вратите.

След това беше чула господин Томпсън да крещи, махайки към Голт:

— Върнете го обратно в стаята му, но го пазете с цената на живота си!

Тълпата се раздели, докато тримата мъже го извеждаха. Господин Томпсън сякаш щеше да рухне за миг, с глава, отпусната на ръката си, но се стегна, скочи на крака, махна неопределено към хората си да го последват и се втурна навън през частен страничен изход. Никой не се обърна към гостите: някои тичаха сляпо, за да се измъкнат, други седяха неподвижно и не смееха да мръднат. Балната зала беше като кораб без капитан. Тя си проби път през тълпата и последва кликата. Никой не се опита да я спре.

Намери ги струпани в малък, частен кабинет: господин Томпсън се беше сгърчил в едно кресло, сграбчил главата си с две ръце, Уесли Мауч стенеше, Юджийн Лоусън хлипаше като вбесено зло дете, Джим гледаше другите с необичайно, очаквателно внимание:

— Казах ви аз! — крещеше доктор Ферис. — Казах ви, нали? Ето докъде стигнахте с вашето „мирно убеждаване“!

Тя остана до вратата. Те като че ли забелязваха присъствието й, но не им пукаше.

— Напускам! — пищеше Чик Морисън. — Напускам! Стига толкова! Не знам какво да кажа на страната! Не мога да мисля! Няма да се опитвам! Няма полза! Нищо не можах да направя! Не можете да ме обвинявате! Аз напуснах! — той размаха ръце в безформени жестове на безпомощност и сбогуване и избяга от стаята.

— Направил си е скривалище в Тенеси — замислено каза Тинки Холъуей, сякаш и той беше взел подобна предпазна мярка и сега се чудеше дали времето е дошло.

— Няма да го запази за дълго, ако изобщо стигне там — каза Мауч. — С бандите разбойници и състоянието на транспорта… — той разтвори ръце и не довърши.

Тя знаеше какви чувства запълваха паузата — знаеше, че без значение какви лични дупки са си приготвили някога тези хора, те не осъзнаваха факта, че всички са хванати в капан. Забеляза, че по лицата им нямаше ужас — имаше намек за това, но изглеждаше чисто външен. Израженията им варираха от празна апатия до облекчението на измамници, които са смятали, че играта не може да свърши иначе, и не правят и усилия да го оспорват или да съжаляват за това, та до наглата слепота на Лоусън, който отказваше да осъзнае каквото и да е, или до особената напрегнатост на Джим, чието лице намекваше за скрита усмивка.

— Е? Какво? — нетърпеливо питаше доктор Ферис с пращящата енергия на човек, който се чувства у дома си в обзет от истерия свят. — Сега какво ще правите с него? Ще спорите? Ще обсъждате? Ще произнасяте речи?

Никой не отговори.

— Той… трябва… да… ни… спаси — бавно каза Мауч, сякаш насилваше последните остатъци от ума си да не разбират, и отправяше ултиматум на реалността. — Той… трябва… да поеме… властта… и да спаси системата.

— Защо не му напишете любовно писмо по въпроса? — попита Ферис.

— Трябва… да го накараме… да поеме властта… Трябва… да го насилим… да управлява — каза Мауч с тон на сомнамбул.

— Сега — обади се Ферис и внезапно снижи глас — виждате ли каква ценна институция е Държавният научен институт?

Мауч не му отговори, но тя забеляза: като че ли всички знаят какво има предвид.

— Възразихте, че моят частен научен проект е „непрактичен“ — меко каза Ферис. — Но какво ви казвах аз?

Мауч не отговори. Пукаше си пръстите.

— Не е време да се гнусим от това или онова — заговори Джеймс Тагарт с неочаквана увереност, но и неговият глас беше странно тих. — Не бива да сме бъзливци.

— Струва ми се… — замаяно каза Мауч, — че… че целта оправдава средствата…

— Твърде късно е за скрупули или принципи — каза Ферис.

— Само прякото действие може да проработи сега.

Никой не отговори — държаха се така, сякаш им се искаше паузите, а не думите да изразят онова, което обсъждаха.

— Няма да подейства — каза Тинки Холъуей. — Той няма да се огъне.

— Ти така си мислиш — каза Ферис и се разсмя. — Не си видял експерименталния ни модел в действие. Миналия месец получихме три самопризнания за три неразкрити убийства.

— Ако… — започна господин Томпсън и гласът му се пречупи внезапно в стон — ако той умре, всички ще загинем!

— Не се притеснявай — успокои го Ферис. — Няма. „Убеждаването на Ферис“ е изчислено срещу подобна възможност.

Господин Томпсън не отговори.

— Струва ми се… че нямаме друг избор… — каза Мауч; беше почти като шепот.

Смълчаха се. Господин Томпсън се мъчеше, бореше се да не забелязва, че всички гледат него. После внезапно извика:

— О, правете каквото искате! Нищо не можах да направя! Правете каквото искате!

Доктор Ферис се обърна към Лоусън.

— Джийн — напрегнато нареди той, все още шепнейки, — изтичай до бюрото за радиоконтрол. Нареди всички радиостанции да бъдат в готовност. Кажи им, че господин Голт ще бъде в ефир след три часа.

Лоусън скочи на крака с внезапна радостна усмивка и изтича вън от стаята.

Тя знаеше. Знаеше какво възнамеряват да правят и какво в тях го прави възможно. Не мислеха, че ще успеят. Не мислеха, че Голт ще се пречупи — не искаха да се пречупва. Не мислеха, че каквото и да е може да ги спаси сега — не искаха да бъдат спасявани. Подтиквани от паниката на безименните си емоции, те се бяха борили с реалността през целия си живот и сега бяха стигнали до момент, когато най-сетне се чувстваха у дома. Не се налагаше да знаят защо го чувстват, те, които бяха решили да не разбират никога какво чувстват, а просто изпитваха чувство на признание, тъй като тъкмо това бяха търсили — това беше реалността, която се подразбираше, отразила всичките им чувства, действия, желания, избори, мечти. Това беше същността и методът на бунта срещу съществуването и на неопределеното търсене на неназована нирвана. Те не искаха да живеят — искаха той да умре.

Ужасът, който тя изпита, беше само кратко пробождане — като шок от смяна на перспективата: осъзна, че предметите, които смяташе за хора, всъщност не са. Остана с чувство на яснота, с чувство за окончателен отговор и за нужда от действие. Той беше в опасност; нямаше време и място в съзнанието й за губене на емоции заради относно действията на приматите.

— Трябва да се уверим — шепнеше Уесли Мауч — че никой никога няма да научи за това…

— Никой няма да научи — каза Ферис, гласовете им съскаха като на съзаклятници. — Това е таен, отделен комплекс в подножието на Института… Звукоизолиран е и е отдалечен на безопасно разстояние от останалата част… Съвсем малка част от персонала изобщо е влизала там…

— Ако трябва да летим… — обади се Мауч и спря рязко, сякаш беше уловил някакво предупреждение в лицето на Ферис.

Тя видя очите на Ферис да се придвижват към нея, сякаш внезапно си беше спомнил за нейното присъствие. Тя удържа погледа му, позволи му да види несмущаваното й безразличие, като че нито я интересуваше, нито беше разбрала нещо. След това, сякаш просто беше доловила сигнала, че това е частно обсъждане, тя се обърна бавно, вдигна леко рамене и напусна стаята. Знаеше, че сега вече едва ли се притесняват от нея.

Тръгна със същото невъзмутимо безразличие из залите и излезе от хотела. Но след една пресечка, когато зави зад един ъгъл, тя изправи глава, а полите на вечерната й рокля заплющяха като платно о краката й от внезапната стремителност и скорост на стъпките й.

И сега тичаше в тъмнината, мислейки единствено за това да намери телефонна кабина: изпитваше ново чувство, което се надигаше неустоимо в нея, отвъд непосредственото напрежение от опасността и загрижеността: беше чувство на свобода в единен свят, в който никога не е трябвало да има препятствия. Видя лъч светлина на тротоара, който идваше от прозореца на един бар. Никой не я погледна втори път, когато прекоси полупразното помещение: малцината клиенти още чакаха и шептяха напрегнато пред пращящия, празен син екран на телевизора.

Застанала в тясното пространство на телефонната кабина, сякаш в кабина на космически кораб, който всеки момент ще излети за друга планета, тя набра номера OR 6–5693.

Гласът, който отговори веднага, беше на Франсиско.

— Ало?

— Франсиско?

— Здрасти, Дагни. Очаквах да се обадиш.

— Чу ли предаването?

— Да.

— Сега планират да го принудят да се предаде — тя успя да придаде на гласа си тона на фактически доклад. — Възнамеряват да го измъчват. Имат някаква машина, наречена „Убеждаването на Ферис“, в изолиран комплекс в подножието на Държавния научен институт. Това е в Ню Хемпшир. Споменаха за полет. Споменаха, че ще го пуснат по радиото до три часа.

— Ясно. От обществен телефон ли се обаждаш?

— Да.

— Още си във вечерните си дрехи, нали?

— Да.

— Сега ме слушай внимателно. Прибери се, преоблечи се, опаковай това-онова, от което ще имаш нужда, вземи бижутата си и всички ценности, които можеш да носиш, вземи си и топли дрехи. Няма да имаме време да го правим по-късно. Ще се срещнем след четирийсет минути, на североизточния ъгъл, на две пресечки на изток от главния вход на терминала на „Тагарт“.

— Ясно.

— До скоро, Плужек.

— До скоро, Фриско.

След по-малко от пет минути тя беше в спалнята на апартамента си и почти късаше от себе си вечерната си рокля. Остави я захвърлена на пода, като униформа на армия, в която не служеше вече. Сложи си тъмносин костюм и — беше си спомнила думите на Голт — бяло поло. Напълни един куфар и чанта с дръжка, която можеше да носи през рамо. Сложи бижутата си на дъното на чантата, включително и гривната от Риърдънов метал, която беше спечелила във външния свят, и златната монета от пет долара, която беше спечелила в долината.

Беше лесно да напусне апартамента и да заключи вратата, макар и да знаеше, че вероятно никога вече няма да я отвори. За миг й се стори по-трудно, когато дойде в кабинета си. Никой не беше я видял да влиза — преддверието беше празно, а огромната сграда изглеждаше необичайно тиха. Тя остана за миг загледана в стаята и във всички години, които се съдържаха в нея. След това се усмихна — не, не беше твърде трудно, — отвори сейфа си и взе документите, за които беше дошла. Нямаше нищо друго, което да иска да вземе от кабинета си, освен портрета на Нат Тагарт и картата на „Тагарт трансконтинентал“. Тя счупи двете рамки, нави картината и картата и ги пъхна в куфара си. Тъкмо го заключваше, когато чу звук от забързани стъпки. Вратата се отвори с трясък и главният инженер нахълта — разтреперан, с разкривено лице.

— Госпожице Тагарт! — викна той. — Слава Богу, госпожице Тагарт, че сте тук! Търсихме ви навсякъде!

Тя не отговори и го погледна въпросително.

— Госпожице Тагарт, чухте ли?

— Какво?

— Значи не сте! Боже, госпожице Тагарт, аз… не мога да повярвам, още не мога да повярвам, но… Господи, какво ще правим? Моста на „Тагарт“ вече го няма!

Тя го гледаше вторачено, неспособна да мръдне.

— Няма го! Взривен! Взривен за секунда, както по всичко личи! Никой не знае със сигурност какво е станало — но като че ли… мислят, че нещо се е объркало с Проекта X и… май са ония звукови лъчи, госпожице Тагарт! Не можем да се свържем с която и да е точка в радиус от сто мили! Не е възможно, не може да е възможно, но изглежда, че всичко в този кръг е било пометено!… Не можем да се доберем до никакъв отговор! Никой не може — нито вестниците, нито радиостанциите, нито полицията! Още проверяваме, но историите, които достигат до нас от периферията на района, са… — той потръпна. — Само едно нещо е сигурно: мостът го няма! Госпожице Тагарт! Не знаем какво да правим!

Тя се втурна към бюрото си и сграбчи слушалката на телефона. Ръката й спря по средата. Сетне бавно, болезнено, с най-голямото усилие, което някога се беше изисквало от нея, тя започна да придвижва ръката си надолу, докато не остави слушалката. Стори й се, че е отнело дълго време, сякаш ръката й трябваше да се движи срещу някакво огромно въздушно налягане, с което човешкото тяло не можеше да се пребори, и в тези няколко кратки момента, във вцепенението на заслепяваща болка, тя разбра какво е чувствал Франсиско в онази нощ преди дванайсет години, както и какво е чувствало едно момче на двайсет и шест, когато е погледнало двигателя си за последен път.

— Госпожице Тагарт! — викна главният инженер. — Не знаем какво да правим!

Слушалката чукна меко о вилката.

— И аз не знам — отговори тя.

След миг разбра, че всичко е свършило. Чу се да казва на мъжа да продължи да проверява и да й докладва по-късно и изчака звукът от стъпките му да изчезне в кънтящата тишина на преддверието. Прекосявайки чакалнята на терминала за последен път, тя погледна статуята на Натаниел Тагарт и си спомни за обещанието, което беше дала. Сега щеше да е само символ, мислеше си тя, но щеше да е такова сбогуване, каквото Натаниел Тагарт заслужаваше. Нямаше с какво друго да пише, така че извади червилото от чантата си, усмихна се на мраморното лице на човека, който щеше да я разбере, и нарисува голям доларов знак на пиедестала под краката му.

Стигна първа до ъгъла, на две пресечки източно от входа на терминала. Докато чакаше, наблюдаваше първите признаци на паниката, която скоро щеше да погълне града: имаше автомобили, които се движеха твърде бързо, някои от тях натоварени с покъщнина, имаше твърде много полицейски коли, които профучаваха, и твърде много сирени, които виеха в далечината. Новината за разрушаването на моста очевидно се разпространяваше из града; разбираха, че градът е обречен, и бяха започнали сляпо бягство, за да се измъкнат — но нямаше къде да отидат, а и това вече не беше нейна грижа.

Тя видя фигурата на Франсиско да се приближава от известно разстояние, позна отривистата му походка, преди още да може да различи лицето му под шапката, дръпната плътно над очите. Улови момента, в който той я видя, когато се приближи. Той махна с ръка и се усмихна. Някакво съзнателно подчертаване на жеста му й напомни за един друг Д’Анкония, който поздравява с „добре дошъл“ като дълго чакан пътник при портата на имението си.

Когато се приближи, тя се изправи тържествено, погледна лицето му и сградите на най-великия град в света, сякаш бяха свидетелите, които искаше, и каза бавно, с уверен и твърд глас:

— Кълна се в живота си и в любовта си към него, че никога няма да живея заради друг човек, нито ще искам друг човек да живее заради мен.

Той наведе глава, сякаш го приемаше. Усмивката му сега беше поздрав. После взе куфара й с една ръка, с другата пое нейната и каза:

— Хайде.

— Комплексът, познат като Проекта „Ф“, в чест на основателя си, доктор Ферис, беше малка сграда от стоманобетон, в долната част на склона на хълма, който поддържаше Държавния научен институт на по-високо и публично ниво. Само малкото сиво петно на покрива й се виждаше от прозорците на института, скрито в джунгла от стари дървета; не изглеждаше по-голямо от капак на шахта.

— Комплексът се състоеше от два етажа — един малък куб, сложен несиметрично върху друг по-голям. Първият етаж нямаше прозорци, само врата, обкована с железни клинове; на втория етаж имаше само един прозорец, като колебливо отстъпление пред дневната светлина, като лице с едно-единствено око. Хората от персонала на института не изпитваха любопитство към сградата и избягваха пътеките, които водеха към вратата й; никой не беше го изричал, но имаха впечатлението, че в сградата се развива проект, свързан с бацили на смъртоносни болести.

— Двата етажа бяха заети от лаборатории, които съдържаха огромно количество клетки с морски свинчета, кучета и плъхове. Но сърцето и същността на сградата беше една стая в мазето й, дълбоко под земята; стаята беше грубо покрита с порести плоскости от звукоизолиращ материал, които бяха започнали да се пукат и голата скала на пещерата прозираше през пукнатините. Комплексът винаги се охраняваше от екип от четирима специални пазачи.

— Тази вечер екипът беше увеличен до шестнайсет души, извикани по спешност от Ню Йорк. Пазачите, както и другите служители на Проекта „Ф“, бяха внимателно подбрани въз основа на една-единствена квалификация: неограничени способности за подчинение.

— Шестнайсетте души бяха разположени за през нощта извън сградата и в пустите лаборатории над земята, където оставаха безкритично на поста си, без любопитство към всичко, което можеше да се случва долу.

— В помещението в мазето доктор Ферис, Уесли Мауч и Джеймс Тагарт седяха в кресла, подредени до едната стена. В ъгъла срещу тях имаше машина, която изглеждаше като малък шкаф с неправилна форма. На предната й страна се виждаше редици от циферблати, на всеки от които имаше червен сегмент, квадратен екран, който изглеждаше като усилвател, редици числа, ред дървени ръкохватки и пластмасови бутони, както и един лост от едната страна и един червен стъклен бутон от другата. Тази лицева част като че имаше повече собствено изражение, отколкото механикът, натоварен с управлението й — беше плещест млад човек с подгизнала от пот риза, с ръкави, навити над лактите, бледосините му очи бяха замъглени от невероятно съвестна концентрация върху задачата му. От време на време раздвижваше устни, сякаш рецитираше научен наизуст урок.

Къса жица преминаваше от машината до акумулатор зад нея. Дълги намотки, като усуканите пипала на октопод, се протягаха по каменния под до кожен дюшек, сложен под ярка светлина. Джон Голт бе вързан за дюшека. Беше гол; малките метални дискове на електродите, с които завършваха жиците, бяха закачени по ръцете, раменете, бедрата и глезените му. Устройство, подобно на стетоскоп, бе закачено за гърдите му и свързано с усилвателя.

— Разбери ме правилно — започна доктор Ферис, обръщайки се за пръв път към него. — Искаме да поемеш пълната власт над икономиката на страната. Искаме да станеш диктатор. Искаме да управляваш. Ясно ли е? Искаме да издаваш заповеди и да измислиш кои са правилните заповеди. И възнамеряваме да получим онова, което искаме. Речите, логиката, аргументите или пасивното подчинение няма да те спасят. Искаме идеи, иначе лошо. Няма да те пуснем оттук, докато не ни кажеш какви са точните мерки, които ще предприемеш, за да спасиш системата ни. Тогава ще те накараме да ги кажеш на страната по радиото.

Той вдигна ръка и му показа хронометър.

— Ще ти дам трийсет секунди да решиш дали искаш да започнеш да говориш веднага. Ако ли не, тогава ние ще започнем. Разбираш ли?

Голт гледаше право в тях, с безизразно лице, сякаш разбираше твърде много. Не отговори. Те слушаха звука от хронометъра в пълно мълчание, отброявайки секундите, и звука от задавеното, неравномерно дишане на Мауч, който беше сграбчил облегалките на стола си.

Ферис даде знак с ръка на механика до машината. Онзи я включи, червеният стъклен бутон светна и се чуха два звука: единият беше тихото бръмчене на електрогенератора, а другият — някакво особено пулсиране, равномерно като часовник, но със странно приглушен резонанс. Отне им миг да осъзнаят, че идва от усилвателя и че чуват туптенето на сърцето на Голт.

— Номер три — каза Ферис и вдигна пръст.

Механикът натисна бутон под един от циферблатите. Дълга тръпка премина през тялото на Голт, лявата му ръка се сгърчи в резки спазми от тока, който преминаваше между китката и рамото му. Главата му падна назад, със затворени очи и стиснати устни. Не издаде и звук. Когато механикът вдигна пръст от бутона, ръката на Голт спря да трепери. Той не мърдаше.

Тримата мъже се огледаха така, сякаш за миг бяха изгубили пътя си в тъмното. Очите на Ферис бяха празни, тези на Мауч — ужасени, а на Тагарт — разочаровани. Тежкото пулсиране продължаваше да звучи в тишината.

— Номер две — продължи Ферис.

Десният крак на Голт започна да се гърчи този път, докато токът преминаваше между бедрото и глезена. Ръцете му бяха вкопчени в ръбовете на дюшека. Главата му се люшна веднъж, после застина. Пулсът леко отслабна. Мауч се беше отдръпнал, притиснат в облегалката на креслото. Тагарт седеше на ръба на своето, наведен напред.

— Номер едно, постепенно — нареди Ферис.

Торсът на Голт се изви нагоре и падна обратно в поредица от дълги тръпки; цялото напрежение падаше върху вързаните му китки, докато токът течеше от едната китка към другата, през дробовете му. Механикът бавно завърташе ръкохватката, увеличавайки волтажа на тока; стрелката на циферблата се движеше към червения отрязък, който отбелязваше опасната зона. Дишането на Голт се чуваше като накъсани хрипове, излезли от сгърчени дробове.

— Стига ли ти? — излая Ферис, когато токът спря. Голт не отговори. Устните му се разтвориха леко, търсеха въздух. Пулсът от стетоскопа препускаше диво. Но дъхът му се успокояваше в равномерен ритъм, с контролирано усилие да се отпусне.

— Много си мек с него! — изкрещя Тагарт, вторачен в голото тяло на дюшека.

Голт отвори очи и ги погледна за момент. Не можеха да разберат нищо, освен това, че погледът му беше строг и напълно съзнателен. След това той отново отпусна глава и остана неподвижен, сякаш беше забравил за тях. Голото му тяло беше странно не на място в килията. Те го знаеха, въпреки че никой от тях нямаше да го допусне до съзнанието си. Издължените линии на тялото му, от глезените до изваяните бедра, от сгъвката на ханша, до изправените рамене, изглеждаха като на гръцка статуя и носеха същото значение, само че стилизирано в по-лека и удължена форма и по-елегантна сила, която изразяваше и по-неспокойна енергия — тяло не на колесничар, а на строител на самолети. И също като значението на древногръцката статуя — статуята на човека като бог — беше в несъответствие с духа в музейните зали на нашия век; неговото тяло също така беше в несъответствие с килията, предназначена за предисторически дейности. Сблъсъкът беше още по-силен, защото беше свързан с електрически кабели, неръждаема стомана и прецизни инструменти, с лостовете на контролно табло. Може би — и това беше мисълта, на която най-яростно се съпротивляваха наблюдателите и бяха заровили най-дълбоко, на дъното на съзнанието си, мисълта, която познаваха само като неясна омраза и неясен страх, — може би отсъствието на такива статуи от съвременния свят беше трансформирало генератора в октопод и беше докарало тяло като неговото в пипалата му.

— Чувал съм, че си нещо като експерт по електричество — каза Ферис и се захили. — И ние сме такива, не мислиш ли?

Два звука му отговориха в тишината: бученето на генератора и пулсирането на сърцето на Голт.

— Смесена серия! — нареди Ферис и махна с един пръст към механика.

Шоковете започнаха да идват на неравномерни, непредсказуеми интервали, бързо един след друг или през няколко минути разстояние. Само конвулсиите по краката на Голт, по ръцете, по торса или цялото тяло показваха дали токът минава между два конкретни електрода, или тече от всички едновременно. Стрелките на циферблатите приближаваха червените зони, после се връщаха: машината беше изчислена така, че да причинява максимално силна болка, без да уврежда тялото на жертвата.

Но за наблюдателите беше непоносимо да чакат в минутите на паузите, изпълнени със звука на пулса: сърцето сега препускаше с неравномерен ритъм. Паузите бяха изчислени така, че да забавят този ритъм, но да не позволяват почивка на жертвата, която трябваше да очаква удар всеки един момент.

Голт лежеше отпуснат, сякаш не се опитваше да се бори с болката, а й се беше оставил, без да се опитва да я отрече, а да я понесе. Когато устните му се разтваряха, за да си поеме дъх, и внезапната тръпка ги запечатваше отново, той не се съпротивляваше на трескавото вкочаняване на тялото си, а го оставяше да отмине в мига, когато токът спираше. Само кожата на лицето му беше опъната и стегнатите очертания на устните му се изкривяваха настрани от време на време. Когато ударът преминаваше през гърдите му, златистите кичури коса по главата му се люшваха, сякаш духнати от повей на вятъра, удряха се в лицето му, през очите. Наблюдателите се чудеха защо косата му потъмнява, докато осъзнаха, че е плувнала в пот.

Ужасът от това човек да чува собственото си сърце да се бори така, сякаш ще експлодира всеки момент, трябваше да бъде насочен към жертвата. Но именно мъчителите трепереха от ужас, докато слушаха неравния, накъсан ритъм, и пропускаха да поемат дъх при всеки пропуснат удар. Сега сърцето звучеше така, сякаш подскача и се удря трескаво о ребрата като в клетка, в агония и отчаян гняв. Сърцето протестираше, човекът — не. Той лежеше неподвижно, със затворени очи и отпуснати ръце, и слушаше как сърцето му се бори за живота му.

Уесли Мауч пръв се пречупи.

— За Бога, Флойд! — изкрещя той. — Не го убивай! Да не си посмял да го убиеш! Ако той умре, умираме и ние!

— Няма да умре — изръмжа Ферис. — Ще му се иска, но няма. Машината няма да му позволи! Математически е изчислено! Няма риск!

— Добре де, не е ли достатъчно? Сега ще ни се подчини! Сигурен съм, че ще се подчини!

— Не! Не е достатъчно! Не искам да се подчинява! Искам да повярва! Да приеме! Да иска да приеме! Трябва да го накараме да работи за нас доброволно!

— Давай! — викна Тагарт. — Какво чакаш? Не можеш ли да усилиш тока? Той дори не е извикал още!

— Какво ти става? — задави се Мауч, като зърна лицето на Тагарт, докато токът гърчеше тялото на Голт. Тагарт се беше вторачил напрегнато, но очите му изглеждаха замъглени и мъртви, погледът му — а около този неодушевен поглед мускулите на лицето му се бяха опънали в цинична карикатура на наслада.

— Стига ли ти? — продължаваше да крещи Ферис към Голт Ферис. — Готов ли си да ни дадеш онова, което ние искаме?

Не чуха отговор. Голт надигаше глава от време на време и ги поглеждаше. Под очите му имаше тъмни кръгове, но самите очи бяха ясни и съзнателни.

С нарастваща паника наблюдателите изгубиха чувството си за контекст и език, и трите им гласа се сляха в поредица от неразличими писъци:

— Искаме да поемеш властта!… Искаме да управляваш!… Заповядваме ти да издаваш заповеди!… Изискваме да диктуваш положението!… Заповядваме ти да ни спасиш!… Заповядваме ти да мислиш!…

Не чуха друг отговор, освен пулса на сърцето, от който зависеше собственият им живот. Електричеството минаваше през гърдите на Голт и пулсът идваше на неравномерни тласъци, сякаш се засилваше и забавяше, когато изведнъж тялото му падна неподвижно, отпуснато: пулсът беше спрял.

Тишината дойде като поразяващ удар и преди да имат време да извикат, ужасът им беше надмогнат от друг: от факта, че Голт отвори очи и вдигна глава. Тогава осъзнаха, че бученето на мотора също е спряло и че червената светлина на контролния панел е угаснала: токът беше спрял; генераторът беше мъртъв. Механикът ръчкаше с пръст бутона, но без полза. Въртеше лоста за включване отново и отново. Ритна машината. Червената светлина не се запалваше, звукът не се върна.

— Е? — сопна се Ферис. — Е? Какво става?

— Генераторът изгоря — безпомощно каза механикът.

— Какво му е?

— Не знам.

— Добре де, разбери и го оправи!

Човекът не беше обучен електротехник — бяха го избрали не заради познанията му, а заради безкритичната му способност да натиска всякакви бутони, а усилието, което му беше нужно, за да се научи на това, беше толкова голямо, не можеше да се разчита да има място за каквото и да е друго. Той отвори задния капак на машината и зяпна сащисано сложните намотки: не можеше да открие никаква видима повреда. Сложи гумените си ръкавици, извади клещи, затегна няколко случайни болта и се почеса по главата.

— Не знам — каза той с безпомощно кротък глас. — Кой съм аз, че да знам?

Тримата мъже бяха скочили на крака и се бяха струпали зад машината, зяпнали непокорната й вътрешност. Действаха по-скоро по рефлекс: знаеха, че нищо не знаят.

— Но ти трябва да го поправиш! — изпищя Ферис. — Трябва да работи! Трябва да имаме ток!

— Трябва да продължим! — извика разтреперан Тагарт. — Това е абсурдно! Няма да позволя! Няма да ме прекъсват! Няма да го оставя да се измъкне! — той посочи към дюшека.

— Направи нещо! — Ферис крещеше на механика. — Не стой там! Направи нещо! Поправи го! Нареждам ти да го поправиш!

— Ама аз не знам какво не е наред — отвърна мъжът, мигайки.

— Ами открий тогава!

— Как да го открия?

— Нареждам ти да го поправиш! Чуваш ли? Накарай го да работи или ще те уволня и ще те хвърля в затвора!

— Ама аз не знам какво не е наред! — мъжът въздъхна с учудване. — Не знам какво да правя.

— Вибраторът е повреден — обади се един глас зад тях. Те се обърнаха: Голт се бореше да си поеме дъх, но говореше с ясния, компетентен тон на инженер. — Извадете го и погледнете под алуминиевия капак. Ще видите два контакта, запоени заедно. Разчупете ги, вземете малка пила и почистете замърсените повърхности. После върнете капака, включете го обратно в машината и генераторът ви ще проработи.

Последва дълъг миг пълна тишина. Механикът зяпаше Голт, удържаше погледа му и дори той беше в състояние да различи същността на искрицата в тъмносивите очи: беше презрителна подигравка. Той отстъпи назад. В несвързания полумрак на съзнанието му, по някакъв безсловесен, безформен, неразбираем начин, дори той осъзна значението на онова, което ставаше в килията.

Погледна Голт, погледна и тримата мъже, погледна и машината. Потръпна, хвърли клещите и избяга от стаята. Голт избухна в смях.

Тримата мъже отстъпваха бавно от машината. Бореха се да не си позволят да разберат онова, което механикът беше разбрал.

— Не! — викна Тагарт изведнъж, погледна Голт и скочи напред.

— Не! Няма да му позволя да се отърве безнаказано! — той падна на колене, драпайки отчаяно да намери алуминиевия цилиндър на вибратора. — Аз ще го поправя! Ще се справя сам! Трябва да продължим! Трябва да го пречупим!

— Спокойно, Джим — с неудобство каза Ферис и го изправи отново на крака.

— Дали няма… да е по-добре да отложим за през нощта? — умолително попита Мауч; гледаше към вратата, през която беше избягал механикът, а погледът му изразяваше наполовина завист, наполовина ужас.

— Не! — викна Тагарт.

— Джим, не му ли беше достатъчно? Не забравяй, трябва да внимаваме.

— Не! Не му е достатъчно! Дори не е изкрещял още!

— Джим! — изведнъж извика Мауч, ужасен от нещо в лицето на Тагарт. — Не можем да си позволим да го убием! Знаеш го!

— Не ме интересува! Искам да го пречупя! Искам да го чуя да крещи! Искам…

И след това самият Тагарт изкрещя. Беше дълъг, внезапен, пронизителен писък, сякаш беше видял нещо, въпреки че очите му зяпаха в празното пространство и изглеждаха неразбиращи, слепи.

Гледката беше вътре в него. Защитните стени на емоцията, на бягството, на преструвката, на половинчатото мислене и псевдодумите, изградени вътре в него през всичките тези години, бяха рухнали за миг — мигът, в който разбра, че иска Голт да умре, с ясното съзнание, че собствената му смърт ще последва.

Видя изведнъж мотива, който беше насочвал всичките действия през живота му. Не беше нежната му душа, нито любовта му към другите или общественият му дълг, или който и да е от другите лъжливи звуци, с които беше поддържал самоуважението си: беше порочното желание да унищожи всичко живо заради онова, което не беше живо. Беше стремежът да предизвика реалността чрез унищожението на всяка жива ценност, заради това да си докаже, че той може да съществува въпреки реалността и никога няма да се налага да бъде обвързан с някакви убедителни — солидни, неизменни факти. Само преди миг беше в състояние да почувства, че мрази Голт повече от всички останали, че омразата му е доказателство за злото, което представлява Голт, което няма нужда от допълнително назоваване, че иска Голт да бъде унищожен заради собственото му оцеляване. Сега знаеше, че беше пожелал унищожението на Голт с цената на собственото си унищожение, знаеше, че никога не е искал да оцелее, знаеше, че бе искал да измъчи и разруши именно величието на Голт — величие, което той сам признаваше, величие по единствения стандарт, който съществува, независимо дали човек го признава, или не: величието на човек, който беше господар на реалността по начин, в който нямаше равен. В мига, в който той, Джеймс Тагарт, се оказа пред ултиматума да приеме реалността или да умре, емоциите му бяха избрали смъртта — смъртта, вместо да се предаде на вселената, на която Голт беше толкова сияен син. В личността на Голт — и го знаеше — той търсеше унищожението на цялото съществуване.

Това разбиране се сблъскваше със съзнанието му не само чрез думи: цялото му разбиране беше съставено от емоции, така че сега беше обзет от емоция, от видение, което нямаше сили да пропъди. Вече не можеше да призове мъглата, която да скрие от погледа всичките задънени улици, които се беше борил никога да не бъде принуден да види: сега в края на всяка улица виждаше омразата си към съществуването, виждаше лицето на Черил Тагарт с радостния й стремеж да живее, както и факта, че тъкмо този стремеж винаги беше искал да победи, виждаше лицето си като лице на убиец, когото всички хора с право трябваше да ненавиждат, който унищожаваше ценностите само защото са ценности, който убиваше, за да не разкрие собственото си непоправимо зло.

— Не… — скимтеше той, вторачен в това видение, клатейки глава, за да избяга от него. — Не… Не…

— Да — каза Голт.

Той видя очите на Голт, приковани в собствените му, сякаш Голт виждаше същото, което виждаше и той.

— Казах ви го по радиото, нали? — каза Голт.

Това беше присъдата, от която се беше ужасявал Джеймс Тагарт, от която нямаше измъкване: присъдата, доказателството за обективност.

— Не… — каза той съвсем тихо още веднъж, но това вече не беше глас на живо съзнание. Той остана прав за момент, вторачен в празното пространство, после краката му отказаха, огънаха се и той седна на пода, с все още вторачени очи, без да забелязва какво прави или какво има наоколо.

— Джим…! — извика Мауч. Отговор не последва.

Мауч и Ферис не се запитаха какво беше станало с Тагарт: знаеха, че никога не трябва да се опитват да го откриват, под заплаха от това да споделят съдбата му. Знаеха кой е бил пречупен тази вечер. Знаеха, че това е краят на Джеймс Тагарт, независимо дали физическото му тяло щеше да оцелее.

— Да… да изкараме Джим оттук — разтреперано каза Ферис.

— Да го заведем на лекар… или някъде…

Те дръпнаха Тагарт, за да се изправи; той не се съпротивляваше, подчиняваше се апатично, и раздвижи краката си, когато го бутнаха. Тъкмо той беше стигнал до онова състояние, в което искаха да приведат насилствено Голт. Двамата му приятели го изведоха от стаята, хванали здраво ръцете му. Това им спести необходимостта да признаят пред себе си, че искат да избягат от очите на Голт. Голт ги гледаше, а погледът му беше твърде строго проницателен.

— Ще се върнем — тросна се Ферис към началника на пазачите. — Стой тук и не пускай никого. Ясно ли е? Никого.

Те избутаха Тагарт в колата, паркирана при дърветата на входа.

— Ще се върнем — каза Ферис, без да се обръща към никого, на дърветата и на тъмното небе.

За момента единственото нещо, в което бяха уверени, беше, че трябва да избягат от това мазе — мазето, в което живият генератор беше оставен вързан до мъртвия.

ГЛАВА XXX

В ИМЕТО НА НАЙ-ДОБРИТЕ СРЕД НАС

Дагни тръгна към пазача, който стоеше на вратата на Проекта „Ф“. Стъпките й бяха целенасочени, равномерни и открити, звънтяха в тишината на пътеката между дърветата. Тя вдигна глава към един лунен лъч, за да му позволи да разпознае лицето й.

— Пусни ме — каза тя.

— Влизането е забранено — отговори той с глас на робот. — По заповед на доктор Ферис.

— Аз съм тук по заповед на господин Томпсън.

— А? Аз… не знам нищо за това.

— Аз знам.

— Искам да кажа, че доктор Ферис не ми е казал… госпожо.

— Аз ти казвам.

— Но аз трябва да приемам заповеди единствено от доктор Ферис.

— Значи няма да се подчините на господин Томпсън?

— О, нищо подобно, госпожо! Но… ако доктор Ферис е казал да не пускам никого, това значи никого… — той добави несигурно и умолително: — … нали?

— Знаете ли, че името ми е Дагни Тагарт и че сте виждали снимките ми по вестниците с господин Томпсън и всички основни лидери на страната?

— Да, госпожо.

— Тогава решавай дали си готов да не се подчиниш на заповедите им.

— О, не, госпожо, не съм!

— Тогава ме пусни.

— Но не мога да не се подчиня и на доктор Ферис!

— Тогава избирай.

— Ама аз не мога да избирам, госпожо! Кой съм аз, че да избирам?

— Ще ти се наложи.

— Вижте — побърза да каже той, докато вадеше ключ от джоба си и се обръщаше към вратата, — ще попитам шефа. Той…

— Не — възрази тя.

Нещо в гласа й го накара да се обърне обратно към нея. Тя държеше пистолет, насочен право към сърцето му.

— Слушай ме внимателно — каза тя. — Пускай ме или ще те застрелям. Можеш да се опиташ да ме застреляш, ако можеш. Само това можеш да избираш — и нищо друго. Сега решавай.

Челюстта му увисна и ключът падна от ръката му.

— Махай се от пътя ми! — извика тя.

Той поклати глава трескаво, притиснат о вратата.

— За Бога, госпожо! — преглътна той с отчаян, умолителен хленч. — Не мога да стрелям по вас, понеже ви праща господин Томпсън! Не мога и да ви пусна в нарушение на заповедта на доктор Ферис! Какво да правя? Аз съм само дребна риба! Подчинявам се на заповеди! Не зависи от мен!

— Животът си е твой — каза тя.

— Ако ми позволите да питам шефа, той ще ми каже, той…

— Няма да питаш никого.

Но откъде да знам, че наистина имате заповед от господин Томпсън?

— Няма как. Може би нямам. Може би действам на своя глава и ще те накажат, че си ме послушал. Може би имам и тогава ще те хвърлят в затвора за неподчинение. Може би доктор Ферис и господин Томпсън са на едно мнение за това. Може би не и тогава ще трябва да се противопоставиш на единия. Това трябва да решиш. Няма кого да питаш, на кого да се обадиш, кой да ти каже. Ще трябва да решаваш сам.

— Ама аз не мога да решавам! Защо аз?

— Защото твоето тяло препречва пътя ми.

— Но аз не мога да решавам! Не трябва да решавам!

— Ще броя до три — каза тя. — После ще стрелям.

— Чакайте! Чакайте! Не съм казал „да“ или „не“! — извика той и се прилепи по-плътно до вратата, сякаш неподвижността на ума и тялото бяха най-добрата му защита.

— Едно… — започна да брои тя; можеше да види очите му, приковани ужасено в нея. — Две… — виждаше и че пистолетът му внушаваше по-малко ужас от алтернативата, която му предлагаше. — Три.

— Спокойно и безразлично, тя, която би се поколебала да стреля и по животно, натисна спусъка и стреля право в сърцето на човек, който искаше да съществува без отговорността на съзнанието. Пистолетът й беше със заглушител — нямаше звук, който да привлече нечие внимание, само тупването на тяло в краката й. Тя вдигна ключа от земята, сетне изчака няколко мига, както се бяха разбрали.

— Франсиско пръв се присъедини към нея, излезе иззад един ъгъл на сградата, после Ханк Риърдън, а накрая и Рагнар Данешолд. Имаше четирима пазачи, разположени на известно разстояние между дърветата около сградата. Вече ги нямаше: един беше мъртъв, четирима лежаха в храстите, вързани и със запушена уста. Тя подаде безмълвно ключа на Франсиско. Той отключи вратата и влезе сам, оставяйки я отворена само на няколко сантиметра. Тримата останаха отвън, подредени до процепа.

Помещението беше осветено от една-единствена гола електрическа крушка в средата на тавана. Един пазач стоеше в подножието на стълбата към втория етаж.

— Кой си ти? — викна той, като видя Франсиско да влиза така, сякаш мястото е негово. — Никой не трябва да влиза тук тази вечер!

— Аз влязох — каза Франсиско.

— Защо те е пуснал Ръсти?

— Трябва да е имал причина.

— Не е трябвало да го прави!

— Някой е променил правилата — очите на Франсиско светкавично преглеждаха стаята. Втори пазач стоеше на първата площадка на стълбището, гледаше надолу към тях и ги слушаше.

— Каква работа имаш?

— Медни мини.

— А? Така де, кой си ти?

— Името ми е твърде дълго, че да го казвам. Ще го кажа на шефа ти. Къде е той?

— Аз задавам въпросите! — но се отдръпна крачка назад. — Не… не се прави на важна клечка, иначе…

— Ей, Пит, това е той! — извика вторият пазач, парализиран от маниерите на Франсиско. Първият се бореше да не ги забелязва, а гласът му ставаше все по-силен с нарастването на страха му, когато се сопна на Франсиско:

— Какво искаш?

— Казах, че ще обясня на шефа ти. Къде е той?

— Аз задавам въпросите!

— Аз пък не им отговарям.

— О, така ли? — изръмжа Пит, който имаше само едно средство за справяне в случай на съмнение: ръката му се изстреля към пистолета на кръста му.

Ръката на Франсиско беше твърде бърза, за да забележат двамата мъже движението й, а и пистолетът му беше твърде тих. Следващото нещо, което видяха, беше как пистолетът излита от ръката на Пит заедно с доста кръв от разбитите му пръсти и сподавения му писък на болка. Той рухна със скимтене. В мига, в който вторият пазач осъзна какво става, пистолетът на Франсиско вече беше насочен към него.

— Не стреляйте, господине! — извика той.

— Слез тук с вдигнати ръце — нареди Франсиско, докато държеше пистолета с една ръка, а с другата даваше знак към процепа на вратата.

Когато пазачът слезе, Риърдън вече беше там, за да го обезоръжи, Данешолд — за да върже ръцете и краката му. Но това, че виждаше Дагни, като че го плашеше повече от всичко друго — защото не можеше да го разбере. Тримата мъже носеха качулки и анораци и, като изключим маниерите им, можеха да бъдат взети за банда разбойници; присъствието на дама обаче беше необяснимо.

— Сега — попита Франсиско — къде е шефът ти?

Пазачът завъртя глава по посока на стълбите.

— Там, горе.

— Колко пазачи има в сградата?

— Девет.

— Къде са?

— Единият е на стълбите към мазето. Останалите са горе.

— Къде?

— В голямата лаборатория. Онази с прозореца.

— Всички?

— Да.

— Какви са тези стаи? — той посочи вратите в помещението.

— И те са лаборатории. Заключени са през нощта.

— Кой държи ключовете?

— Той — кимна към Пит.

Риърдън и Данешолд взеха ключа от джоба на Пит и безшумно започнаха да проверяват стаите, а Франсиско продължи:

— Има ли други хора в сградата?

— Не.

— Има ли затворник?

— Ами… май да. Трябва да има, иначе нямаше да ни задържат всички на работа.

— Още ли е тук?

— Това вече не знам. Никога не ни казват.

— Доктор Ферис тук ли е?

— Не, тръгна си преди десетина-петнайсет минути.

— Добре, а лабораторията горе — направо от площадката на стълбите ли може да се влезе?

— Да.

— Колко врати има?

— Три. Тази в средата.

— Какви са другите стаи?

— От едната страна има малка лаборатория, а от другата е кабинетът на доктор Ферис.

— Има ли врати помежду им?

— Да.

Франсиско се обърна към другите, когато пазачът каза умолително:

— Господине, мога ли да ви попитам нещо?

— Давай.

— Кой сте вие?

Той отговори с тържествения тон, с който би се представил на официален прием:

— Франсиско Доминго Карлос Андрес Себастиан д’Анкония.

Остави пазача да зяпа и се извърна за бърза, проведена шепнешком консултация със съучастниците си. В следващия миг на горе по стълбите тръгна Риърдън — ловко и безшумно, без да бъде придружаван от никого.

Клетки с плъхове и морски свинчета бяха натрупани до стените на лабораторията — бяха ги оставили там пазачите, които играеха покер на дългата лабораторна маса в средата. Играеха шестима; двама стояха в противоположните ъгли на стаята и наблюдаваха входната врата с пистолети в ръка. Именно лицето на Риърдън го спаси от това да бъде застрелян незабавно, щом влезе: беше твърде добре познато и твърде неочаквано. Той видя как осем лица го зяпат, разпознават го и да не могат да повярват на очите си. Той стоеше до вратата, с ръце в джобовете на панталона, с нехайните, уверени маниери на бизнесмен.

— Кой е старшият тук? — попита той с учтивия, но рязък глас на човек, който няма време за губене.

— Вие… не сте… — заекна един длъгнест, кисел индивид на масата с картите.

— Аз съм Ханк Риърдън. Вие ли сте шефът?

— Да! Но откъде, по дяволите, идвате?

— От Ню Йорк.

— Какво правите тук?

— Значи не са ви уведомили.

— Трябва ли… Така де, за какво? — незабавното, докачливо, възмутено подозрение, че началниците му са подбили авторитета му, беше очевидно в гласа на шефа. Той беше висок, мършав мъж, с трескави движения, с жълтеникаво лице и неспокойни, разфокусирани очи на наркоман.

— За работата ми тук.

— Вие… не можете да имате никаква работа тук — сопна се той, разкъсван между страха от блъф и страха, че не са го уведомили за някакво важно решение на високо ниво. — Не сте ли предател, дезертьор и…

— Виждам, че изоставате с новините, добри ми човече.

Седмината други в стаята зяпаха Риърдън с почтителна, суеверна несигурност. Двамата с пистолетите още ги държаха насочени към него с безчувствеността на автомати. Той като че ли не ги забелязваше.

— Та каква, казвате вие, е работата ви тук? — тросна се шефът.

— Тук съм, за да се заема със затворника, който вие трябва да ми предадете.

— Ако идвате от централата, трябва да знаете, че не следва да знам за никакъв затворник и че никой не трябва да го докосва!

— Освен мен.

Шефът скочи на крака, втурна се към телефона и грабна слушалката. Не беше я вдигнал и на половината разстояние до ухото си, когато я пусна рязко с жест, който разтърси от паника стаята: беше успял да чуе, че телефонът не работи, и да разбере, че жиците са прерязани. Обвинителният му поглед, когато се обръщаше, се разби о леко презрителния укор в гласа на Риърдън:

— Така не се пази сграда, щом сте позволили това да се случи. По-добре ме пуснете при затворника, преди да му се е случило още нещо — ако не искате да ви докладвам за безхаберие и за неподчинение.

Шефът се отпусна тежко обратно на стола си, сгърчи се върху масата и погледна Риърдън така, че изпитото му лице стана като на животните, които започваха да се раздвижват из клетките.

— Кой е затворникът? — попита той.

— Приятелю — каза Риърдън, — ако непосредствените ви началници не са сметнали за необходимо да ви кажат, аз със сигурност няма да го направя.

— Не са сметнали за нужно да ми кажат и за пристигането ви — изскимтя шефът, а гласът му признаваше безпомощността на гнева му и излъчваше вълни на безсилие към хората му. — Откъде да знам, че всичко е наред? Без телефон кой ще ми каже? Откъде да знам какво да правя?

— Това е ваш проблем, не мой.

— Не ви вярвам! — викът му беше твърде писклив, за да изразява увереност. — Не вярвам, че правителството ще ви изпрати с мисия, при условие че вие сте един от тия предатели, дето изчезват и са приятели на Джон Голт, който…

— Но не сте ли чули?

— Какво?

— Джон Голт сключи сделка с правителството и върна всички ни.

— Ох, слава Богу! — извика един от пазачите, най-младият.

— Затваряй си устата! Не ти е разрешено да имаш политическо мнение! — тросна се шефът и се извъртя обратно към Риърдън. — Защо не е било обявено по радиото?

— Да не би вие да се опитвате да изкажете мнение кога и как правителството трябва да обявява политиката си?

В последвалия дълъг миг мълчание те можеха да чуят трополенето на животните, които драскаха по решетките на клетките си.

— Май трябва да ви напомня — каза Риърдън, — че вашата работа не е да подлагате на съмнение заповеди, а да им се подчинявате, че не е ваша работа да знаете или да разбирате политиката на висшестоящите си, че не следва да съдите, избирате или да се съмнявате.

— Но аз не знам дали трябва да ви се подчинявам на вас!

— Ако откажете, ще поемете последствията.

Приведен над масата, шефът премести погледа си бавно, преценяващо, от лицето на Риърдън към двамата стрелци в ъглите. Те повдигнаха оръжията си с почти недоловими движения. Нервно шумолете премина през стаята. Едно животинче изпищя в една от клетките.

— Май също така трябва да ви кажа — продължи Риърдън с малко по-твърд глас, — че не съм сам. Приятелите ми чакат отвън.

— Къде?

— Навсякъде около тази стая.

— Колко са?

— Ще разберете — по един или друг начин.

— А бе, шефе — изскимтя един треперлив глас откъм пазачите — не искаме да си имаме работа с тия хора, те са…

— Млъквай! — изрева шефът, скочи на крака и размаха пистолета си към този, който се беше обадил. — Няма да ме издъните от страх, нито един от вас, копелета такива! — той крещеше, за да не допусне до съзнанието си факта, че вече го бяха направили. Люшкаше се на границата на паниката, бореше се да не разбере, че нещо някак си е обезоръжило хората му. — Няма от какво да се плашите! — викаше на себе си, борейки се да си върне сигурността в единствената си позната сфера: насилието. — От никого и от нищо! Аз ще ти покажа — той се завъртя с трепереща ръка и стреля по Риърдън.

Неколцина от тях видяха Риърдън да се сгърчва и дясната му ръка да сграбчва лявото му рамо. Други, в същия миг, видяха как пистолетът пада от ръката на шефа им и да се удря в пода едновременно с писъка и кървавите пръски от дланта му. Сетне всички видяха Франсиско Д’Анкония да стои до вратата вляво, а пистолетът му със заглушител още беше насочен към шефа.

Всички бяха на крака и бяха извадили пистолетите си, но изпуснаха първия момент, без да посмеят да стрелят.

— На ваше място не бих го направил — каза Франсиско.

— Исусе! — прошепна един от пазачите, борейки се да си спомни име, което не му идваше наум. — Това е оня, който взриви всички медни мини в света!

— Точно така — потвърди Риърдън.

Те се дръпнаха неволно от Франсиско, обърнаха се и видяха, че Риърдън още стои до входната врата, с насочен пистолет в дясната си ръка и тъмно петно, което се разливаше от лявото му рамо.

— Стреляйте, мамка ви! — извика шефът към колебаещите се мъже. — Какво чакате? Застреляйте ги! — той се беше навел с ръка, опряна в масата, а от другата течеше кръв. — Ще докладвам за всеки, който не се бие! Ще накарам да ви осъдят на смърт!

— Хвърлете оръжието! — заповяда Риърдън.

Седемте пазачи останаха смразени за миг, без да се подчинят нито на един от двамата.

— Пуснете ме! — изпищя най-младият и се втурна към вратата вдясно. Отвори я рязко и отскочи назад: Дагни Тагарт стоеше на прага с пистолет в ръка.

Пазачите се оттегляха бавно към средата на стаята, изправени пред невидимата битка в мъглата на умовете си, обезоръжени от чувство за нереалност в присъствието на легендарни фигури, които никога не бяха мислели, че ще видят, и се чувстваха едва ли не сякаш им нареждаха да стрелят по призраци.

— Хвърлете оръжията! — повтори Риърдън. — Вие не знаете защо сте тук. Ние знаем. Вие не знаете кой е вашият затворник. Ние знаем. Вие не знаете защо началниците ви искат да го пазите. Ние знаем защо искаме да го изведем. Вие не знаете целта на битката си. Ние знаем целта на нашата. Ако вие умрете, няма да знаете за какво умирате. Ако ние умрем, ще знаем.

— Не… не го слушайте! — виеше шефът. — Стреляйте! Заповядвам ви да стреляте!

Единият от пазачите го погледна, хвърли пистолета си, вдигна ръце и се отдалечи от групата към Риърдън.

— Проклет да си! — изпищя шефът, грабна един пистолет с лявата си ръка и стреля по дезертьора. Докато тялото му падне, прозорецът се взриви в дъжд от стъкло и от един клон, като от катапулт, високата, слаба фигура на мъж влетя в стаята, приземи се на крака и стреля по първия възможен пазач.

— Ти пък кой си? — изкрещя някакъв заслепен от страх глас.

— Рагнар Данешолд.

Отговориха му три звука — дълъг, набъбващ стон на паника, тропотът на четири хвърлени на пода пистолета и пукотът на петия, с който един от пазачите стреля в челото на шефа си. Когато четиримата оцелели от гарнизона започнаха да събират парчетата от съзнанието си, телата им бяха проснати на пода, вързани и със запушена уста; петият беше още на крака с ръце, вързани за гърба.

— Къде е затворникът? — попита го Франсиско.

— В мазето… предполагам.

— Кой държи ключа?

— Доктор Ферис.

— Къде са стълбите към мазето?

— Зад една врата в кабинета на доктор Ферис.

— Води!

Когато тръгнаха, Франсиско се обърна към Риърдън.

— Добре ли си, Ханк?

— Естествено.

— Нужда от почивка?

— По дяволите, не!

От прага на вратата в кабинета на доктор Ферис те погледнаха към стръмно каменно стълбище и видяха пазач на площадката долу.

— Излез с вдигнати ръце! — нареди Франсиско.

Пазачът видя силует на решителен непознат и проблясък на пистолет: беше достатъчно. Подчини се незабавно; изглеждаше облекчен да се измъкне от влажната каменна крипта. Оставиха го вързан на пода на кабинета, заедно с пазача, който ги беше довел. Сетне четиримата спасители можеха да се втурнат по стълбите до заключената стоманена врата в дъното. Бяха действали и се бяха движили с контролирана, дисциплинирана прецизност. Сега сякаш вътрешните им юзди се бяха скъсали.

Данешолд имаше инструменти, с които да разбие ключалката. Пръв влезе Франсиско и ръката му препречи пътя на Дагни за част от секундата, колкото да се увери, че гледката е поносима, после й позволи да нахълта покрай него: зад кълбо електрически жици беше видял вдигнатата глава и светналото лице на Голт. Тя се спусна на колене до дюшека. Голт погледна нагоре към нея, както беше гледал и в първата им утрин в долината, усмивката му беше като смях, който никога не е бил докосван от болка, а гласът му беше мек и тих:

— Така и не трябваше да го взимаме на сериозно, нали?

По лицето й се стичаха сълзи, но усмивката й изразяваше пълна, уверена, лъчиста убеденост и тя отговори:

— Не, не трябваше.

Риърдън и Данешолд режеха оковите му. Франсиско поднесе шишенце бренди към устните на Голт. Той отпи и се изправи, облегнат на лакът, когато ръцете му бяха свободни.

— Дайте ми една цигара — помоли той.

Франсиско извади пакет цигари с доларов знак. Ръката на Голт трепереше малко, докато държеше цигарата на пламъка на запалката, но тази на Франсиско трепереше много повече. Голт го погледна над пламъчето, усмихна се и каза така, сякаш отговаряше на въпрос, който Франсиско не беше изрекъл:

— Да, доста зле беше, но се търпеше, а и волтажът, който използваха, не нанася трайни вреди.

— Ще ги намеря някой ден, които и да са… — каза Франсиско; тонът на гласа му, равен, мъртъв и почти недоловим, казваше останалото.

— Ако ги намериш, ще установиш, че от тях не е останало нищо за убиване.

Голт огледа лицата наоколо; видя колко силно е облекчението в очите им, колко яростен е гневът в мрачните им черти; знаеше как съпреживяват неговото мъчение.

— Свърши — каза той. — Не го правете по-лошо за себе си, отколкото беше за мен.

Франсиско се извърна.

— Само дето беше ти… — прошепна той — … точно ти… ако беше който и да е друг…

— Но трябваше да съм точно аз, защото бяха принудени да опитат последното, на което са способни, и те го направиха… — той протегна с ръка и сякаш помете стаята и значението на онези, които я бяха използвали, в пустинята на миналото — … и това е всичко.

Франсиско кимна, все още без да го поглежда — яростният натиск на пръстите му, вкопчени за миг в китката на Голт, бяха неговият отговор. Голт се надигна и седна, бавно връщайки си контрола над мускулите си. Погледна нагоре към лицето на Дагни, когато ръката й се изстреля напред да му помогне; видя борбата на усмивката й срещу напрежението от сдържаните й сълзи; борбата идваше от осъзнаването, че нищо няма значение, освен вида на голото му тяло и факта, че това тяло е живо въпреки всичко, което беше претърпяло. Удържа погледа й, вдигна ръка и я докосна до яката на белия й пуловер, в знак на признание и за да й напомни за единственото, което щеше да има значение от този момент нататък. Лекият трепет на устните й, които се отпускаха в усмивка, му каза, че го разбира.

Данешолд намери ризата на Голт, после панталона и останалите му дрехи, които бяха захвърлени на пода в единия ъгъл на стаята.

— Мислиш ли, че можеш да ходиш, Джон? — попита той.

— Разбира се.

Докато Франсиско и Риърдън помагаха на Голт да се облече, Данешолд пристъпи спокойно, систематично, без видима емоция, към разрушаването на машината за мъчения на трески.

Голт не беше напълно стабилен на краката си, но можеше да стои изправен, облегнат на рамото на Франсиско. Първите няколко стъпки бяха трудни, но докато стигнаха вратата, той беше в състояние да започне да ходи сам. Обгърнал рамото на Франсиско за опора с една ръка, раменете на Дагни — с другата, за да могат и двамата да получат подкрепа, но и да я дадат. Не говореха, докато слизаха по хълма, а мракът на дърветата се сключваше около тях, за да ги предпази, като отрязваше мъртвия блясък на луната и още по-мъртвата светлина далеч зад тях, в прозорците на Държавния научен институт.

Самолетът на Франсиско беше скрит в храсталаците, на края на една ливада зад следващия хълм. Нямаше човешки жилища на мили наоколо. Нямаше очи, които да забележат или да питат за внезапните светлини от фаровете на самолета, които прорязваха пустинята от мъртви плевели, и яростния пукот на двигателя, запален от Данешолд, който седна зад шурвала.

Когато вратата се затръшна зад тях и усетиха подскоците на колелетата под краката си, Франсиско се усмихна за пръв път.

— За пръв и единствен път имам шанс да ти давам заповеди — каза той, докато помагаше на Голт да се изтегне в една седалка със свалена облегалка. — Сега лежи спокойно, отпусни се и си почивай… Ти също — добави той, обръщайки се към Дагни, и й посочи седалката до Голт.

Колелетата ускоряваха, сякаш ставаха по-бързи, целенасочени и леки, пренебрегвайки немощните препятствия с леки подскоци по браздите в пръста. Когато движението се превърна в дълга, гладка права, когато видяха тъмните силуети на дърветата да потъват надолу в прозорците, Голт се наведе мълчаливо и притисна устните си към ръката на Дагни: той напускаше външния свят с единствената ценност, която искаше да спечели в него.

Франсиско беше извадил аптечка и сваляше ризата на Риърдън, за да превърже раната му. Голт видя тънката червена струйка, която течеше от рамото на Риърдън по гърдите му.

— Благодаря, Ханк — каза той.

Риърдън се усмихна.

— Ще ти повторя онова, което ти ми каза, когато аз ти благодарих при първата ни среща: ако разбираш, че съм действал заради себе си, ще знаеш, че няма нужда от благодарност.

— Аз пък ще повторя — каза Голт — отговора, който ти ми даде: точно за това ти благодаря.

Дагни забеляза, че се гледат така, сякаш стискат ръцете си за споразумение, което е твърде трайно, за да изисква някакви думи. Риърдън я видя да ги наблюдава и недоловимото присвиване на очите му беше като усмивка на одобрение, като че погледът му й повтаряше съобщението, което й беше изпратил от долината.

Те чуха внезапно гласа на Данешолд, който се издигаше триумфално в разговор с празното пространство, и осъзнаха, че той говори по радиото на самолета:

— Да, живи и здрави, всички… Да, не е ранен, малко е разтърсен и си почива… Не, няма трайни наранявания… Да, всички сме тук. Ханк Риърдън има повърхностна рана, но… — той погледна през рамо — … в момента ми се хили… Загуби? Май загубихме търпение за известно време, но се възстановяваме…

Не се опитвайте да ме биете до Дерето на Голт, аз ще се приземя първи и ще помогна на Кей в ресторанта да ви направи закуска.

— Могат ли външни хора да го чуят? — попита Дагни.

— Не — каза Франсиско. — Това е честота, която не могат да чуват.

— На кого говори? — попита той.

— На почти половината мъжко население на долината — обясни Франсиско, — поне на толкова, колкото успяхме да поберем на всеки възможен самолет. В момента летят точно зад нас. Да не мислиш, че ще си останат у дома и ще те оставят в ръцете на обирджиите? Бяхме готови да те измъкнем с открито, въоръжено нападение върху института и дори върху „Уейн-Фолклънд“, ако се наложеше. Но знаехме, че в такъв случай щяхме да рискуваме да те убият, ако видят, че са загубили. Ето защо решихме, че първо ние четиримата ще опитаме сами. Ако се бяхме провалили, останалите щяха да пристъпят към открито нападение. Чакаха на половин миля разстояние. Имахме хора на пост сред дърветата на хълма, които ни видяха да излизаме и са докладвали на другите. Елис Уайът отговаряше за това. Между другото, той лети с твоя самолет. Причината да не успеем да стигнем до Ню Хемпшир толкова бързо, колкото доктор Ферис, беше, че трябваше да изкараме самолетите от отдалечени, скрити писти, докато той имаше предимството на откритите летища. Което обаче няма да има още дълго.

— Не — каза Голт. — Няма да е още дълго.

— Това беше единственото ни препятствие. Останалото беше лесно. Ще ти разкажа цялата история по-късно. Както и да е, ние четиримата бяхме достатъчни, за да се справим с гарнизона им.

— През някой от следващите векове — каза Данешолд, извръщайки се към тях за миг — тези, които вярват, че могат да управляват хората, които са по-добри от тях, със сила, ще научат урока — какво се случва, когато грубата сила се срещне с ум и сила.

— Вече го научиха — каза Голт. — Не им ли преподаваш този урок вече дванайсет години?

— Аз ли? Да. Но семестърът свърши. Тази вечер извърших последния си акт на насилие. Това беше моята награда за дванайсетте години. Хората ми започнаха да си строят къщи в долината. Корабът ми е скрит на място, където никой няма да го намери, докато не дойде моментът да го продавам за много по-цивилизована употреба. Ще го превърна в трансатлантически пътнически лайнер — отличен лайнер, макар и да е със скромни размери. Колкото до мен, ще започна да се подготвям да давам по-различни уроци. Май ще трябва да залегна над трудовете на първия учител на нашия учител.

Риърдън се разсмя.

— Ще ми се да присъствам на първата ти лекция по философия в университетска аудитория — каза той.

— Искам да видя как студентите ще успеят да се съсредоточат върху материала и как ще отговаряш на въпросите, които не са свързани с предмета и за които не мога да ги обвинявам, че ще искат да ти задават.

— Ще им кажа, че ще намерят отговорите в предмета.

По земята под тях нямаше много светлини. Пейзажът беше празна черна пелена, с няколко случайни проблясъка в прозорците на правителствени сгради и треперливи светлинки на свещи в прозорците на заможните домове. По-голямата част от селското население отдавна беше върната към живота през онези векове, когато изкуственото осветление е било прекомерен лукс и залезът е слагал край на човешката дейност. Градовете бяха като разпръснати локви, изоставени от отлив, които съдържаха още няколко скъпоценни капки електричество, но изсъхваха сред пустиня от режими, квоти, контрол и правила за пестене на енергията.

Но когато мястото, от което някога беше дошъл приливът — Ню Йорк, — се появи в далечината пред тях, то все още разпростираше светлините си към небето, все още предизвикваше първичния мрак, сякаш с последно усилие, с последен зов за помощ, протягаше ръце към самолета, който прекосяваше небето му. Неволно те се изправиха, като на смъртния одър на нещо, което някога беше било величаво.

Поглеждайки надолу, можеха да видят последните конвулсии: фаровете на колите се стрелкаха из улиците — като животни, затворени в лабиринт, които трескаво търсят изход; мостовете бяха задръстени с коли, подходите към тях бяха като вени от струпани фарове — светещи тапи, които спираха всяко движение, а и отчаяният писък на сирените стигаше почти до височината на самолета. Новината за прекъснатата артерия от континента беше заляла града и хората напускаха постовете си, опитвайки се паникьосано да напуснат Ню Йорк, търсеха изход там, където всички пътища бяха отрязани и бягството вече не беше възможно.

Самолетът беше над върховете на небостъргачите, когато внезапно, като тръпка, сякаш земята се беше разтворила и го беше погълнала, градът изчезна от лицето на земята. Отне им миг да осъзнаят, че паниката беше стигнала електроцентралите и светлините на Ню Йорк бяха угаснали.

Дагни ахна.

— Не гледай надолу! — остро нареди Голт.

Тя вдигна очи към лицето му. То излъчваше същата строгост, с която винаги го беше виждала да посреща фактите. Спомни си историята, която й беше разказал Франсиско: „Беше напуснал «Двайсети век». Живееше в таванска стая в порутен квартал. Пристъпи към прозореца, посочи небостъргачите на града и каза, че трябва да изгасим светлините на света, и когато видим светлините на Ню Йорк да угасват, ще знаем, че работата ни е свършена“. Помисли си за това, когато видя тримата — Джон Голт, Франсиско Д’Анкония и Рагнар Данешолд — да се споглеждат мълчаливо за миг. Погледна Риърдън — той не гледаше надолу, а напред, както го беше виждала да гледа девствен пейзаж: с очи, които оценяваха възможността за действие.

Когато погледна тъмнината напред, в съзнанието й изплува друг спомен — за момента, в който, докато кръжеше над летището в Афтън, беше видяла сребърния корпус на самолет да се издига като феникс от мрака на земята. Знаеше, че сега, в този час, техният самолет носеше всичко, което беше останало от Ню Йорк.

Погледна напред. Земята щеше да бъде празна като пространството, в което витлото им си пробиваше леко път — също така празна и също така свободна. Знаеше какво е чувствал Нат Тагарт, когато е започвал, и защо сега тя за пръв път го следва напълно предано: увереността, че се изправя срещу празнотата, и осъзнаването, че има цял континент за построяване. Усети как цялата борба от миналото й се надига пред нея и изчезва, оставя я тук, на висотата на този миг. Усмихна се и думите в ума й, които преоценяваха и затваряха завинаги миналото, бяха думи на кураж, гордост и отдаденост, които повечето хора никога не бяха разбрали, думи от езика на бизнесмена: „Цената няма значение“.

Не изпъшка, не потрепери, когато в мрака отдолу видя малка редичка светли точки, които бавно си проправяха път на запад из пустотата, с дългите, светли чертици на фаровете, които се опитваха да осигурят безопасността на пътя; не почувства нищо, въпреки че това беше влак и тя знаеше, че единствената му дестинация е празнотата.

Обърна се към Голт. Той погледна лицето й, сякаш следеше мислите й. Тя видя отражението на собствената си усмивка в неговата.

— Това е краят — каза тя.

— Това е началото — отговори той.

След това останаха неподвижни, облегнати в седалките си, и се гледаха мълчаливо. Изпълваха взаимно вниманието си, като обобщение и значение на бъдещето — но това обобщение включваше осъзнаването на всичко, което е трябвало да спечелят, докато стигнат дотам личността на другия да въплъти ценността на собственото им съществуване.

Ню Йорк беше далеч зад тях, когато чуха Данешолд да отговаря на повикване по радиото:

— Да, буден е. Не мисля, че ще спи тази нощ… Да, мисля, че може.

Той се обърна и погледна през рамо.

— Джон, доктор Акстън иска да говори с теб.

— Какво? И той ли е на някой от самолетите зад нас?

— Разбира се.

Голт скочи напред и грабна микрофона.

— Здравейте, доктор Акстън — каза той; спокойният му, тих глас беше звуковата равностойност на усмивка, излъчена в ефира.

— Здравей, Джон — прекалено осезаемата твърдост на гласа на Хю Акстън признаваше на каква цена е чакал да чуе дали отново ще произнесе някога тези две думи. — Просто исках да чуя гласа ти… само да знам, че си добре.

Голт се разсмя и с тон на студент, който гордо представя завършената си домашна работа като доказателство, че си е научил урока, отговори:

— Разбира се, че съм добре, професоре. Трябваше да съм. А е А.

* * *

Локомотивът на „Комет“, който се движеше на изток, се счупи в средата на пустинята в Аризона. Спря рязко, без видима причина, като човек, който не си е позволявал да осъзнае, че понася твърде много: някоя претоварена връзка се беше скъсала завинаги.

Когато Еди Уилърс извика кондуктора, трябваше да чака дълго, преди човекът да влезе, и усети отговора на въпроса си само по примиреното изражение на лицето му.

— Механикът се опитва да разбере какво не е наред, господин Уилърс — меко отговори той, с тон, който внушаваше, че негов дълг е да се надява, но че от години не храни надежди.

— Не знае ли?

— Работи по въпроса.

Кондукторът изчака вежливо половин минута и се обърна да излиза, но спря и се опита да даде обяснение, сякаш някакъв неясен, рационален навик му казваше, че всеки опит за обяснение правеше неизразимия ужас по-лесен за понасяне.

— Нашите дизели вече не са в достатъчно добра форма, за да ги пращаме на път, господин Уилърс. Отдавна вече не си струва дори да се поправят.

— Знам — тихо каза Еди Уилърс.

Кондукторът усети, че обяснението му е по-лошо от липсата на такова: водеше до въпроси, които хората не задаваха в наши дни. Поклати глава и излезе. Еди остана да гледа празния мрак през прозореца. Това беше първият „Комет“, който тръгваше на изток от Сан Франсиско, от много дни насам: беше плодът на измъчените му усилия да възстанови трансконтиненталното обслужване. Не можеше да каже какво са му стрували последните няколко дни или пък какво беше направил, за да спаси терминала в Сан Франсиско от слепия хаос на гражданската война, която хората водеха, без да осъзнават целите си; не можеше да си спомни сделките, които беше направил много пъти с оглед на момента. Знаеше само, че беше получил гаранции за сигурността на терминала от водачите на три различни воюващи фракции, че беше намерил човек за поста управител на терминала, който май не се беше предал напълно, че беше пуснал още един „Комет“ на изток, с най-добрия дизелов двигател и екипаж, които беше успял да намери, и че се беше качил на него, за да се върне в Ню Йорк, без да знае колко ще трае постижението му.

Никога не му се беше налагало да работи толкова усилено; беше свършил работата така съзнателно, както го беше правил винаги; но сега сякаш работеше във вакуум, сякаш енергията му не намираше проводници и потъваше в пясъците на… на някаква пустиня като тази от другата страна на прозореца на „Комет“. Той потръпна: почувства моментна близост със застиналия локомотив на влака.

След малко извика отново кондуктора.

— Как върви? — попита той.

Кондукторът вдигна рамене и поклати глава.

— Изпратете огняря до авариен телефон. Да се обади в централата на района и да ни изпратят най-добрия техник.

— Да, сър.

През прозореца не се виждаше нищо. Еди Уилърс изключи светлината и успя да различи сива пустош, осеяна с черните точки на кактусите, без начало и без край. Запита се как хората изобщо са рискували да я прекосят и на каква цена по времето, когато не е имало влакове. Отвърна глава и включи лампата.

Единствено фактът, че „Комет“ беше в неизправност, му вдъхваше това чувство на настойчиво безпокойство. Влакът беше спрял на чужд коловоз — на линията на „Атлантик Саутърн“ през Аризона, която използваха, без да плащат. Трябваше да се измъкнат оттук, мислеше си, нямаше да се чувства така, щом се върнеха на собствените си релси. Но железопътният възел изведнъж изглеждаше на непреодолимо разстояние: на брега на Мисисипи, при моста на „Тагарт“.

Не, мислеше си, това не е всичко. Трябваше да признае пред себе си какви картини го измъчват с чувство на неудобство, което не можеше нито да разбере, нито да отблъсне; бяха твърде безсмислени за определяне и твърде необясними, за да бъдат просто отхвърлени. Едната беше картината на гара, покрай която бяха минали, без да спират, преди повече от два часа: беше забелязал празния перон и ярко осветените прозорци на малката сграда; светлините идваха от празни стаи; не беше видял и една човешка фигура, нито в сградата, нито по коловозите отвън. Другата картина беше на другата гара, покрай която бяха минали: перонът беше изпълнен от развълнувана тълпа. Сега бяха далеч от светлините и звуците на каквато и да е гара.

Трябваше да измъкне „Комет“ оттук. Питаше се защо го смята за толкова неотложно и защо му се струва толкова жизненоважно да подкара отново влака. Само шепа пътници се друсаха в празните вагони — хората нямаше къде да ходят, нямаха цели, които да достигат. Не заради тях се бореше — не можеше да каже заради кого го прави. Две фрази стояха като отговор в ума му, подтикваха го с неяснотата на молитва и с горещата сила на абсолютното. Едната беше „от океан до океан, завинаги“, другата — „не го изоставяй“.

Кондукторът се върна след час заедно с огняря, чието лице изглеждаше странно мрачно.

— Господин Уилърс — бавно каза огнярят, — централата на района не отговаря.

Еди Уилърс се изправи, умът му отказваше да повярва, но внезапно осъзна, че по някаква необяснима причина тъкмо това е очаквал.

— Това е невъзможно! — възкликна. Огнярят го гледаше, без да мърда. — Аварийният телефон може би е повреден.

— Не, господин Уилърс. Не беше повреден. Линията работеше. Централата на района — не. Искам да кажа, там нямаше никой, който да отговори, или поне никой не си даде труда.

— Но вие знаете, че това е невъзможно!

Огнярят вдигна рамене — беше време, през което хората не мислеха никоя катастрофа за невъзможна. Еди Уилърс скочи на крака.

— Минете по целия влак — нареди той на кондуктора. — Чукайте на всички врати — така де, на заетите купета — и проверете дали на борда има електроинженер.

— Да, сър.

Еди знаеше какво чувстват, защото и той го изпитваше — нямаше да намерят такъв човек, не и сред апатичните, угаснали лица на пасажерите, които бяха видели.

— Хайде — нареди той на огняря.

Заедно се качиха на локомотива. Сивокосият механик седеше на стола си и зяпаше кактусите навън. Фарът на локомотива беше пуснат и се простираше в нощта, неподвижен и прав, достигайки само до стопяващите се в далечината траверси.

— Да се опитаме да открием какво не е наред — предложи Еди и свали палтото си, с глас, който изразяваше наполовина заповед, наполовина молба.

— Да, сър — съгласи се механикът без обида или надежда. Той беше изчерпал слабоватите си запаси от знание — беше проверил всеки възможен източник на проблеми, за който можеше да се сети. Продължаваше да пълзи из машината, развинтваше разни части и ги завинтваше обратно, вадеше парчета и ги връщаше, разчленяваше движещите се части както му дойдеше, като дете, което разглобява часовник, но без убеждението на детето, че познанието е възможно.

Огнярят продължаваше да се навежда от време на време през прозореца на кабината, загледан в неподвижния мрак, и трепереше сякаш от нощния въздух, който ставаше все по-студен.

— Не се притеснявайте — каза Еди Уилърс, придавайки на гласа си уверен тон. — Трябва да направим най-доброто, на което сме способни, но ако се провалим, ще ни изпратят помощ рано или късно. Никой не изоставя влакове в средата на нищото.

— Преди поне не го правеха — обади се огнярят.

От време на време механикът вдигаше изцапаното си със смазка лице и поглеждаше също така изцапаните лице и риза на Еди Уилърс.

— Какъв е смисълът, господин Уилърс? — попита той.

— Не можем да го изоставим! — страстно отговори Еди; смътно осъзнаваше, че има предвид нещо повече от „Комет“… повече дори от железницата. Движейки се непрестанно от кабината до трите двигателя и обратно, ръцете му кървяха, ризата залепваше за гърба му, а той се бореше да си спомни всичко, което някога беше знаел за двигателите, всичко, което беше учил в колежа и преди това: всичко, което беше схванал в дните, когато хората от гарата в Роксдейл го гонеха от стъпалата на тромавите си маневрени локомотиви.

Парчетата не се връзваха с нищо; мозъкът му беше задръстен и стегнат, свит; знаеше, че двигателите не са негова професия, знаеше, че нищо не знае и че сега е въпрос на живот и смърт да открие знанието. Гледаше цилиндрите, лопатките, кабелите, контролните табла, по които още мигаха лампички. Бореше се да не позволи в ума му да се промъкне мисълта, която се опитваше да си пробие път: какви бяха шансовете и колко време щеше да отнеме — според математическата теория на вероятностите — първобитни хора, които работят само по усет, да уцелят правилната комбинация от части и да възстановят двигателя на локомотива?

— Какъв е смисълът, господин Уилърс? — простена механикът.

— Не можем да го изоставим! — викна той.

Не знаеше колко часа са минали, когато чу огняря да вика:

— Господин Уилърс! Вижте!

Той се беше навел през прозореца и сочеше в тъмнината зад тях. Еди Уилърс погледна. Странна, малка светлинка се движеше на резки тласъци в далечината — напредваше неуловимо, не изглеждаше като нищо, което да му е познато. След малко му се стори, че различава някакви големи черни силуети, които напредваха бавно; движеха се в редица, успоредна на линията; светлинката висеше ниско над земята и се люлееше. Той наостри уши, но не чу нищо. Сетне улови слаб, заглушен ритъм, който звучеше като конски копита. Двамата мъже до него наблюдаваха черните силуети с изражение на нарастващ ужас, сякаш някакво свръхестествено видение се движеше към тях от пустинната нощ. В мига, в който се разсмяха изведнъж, радостни, че са разпознали силуетите, лицето на Еди на свой ред замръзна в ужас, понеже пред него се изправи призрак, по-страшен от всичко, което можеха да очакват: беше редица от покрити каруци.

Клатушкащият се фенер подскочи и спря до локомотива.

— Ей, приятел, да те метна донякъде? — викна един мъж, който очевидно беше водачът. Смееше се. — Закъсахте, а?

Пътниците на „Комет“ надничаха през прозорците, някои бяха слезли и се приближаваха. Женски лица надзъртаха от каруците, измежду купчини покъщнина; бебе плачеше някъде в края на кервана.

— Да не сте луди? — попита Еди Уилърс.

— Не, честна дума, братче. Имаме доста място. Ще ви закараме — стига да си платите, — ако искате да се измъкнете оттук.

Беше длъгнест, нервен човек, с отпуснати жестове и безочлив глас, който изглеждаше като викач от второстепенен панаирджийски атракцион.

— Това е „Комет“ на „Тагарт“ — каза задавено Еди Уилърс.

— „Комет“, а? На мен ми прилича повече на умряла гъсеница. Какво ти става, братче? Няма да ходите никъде — пък вече и не можете да стигнете, даже да се опитате.

— Какво искате да кажете?

— Да не мислиш, че отивате в Ню Йорк, а?

— Отиваме в Ню Йорк.

— Значи… значи не си чул?

— Какво?

— А бе ти откога не си говорил с някоя от гарите си?

— Не знам!… Какво да съм чул?

— Че твоят мост Тагарт го няма вече. Заминал. Взривен. Звукова експлозия или нещо такова. Никой не знае точно. Само дето вече няма мост, по който да прекосиш Мисисипи. Вече няма Ню Йорк, поне не за такива като мене и тебе.

Еди Уилърс не разбра какво стана след това — беше рухнал в стола на механика, зяпнал в отворената врата на машинното отделение — не знаеше колко време е останал там, но когато най-сетне обърна глава, видя, че е сам. Механикът и огнярят бяха напуснали кабината. Навън имаше смесица от гласове, викове, хлипове, крясъци с въпроси и звука на смеха на панаирджията.

Еди се довлече до прозореца на кабината: пътниците на „Комет“ и екипажът се тълпяха около водача на кервана и парцаливите му придружители; той размахваше ръцете си в заповедни жестове. Някои от по-добре облечените дами от „Комет“, чиито съпрузи очевидно първи бяха сключили сделка, се качваха в покритите каруци, хлипайки, сграбчили деликатните си кутии за гримове.

— Качвай се, народе, качвай се! — радостно викаше панаирджията. — Ще направим място за всички! Малко е претъпкано, но се движи — по-добре от това да останете за храна на койотите! Дните на железния кон отминаха! Имаме само обикновени, старомодни коне! Бавни, но сигурни!

Еди Уилърс слезе до средата на стълбата отстрани на локомотива, така че да вижда тълпата и тя да го чува. Той размаха едната си ръка, понеже с другата се държеше за стъпалата.

— Не си тръгвате, нали? — викна към пътниците той. — Не изоставяте „Комет“?

Те се дръпнаха от него, сякаш не искаха да го поглеждат или да отговарят. Не искаха да чуват въпроси, които умовете им не бяха в състояние да преценят. Той видя лица, ослепели от паника.

— Какво му е на механика ви? — попита панаирджията и посочи Еди.

— Господин Уилърс — меко каза кондукторът, — няма смисъл…

— Не изоставяйте „Комет“! — викаше Еди Уилърс. — Не го изоставяйте! За Бога, не го изоставяйте!

— Ти луд ли си бе? — извика панаирджията. — И представа си нямаш какво става по гарите и в управленията! Търчат наоколо като ято пилета с отрязани глави! До утре сутрин няма да има и една железопътна компания в бизнеса от тая страна на Мисисипи!

— По-добре елате с нас, господин Уилърс — каза кондукторът.

— Не! — викна Еди, сграбчил металното стъпало така, сякаш искаше ръката му да се срасне с него. Панаирджията вдигна рамене:

— Е, значи това е твоето погребение.

— Накъде пътувате? — попита механикът, без да поглежда Еди.

— Просто пътуваме, братче! Търсил си място, където да спрем… някъде. Ние сме от Импириъл Вали, Калифорния. Бандата, дето се нарича Народна партия, обра реколтата и храната, която имахме по мазетата. Викаха му презапасяване. Така че ние просто се вдигнахме и тръгнахме. Трябваше да пътуваме нощем заради другата банда във Вашингтон… Просто търсим място, на което да живеем… Заповядай при нас, приятелче, ако нямаш дом, иначе можем да те оставим по-близо до някой град.

Хората от кервана, с безразличие си мислеше Еди, изглеждаха твърде зли, за да станат основатели на тайно, свободно селище, но не достатъчно зли, за да станат банда разбойници; единствената им дестинация беше като на лъча на фара и също като него щяха да се стопят някъде из празните равнини на континента.

Той остана на стълбата, загледан нагоре в лъча. Не гледаше, докато последният човек, пътувал някога с „Комет“, се прехвърляше в покритите каруци. Кондукторът се качи последен.

— Господин Уилърс! — отчаяно извика той. — Идвайте!

— Не — каза Еди.

Панаирджията махна с ръка нагоре към фигурата на Еди на локомотива.

— Надявам се да знаеш какво правиш! — викна той с глас, който изразяваше наполовина заплаха, наполовина молба. — Може би някой ще дойде да те прибере, след седмица или месец! Може би! Но кой ще го направи в наши дни?

— Махайте се оттук! — викна Еди Уилърс.

Той се качи обратно в кабината, когато каруците тръгнаха бавно напред, и продължиха да се клатят и скърцат напред в нощта. Седеше на седалката на механика в неподвижния локомотив, с чело, притиснато о безполезния клапан. Чувстваше се като капитан на бедстващ океански лайнер, който предпочита да потъне с кораба си, вместо да позволи да бъде спасен от кану с диваци, които му се присмиват с превъзходството на своя плавателен съд.

Сетне изведнъж го обхвана ослепителната вълна на отчаян, справедлив гняв. Той скочи на крака и грабна клапана. Трябваше да подкара този влак; в името на някаква победа, която не можеше да назове, трябваше да подкара двигателя. Отвъд стадия на мисленето, пресмятането или страха, подтикван от някакво правдиво чувство за предизвикателство, той дърпаше лостовете както му падне, буташе клапана напред-назад, натискаше педала на мъртвата машина, който също беше мъртъв, опитваше се да различи някакво видение, което изглеждаше едновременно далечно и близко, осъзнавайки единствено, че отчаяната му битка се подхранва от това видение и се води в негово име.

„Не го изоставяй!“, викаше умът му, докато виждаше улиците на Ню Йорк, „Не го изоставяй!“, докато виждаше светлините на семафорите, „Не го изоставяй!“, докато виждаше димът да се издига гордо от комините на фабриките, докато се бореше да си пробие път през дима и да достигне видението, което предизвикваше тези картини. Дърпаше снопове жици, свързваше ги и ги разкъсваше, докато внезапното чувство за слънчеви лъчи и борови дървета продължаваше да притиска границите на ума му. „Дагни! — чу се той да вика беззвучно — Дагни, в името на най-доброто в нас!“… Той дърпаше безполезни лостове и клапан, който вече нямаше какво да задвижва… „Дагни! — викаше той на едно дванайсетгодишно момиче на обляната в слънце поляна в гората — в името на най-доброто в нас, трябва да подкарам този влак!… Дагни, точно това беше… и ти го знаеше тогава, но не и аз… знаеше го, когато се обърна и погледна релсите… Аз казах «не бизнес или просто изкарване на прехраната»… но, Дагни, бизнесът и изкарването на прехраната и нещото у човека, които ги правят възможни — това е най-доброто в нас, това трябва да защитаваме… в името на неговото спасение, Дагни, аз трябва да подкарам този влак…“

Когато осъзна, че е рухнал на пода на кабината, и знаеше, че няма какво повече да направи, той стана и слезе по стълбата, мъгляво мислейки за колелетата, макар и да знаеше, че механикът ги е проверил. Почувства скърцането на пясъка в пустинята под краката си, когато легна на земята. Остана неподвижен и в необятната тишина чу шумоленето на бурените в мрака, като кикот на невидима армия, чийто път беше свободен, защото „Комет“ не се движеше. Наблизо чу по-остро шумолене и видя малкия сив силует на заек, който се надигна на задните си крака, за да подуши стъпалата на един вагон на „Комет“. В пристъп на убийствен бяс той се втурна към заека, сякаш можеше да спре напредването на врага, въплътен в тази малка сива фигура. Заекът хукна обратно в мрака, но той разбра, че напредването не може да бъде спряно.

Мина пред локомотива и погледна буквите ТТ. Сетне рухна върху релсите и избухна в хлипове под машината, докато лъчът на неподвижния фар над него продължаваше да прорязва безграничната нощ.

* * *

Музиката на Петия концерт на Ричард Хали се изливаше от пианото му, покрай стъклото на прозореца, и се разпростираше из въздуха, над светлините на долината. Беше симфония на триумфа. Нотите се издигаха, самите те говореха за възход, те бяха същността и формата на движението нагоре, сякаш въплъщаваха всяко човешко действие и мисъл, които бяха мотивирани от възход. Беше изблик на звуци, строшили оковите си и летящи на открито. Бяха свободни и целенасочени. Помитаха пространството и оставяха след себе си единствено радостта от безпрепятствено усилие. Само лекото ехо в тях говореше за онова, от което музиката се беше измъкнала, но говореше със засмяно удивление пред откритието, че няма грозота или болка, и че никога не е трябвало да има. Това беше песен на огромното облекчение.

Светлините на долината падаха на блещукащи кръпки по снега, който още покриваше земята. Имаше снежни покривки по гранитните склонове и по тежките клони на боровете. Но голите клони на брезите се бяха вдигнали леко, сякаш обещаваха уверено, че пролетните листа идват.

Светлият правоъгълник на планинския склон беше прозорецът на кабинета на Мълиган. Мидас Мълиган седеше зад бюрото си, с карта и колонка с цифри пред себе си. Правеше списък с активите на банката си и изработваше план за инвестиции. Отбелязваше местата, които избираше. Ню Йорк — Кливлънд — Чикаго… Ню Йорк — Филаделфия… Ню Йорк… Ню Йорк… Ню Йорк…

Светлият правоъгълник в дъното на долината беше прозорецът на дома на Данешолд. Кей Лъдлоу седеше пред едно огледало, изучавайки старателно сенките на сценичен грим, подредени в очукана кутия. Рагнар Данешолд лежеше отпуснат на едно канапе и четеше том с трудовете на Аристотел: „… защото тези истини съдържат благо с оглед на всичко, а не само с оглед на някакъв специален род, отделен от другите. И всички хора ги използват, защото са истинни сами по себе си… Защото има принцип, който трябва да се следва от всеки, който разбира нещо, и това не е хипотеза… Очевидно този принцип ще бъде най-сигурният от всички, а кой е той сега ще кажем: едно нещо не може едновременно да съществува и да не съществува по отношение на себе си и по един и същи начин…“.

Светлият правоъгълник сред нивите на фермата беше прозорецът на библиотеката на съдията Нарангансет. Той седеше на една маса, а светлината на лампата му падаше върху копие на стар документ. Той беше отбелязал противоречията в него, които някога бяха станали причина за неговото разрушаване. Сега добавяше нова клауза към страниците му: „Конгресът няма да издава закон, който ограничава свободата на производството и търговията…“.

Светлият правоъгълник насред гората беше прозорецът на хижата на Франсиско Д’Анкония. Франсиско лежеше изтегнат на пода, до танцуващите езици на огъня, наведен над листа хартия, и довършваше чертежите на своята пещ. Ханк Риърдън и Елис Уайът седяха до камината.

— Джон ще проектира новите локомотиви — казваше Риърдън, — а Дагни ще пусне първата железница между Ню Йорк и Филаделфия. Тя… — внезапно, чул следващото изречение, Франсиско вдигна глава и избухна в смях, смях на признание, триумф и облекчение. Не можеха да чуят музиката от Петия концерт на Ричард Хали, която сега плуваше високо над покрива, но смехът на Франсиско беше в хармония със звуците му. Щастлив от фразата, която беше чул, Франсиско виждаше слънчевата светлина на пролетта по откритите морави на домовете из цялата страна, виждаше искрите на двигателите, виждаше блясъка на стоманата по издигащите се скелета на новите небостъргачи, виждаше очите на младежите, които гледат бъдещето без несигурност или страх.

Изречението, което Риърдън беше казал, гласеше:

— Сигурно ще се опита да ме одере с цената за товарния транспорт, но ще мога да си я позволя.

Лекият отблясък, който плуваше бавно в пространството, на най-високия достъпен склон на планината, беше звездната светлина по косата на Голт. Той стоеше и гледаше не долината долу, а тъмнината на света отвъд стените й. Ръката на Дагни почиваше на рамото му, вятърът носеше косата й и я смесваше с неговата. Тя знаеше защо беше поискал да се разхождат из планините тази вечер и какво беше спрял да обмисли. Знаеше какви думи трябваше да произнесе и че тя щеше да бъде първата, която да ги чуе.

Не можеха да видят света отвъд планините, имаше само празнота, мрак и скали, но тъмнината криеше руините на цял континент: домовете без покриви, ръждясалите трактори, неосветените улици, изоставените коловози. Но някъде далеч, на ръба на земята, малко пламъче се люлееше на вятъра, предизвикателното, твърдоглаво пламъче на Факела на Уайът, виеше, разкъсваше се и продължаваше да гори, нищо не можеше да го изкорени или да го угаси. Сякаш викаше и чакаше думите, които Джон Голт щеше да произнесе.

— Пътят е чист — каза Голт. — Връщаме се обратно в света.

Той вдигна ръка и начерта в пространството върху пустата земя знака на долара.

Издание:

Айн Ранд

Атлас изправи рамене

Трета част. А е А

Американска, първо издание, 2009

Превод от английски: Петьо Ангелов

Редактор: Искра Ангелова

Коректори: Вера Гьорева, Людмила Атанасова

ИК „МаК“, София, 2009

Издателство „Изток-Запад“

Преводът е направен по изданието:

Ayn Rand

Atlas Shrugged. A Signet Book

Published by New American Library, a division of Penguin Putnam Inc., 375 Hudson Street, New York, New York, 10014, USA

Copyright (c) 1957 by Ayn Rand Copyright (c) renewed 1985 by Eugene Winick, Paul Gitilin, and Leonard Peikoff

ISBN: 9789543216291

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

Глава XXI. Атлантида

Глава XXII. Утопията на алчността

Глава XXIII. Анти-алчност

Глава XXIV. Анти живот

Глава XXV. Пазачи на братята си*

Глава XXVI. Концертът на освобождението

Глава XXVII. „Говори Джон Голт“

Глава XXVIII. Егоистът

Глава XXIX. Генераторът

Глава XXX. В името на най-добрите сред нас

Допълнителна информация

Заслуги