АЙН РАНД

АТЛАС ИЗПРАВИ РАМЕНЕ

ВТОРА ЧАСТ: ДАЛИ-ИЛИ

Превод: Петьо Ангелов

chitanka.info

Втората част на този великолепен философски трилър е фокусирана върху Дагни Тагарт и нейната мъчителна дилема как да остане вярна на себе си: дали като продължи битката да запази своя бизнес — или като го изостави.

След нови правителствени намеси и регулации икономиката колабира. Правителството обвинява алчните бизнесмени и джунглата на свободния пазар; налага допълнителен контрол, но кризата се задълбочава… Най-успешните индустриалци, инженери, лекари, композитори, на чиито постижения като върху плещите на древни титани се крепи света, изчезват без следа. Мистериозният Джон Голт спира двигателя на света. Преследвайки го, Дагни Тагарт открива Атлантида.

Според изследване на библиотеката на Конгреса от 1991, „Атлас изправи рамене“ е най-влиятелната книга след Библията в Съединените щати.

ГЛАВА XI

ЧОВЕКЪТ, ЧИЕТО МЯСТО БЕШЕ НА ЗЕМЯТА

Доктор Робърт Стедлър крачеше из кабинета си. Щеше му се да не усеща студа. Пролетта беше закъсняла. Оттатък прозореца мъртвата сивота на хълмовете беше като размазано петно — мръснобялото на небето сякаш се сливаше с оловносивото на реката. От време на време някой далечен склон проблясваше в сребристожълто, почти в зелено, сетне изчезваше. Облаците се разкъсваха, колкото да пропуснат някой слънчев лъч, сетне отново се сливаха. В кабинета не е студено, мислеше си доктор Стедлър, именно гледката го кара да настръхва от студ.

Днес не беше студено, но студът беше в костите му — натрупан през зимните месеци, когато се беше налагало да се отвлича от работата си, защото усещаше недостатъчното отопление, докато хората говореха за пестене на гориво. Беше нелепо, си помисли, тази разрастваща се намеса, би могло да се каже посегателство, на природните бедствия върху човешките дела — никога преди това не беше имало значение. Ако зимата се случеше твърде сурова или порой отнесеше част от железопътен коловоз — не се налагаше човек да яде две седмици зеленчукови консерви; ако гръмотевична буря поразеше някоя електроцентрала, това не значеше, че една институция като Държавния научен институт ще бъде без ток пет дни. Пет дни застой тази зима, мислеше си той, със спрени лабораторни двигатели и безвъзвратно изгубени часове, при условие, че персоналът му работеше по въпроси, които засягаха най-дълбоките тайни на Вселената. Той ядосано се извърна от прозореца — но спря и отново се обърна към него. Не искаше да вижда книгата, която лежеше на бюрото му.

Искаше му се доктор Ферис да дойде. Погледна часовника си. Доктор Ферис закъсняваше, нещо невиждано, при това за среща с него — доктор Флойд Ферис, слугата на науката, който винаги се беше изправял пред него по начин, който внушаваше почти извинение, че има само една шапка, която да свали.

Времето беше ужасно за май, мислеше си той, докато гледаше надолу към реката — със сигурност именно времето го караше да се чувства така, не книгата. Беше сложил книгата на възможно най-видимо място на бюрото си, когато беше забелязал, че неохотата, с която я поглеждаше, беше повече от обикновена погнуса, че съдържа елемент на емоция, която никога не може да си признае. Каза си, че е станал от бюрото не защото книгата лежеше там, а просто защото беше поискал да се раздвижи, понеже му е студено. Крачеше из стаята, хванат в капан между бюрото и прозореца. Щеше да изхвърли книгата в кошчето, където й е мястото, мислеше си, веднага щом говори с доктор Ферис.

Той гледаше петното от зеленина и слънчева светлина на далечния хълм — обещание за пролет в един свят, който изглеждаше сякаш в него никога повече няма да има нито трева, нито пъпки. Той се усмихна с нетърпение, и когато петното изчезна, го прободе унижение заради собственото му нетърпение, заради отчаяния начин, по който искаше да го задържи. Напомни му за онова интервю с известен романист миналата зима. Романистът беше дошъл от Европа, за да напише статия за него, а той, който винаги беше ненавиждал интервютата, говори с желание, нашироко, твърде нашироко, виждайки обещание за интелигентност в очите на писателя, изпитвайки безпричинна, отчаяна нужда да бъде разбран. Статията представляваше сбор от изречения, които го обсипваха с прекомерни похвали и изопачаваха всяка мисъл, която беше изказал. Когато затваряше списанието, чувстваше същото, което беше почувствал и сега при изчезването на слънчевия лъч.

Добре, мислеше си, извръщайки се от прозореца, беше готов да признае, че пристъпите на самота бяха започнали да го нападат от време на време, но това беше самота, на която имаше право, това беше глад за ответ от някой жив, мислещ ум. Беше толкова уморен от всички тези хора, мислеше си с презрителна горчивина, изследвам тайните на космоса, а те не могат да проумеят какво е една гръмотевична буря.

Присви устни и това му подейства като шамар, който му забраняваше да продължи този ред на мисли. Гледаше книгата на бюрото си. Луксозната й корица беше нова и крещяща, беше публикувана преди две седмици. Но аз нямах нищо общо с нея! — изкрещя той на себе си, а викът му се изгуби сред безмилостна тишина; нищо не му отговори, нямаше ехо на прошка. Заглавието на корицата беше „Защо мислите, че мислите?“.

В него самия нямаше никакъв звук, като в съдебна зала — нямаше милост, нямаше глас на защита — нищо, освен параграфите, които страхотната му памет беше отпечатала в съзнанието му: „Мисълта е примитивно суеверие. Разумът е ирационална идея. Детинската представа, че сме в състояние да мислим, е била най-скъпата грешка на човечеството“.

„Това, което си мислите, че мислите, е илюзия, създадена от вашите жлези, вашите емоции и, според последните анализи, от съдържанието на стомаха ви.“

„Онова сиво нещо, с което толкова се гордеете, е като огледало в лунапарк, което отразява единствено изкривените сигнали от една реалност, която завинаги ще остане недостъпна.“

„Колкото по-сигурни се чувствате в рационалните си заключения, толкова по-сигурно е, че грешите. Тъй като вашият мозък е инструмент, който изкривява, колкото по-активен е мозъкът, толкова по-голямо е изкривяването.“

„Интелектуалните великани, на които се възхищавате толкова много, някога са ви научили, че земята е плоска и че атомът е най-малката частица материя. Цялата история на науката е поредица от взривени заблуди, а не от достижения.“

„Колкото повече научаваме, толкова повече знаем, че не знаем нищо.“

„Само най-тъпият невежа може още да се придържа към старомодното схващане, че ако видиш — трябва да повярваш. Онова, което виждаш, е първото, на което не бива да вярваш.“

„Един учен знае, че камъкът изобщо не е камък. Всъщност той е идентичен с пухената възглавница. И двете са просто облаци, формирани от едни и същи вихрещи се частици. Но, ще кажете, нали не можете да използвате камък за възглавница? Това по-скоро доказва вашата безпомощност пред лицето на истинската реалност.“

„Последните научни открития, като невероятните достижения на доктор Робърт Стедлър, демонстрираха окончателно, че нашият разум не е в състояние да се справи с природата на Вселената. Тези открития доведоха учените до противоречия, които са невъзможни според човешкия разум, но които въпреки това съществуват в реалността. Ако още не сте го чули, скъпи мои старомодни приятели, доказано е: рационалното е безумие.“

„Не очаквайте последователност. Всичко е противоречие на всичко друго. Съществуват единствено противоречия.“

„Не търсете така наречения здрав смисъл. Да се търси смисъл е белег на безсмислие. Природата няма смисъл. Нищо няма смисъл. Единствените кръстоносци на смисъла са прилежната стара слугиня, която не може да си намери приятел, и старомодният магазинер, който мисли, че Вселената е точно толкова проста колкото скромния му, подреден инвентар и любимия му касов апарат.“

„Нека строшим веригите на предразсъдъка, наречен логика. Нима един силогизъм ще ни спре?“

„Значи мислите, че сте сигурни в мненията си? Не можете да сте сигурни в нищо. Ще застрашите ли хармонията във вашата общност, добрите отношения със съседите си, положението си, репутацията си, доброто си име и финансовата си сигурност в името на една илюзия? В името на миража да мислите, че мислите? Ще се подложите на рискове и ще предизвиквате съдбата, в несигурно време като нашето, противопоставяйки се на съществуващия социален ред, в името на тези ваши въображаеми понятия, които наричате свои убеждения? Казвате, че сте сигурни в правотата си? Никой не е прав и никога не може да бъде. Чувствате, че светът около вас греши? Няма как да знаете. Всички е погрешно в човешките очи — така че защо да се борите с него? Не спорете. Приемете. Нагодете се. Подчинете се“.

Книгата беше написана от доктор Флойд Ферис и публикувана от Държавния научен институт.

— Аз нямам нищо общо с това! — каза доктор Робърт Стедлър. Той стоеше неподвижно до бюрото си, чувствайки се неловко, сякаш е пропуснал някакъв такт във времето и не знае колко е траял предходният момент. Беше произнесъл думите на висок глас, със злобен сарказъм, насочен към онова, което го беше накарало да го каже.

Той сви рамене. Основано на вярата, че самоосмиването е акт на доблест, това движение беше емоционалният еквивалент на изречението: ти си Робърт Стедлър, не се дръж като невротична гимназистка. Той седна зад бюрото и бутна книгата настрани с опакото на ръката си.

Доктор Флойд Ферис пристигна с половин час закъснение.

— Съжалявам — каза той, — но колата ми пак се повреди на пътя от Вашингтон и ми отне страшно много време да се опитвам да намеря кой да я поправи — на пътя вече има толкова малко коли, че половината сервизи са затворени.

В гласа му имаше повече раздразнение, отколкото извинение. Той седна, без да чака покана.

Доктор Флойд Ферис не би бил смятан за особено привлекателен в която и да е друга професия, но в тази, която си беше избрал, винаги го описваха като „онзи добре изглеждащ учен“. Беше метър и осемдесет и пет, четирийсет и пет годишен, но успяваше да изглежда по-висок и по-млад.

Излъчваше безупречна спретнатост и движенията му бяха елегантни като на бал, но дрехите му бяха строги, костюмите му обикновено бяха черни или тъмносини. Имаше прецизно оформени мустаци и гладката му черна коса предизвикваше момчетата в института да казват, че използва една и съща вакса и за главата, и за краката. Нямаше нищо против да повтаря, шегувайки се със себе си, как един кинопродуцент казал, че ще го покани на кастинг за ролята на известен европейски жиголо. Беше започнал кариерата си като биолог, но това беше отдавна забравено — беше известен като главен координатор на Държавния научен институт.

Доктор Стедлър го погледна с учудване — липсата на извинение беше безпрецедентна — и каза сухо:

— Май прекарвате по-голямата част от времето си във Вашингтон.

— Но, доктор Стедлър, нали тъкмо вие ми направихте веднъж комплимент като ме нарекохте кучето-пазач на Института? — шеговито каза доктор Ферис. — Нима това не е моята основна задача?

— Доста ваши задачи започват да се натрупват на това място. Преди да съм забравил, имате ли нещо против да ми кажете какво става с онази каша с липсата на петрол?

Той не можа да разбере защо, лицето на доктор Ферис се стегна в обида.

— Позволете ми да кажа, че това е неочаквано и неоправдано — каза доктор Ферис с онзи официален тон, който крие болка и разкрива мъченичество. — Никоя от свързаните с това инстанции не намери поводи за критика. Току-що представихме подробен доклад за напредъка на работата до момента пред Бюрото по икономическо планиране и национални ресурси и господин Уесли Мауч изрази своето задоволство. Дадохме най-доброто от себе си в този проект. Не сме чули никой друг да го описва като каша. С оглед на трудностите на терена, щетите от пожара и факта, че изминаха само шест месеца от…

— За какво говорите? — попита доктор Стедлър.

— Проектът за възстановяване на „Уайът“ Не ме ли питате за това?

— Не — каза доктор Стедлър, — не, аз… Момент. Нека го кажем направо. Като че ли си спомням, че този институт се ангажира в проект за възстановяване. Какво възстановявате по-точно?

— Петрол — каза доктор Ферис. — Петролните полета на Уайът.

— Това беше някакъв пожар, нали? В Колорадо? Беше… момент… беше онзи човек, който запали собствените си петролни кладенци.

— Склонен съм да мисля, че това е слух, създаден от масовата истерия — сухо каза доктор Ферис. — Слух с нежелателни, непатриотични намеци. Не бих се доверявал твърде много на тия вестникарски истории. Лично аз вярвам, че това е инцидент и че Елис Уайът е загинал в пожара.

— Добре де, кой притежава сега тези полета?

— В момента никой. Тъй като няма завещание или наследници, правителството се зае да ги управлява за удовлетворяване на обществените нужди, за срок от седем години. Ако Елис Уайът не се върне в това време, ще бъде смятан официално за мъртъв.

— А защо са дошли при вас — тоест при нас — за такава странна задача, каквато е изпомпването на нефт?

— Защото това е проблем с голяма технологична сложност, изискващ услугите на най-добрия научен талант. Виждате ли, става въпрос да се реконструира специалният метод за извличане на петрол, който Уайът е използвал. Оборудването му е още там, макар и в ужасно състояние — някои от процесите му са познати, но не е останала пълна документация за цялата операция или поне за основния й принцип. Точно това трябва да преоткрием.

— И как върви?

— Напредъкът е изключително удовлетворителен. Току-що ни предоставиха ново и по-голямо финансиране. Господин Уесли Мауч е доволен от нашата работа. Както и господин Балч от Комисията по извънредното положение, господин Андерсън от Жизнените доставки и господин Петибоун от Защита на потребителите. Не виждам какво повече се очаква от нас. Проектът е напълно успешен.

— Произведохте ли петрол?

— Не, но успяхме да изкараме течност от един от кладенците в обем от шест и половина галона. Това, разбира се, има по-скоро експериментално значение, но трябва да вземете предвид факта, че трябваше да прекараме три пълни месеца само в потушаването на пожара, който в момента е напълно — почти напълно — угасен. Имахме много по-сериозни проблеми от Уайът, защото той е започнал от нищо, докато ние трябваше да се справим с обезобразените останки след този акт на злобен, антисоциален саботаж, който… Искам да кажа, това е труден проблем, но няма съмнение, че ще успеем да го решим.

— Всъщност ви питах за недостига на петрол тук, в института. Температурата, която се поддържаше в тази сграда цяла зима, беше възмутителна. Казаха ми, че трябва да се пести петрол. Несъмнено трябваше да се погрижите това място да бъде задоволително снабдено с такива неща като гориво и да го направите по-ефикасно.

— О, това ли имахте предвид, доктор Стедлър! Толкова съжалявам! — думите бяха придружени с ведра усмивка на облекчение на лицето на доктор Ферис и той отново придоби грижлив маниер. — Искате да кажете, че температурата е била толкова ниска, че да ви причини дискомфорт?

— Искам да кажа, че едва не умрях от студ.

— Но това е непростимо! Защо не са ми казали? Моля приемете личното ми извинение, доктор Стедлър, уверявам ви, че никога повече няма да ви бъде причинявано подобно неудобство. Единственото извинение, което мога да дам за отдела по поддръжката, е, че недостигът на гориво не се дължи на тяхната немара, а — о, разбирам напълно, че едва ли искате да знаете и че такива неща не бива да ангажират безценното ви внимание; но, видите ли, недостигът на гориво миналата зима беше криза, която засегна цялата нация.

— Защо? За Бога, не ми казвайте, че тези нефтени полета на Уайът са били единственият източник на петрол в страната!

— Не, не, но внезапното изчезване на основен доставчик предизвика безпорядък на целия нефтен пазар. Така че правителството трябваше да поеме контрола и да наложи петролни квоти на страната, за да защити основните предприятия. Получих необичайно висока дажба за института, и то единствено чрез специалното благоволение на някои много специални връзки, но се чувствам отвратително виновен, ако не е било достатъчно. Уверявам ви, че няма да се повтори. Извънредното положение е само временно. Следващата зима ще върнем кладенците на Уайът в производството и условията ще се нормализират. Освен това, що се отнася до института, взех мерки пещите да преминат на въглища и това щеше да стане следващия месец, но леярната „Стоктън“ в Колорадо затвори внезапно, без предупреждение. Те правеха части за нашите пещи, но Андрю Стоктън се пенсионира неочаквано и сега трябва да чакаме племенникът му да отвори отново завода.

— Разбирам. Е, вярвам, че ще се погрижите за това наред с всичките си други ангажименти — доктор Стедлър сви рамене с раздразнение. — Защото е смешно — при всички тези технологични проекти, които една научна институция трябва да изпълнява за правителството.

— Но, доктор Стедлър…

— Знам, знам, не може да се избегне. Между другото, какво е Проектът X?

Очите на доктор Ферис се приковаха в него — странен, ясен, буден поглед, който изглеждаше поразен, но не и уплашен. — Откъде сте чули за Проекта X, доктор Стедлър?

— Чух няколко момчета да говорят за него с мистериозния вид на любители-детективи. Казаха ми, че е нещо много секретно.

— Точно така, доктор Стедлър. Това е изключително секретен изследователски проект, който правителството ни довери. И е от изключителна важност вестниците да не чуят и дума за него.

— Откъде е този хикс?

— Ксилофон. Проект „Ксилофон“. Това е кодово име, разбира се. Отнася се до звук. Но съм сигурен, че няма да ви заинтригува. Това е чисто технологично начинание.

— Да, спестете ми историята. Нямам време за технологичните ви начинания.

— Мога ли да ви изтъкна, че би било разумно да се въздържаме да споменаваме думите „Проект X“ пред когото и да е, доктор Стедлър?

— Да, добре, добре. Трябва да кажа, че не ми харесват подобни дискусии.

— Но разбира се! А аз не бих си простил, ако допусна вашето време да бъде отнето с подобни грижи. Бъдете сигурен, че можете спокойно да го оставите на мен — той се накани да става.

— И така, ако това е била причината да искате да ме видите, уверявам ви, че…

— Не — бавно каза доктор Стедлър. — Не това е причината да искам да ви видя.

Доктор Ферис не започна да задава въпроси, не предложи услугите си — седеше и чакаше.

Доктор Стедлър се протегна и бутна книгата от ъгъла към средата на бюрото си с надменно перване на ръката.

— Бихте ли ми казали какъв е този цинизъм?

Доктор Ферис не погледна книгата, а задържа погледа си върху Стедлър неприятно дълго, сетне се облегна назад и каза със странна усмивка:

— За мен е чест, че сте направили такова изключение заради мен и сте чели една популярна книга. Това произведение се продаде в двайсет хиляди бройки за две седмици.

— Прочетох го.

— И?

— Очаквам обяснение.

— Текстът ви се стори объркващ?

Доктор Стедлър го погледна удивено.

— Разбирате ли каква тема сте избрали да третирате и по какъв начин? Дори само стилът — това булевардно отношение по тема от такова естество!

— Значи мислите, че съдържанието заслужава по-достойна форма на представяне? — гласът му беше толкова невинно гладък, че доктор Стедлър не можа да разбере дали му се подиграва.

— Осъзнавате ли какво проповядвате в тази книга?

— Тъй като очевидно не я одобрявате, доктор Стедлър, бих предпочел да ви оставя да мислите, че съм я написал с невинност.

Ето това е, помисли си доктор Стедлър, това е необяснимият елемент в поведението на Ферис: той беше предположил, че да засвидетелства неодобрението си щеше да е достатъчно, но Ферис изглежда оставаше недокоснат от него.

— Ако някой дебел простак намери сили да се изрази на хартия — каза доктор Стедлър, — ако можеше да даде глас на същността си — вечен дивак, изливащ омразата си към разума, — точно такава книга бих очаквал да напише. Но да я видя от перото на учен, от името на този институт!

— Но, доктор Стедлър, тази книга не е предназначена за учени. Написах я за пияния простак.

— Какво искате да кажете?

— За широката публика.

— Но, за Бога! Дори и най-големият идиот ще види очевидните противоречия във всяко едно от твърденията ви.

— Да го кажем така, доктор Стедлър: човекът, който не види това, заслужава да повярва на всичките ми твърдения.

— Но вие сте придали престижа на науката на този неописуем боклук! Нормално е за дискредитиран и посредствен човек като Саймън Причът да се лигави за някакъв замаян мистицизъм, така или иначе никой не го слуша. Но вие сте ги накарали да мислят, че това е наука. Наука! Взели сте достиженията на разума, за да го разрушите. С какво право сте използвали моята работа, за да направите своеволен, нелеп скок в друга област, да извличате неприложими метафори и да правите чудовищни обобщения от нещо, което е просто математически проблем? С какво право сте направили така, че да звучи сякаш аз — аз! — съм дал одобрение за тази книга?

Доктор Ферис не правеше нищо, просто гледаше спокойно Стедлър, но спокойствието му придаваше почти покровителствен вид.

— Видите ли, доктор Стедлър, вие говорите така, сякаш книгата е насочена към мислеща аудитория. Ако беше така, трябваше да се грижим за неща като точност, обоснованост, логика и научен престиж. Но не е. Тя е насочена към публиката. А именно вие винаги сте вярвали, че публиката не мисли — той млъкна за момент, но доктор Стедлър не каза нищо. — Тази книга може и да няма никаква философска стойност, но има огромна психологическа стойност.

— И каква е тя?

— Вижте, доктор Стедлър, хората не искат да мислят. И колкото повече закъсват, толкова по-малко искат да мислят. Инстинктивно те чувстват, че трябва да го правят и това ги кара да се чувстват виновни. Така че ще благославят и следват всеки, който им даде оправдание да не мислят. Всеки, който превърне в добродетел — високо интелектуална добродетел — онова, което те знаят, е техен грях, слабост и вина.

— И вие препоръчвате да посредничим на тая низост?

— Това е пътят към популярността.

— Защо ви е популярност?

Погледът на доктор Ферис спря нехайно върху лицето на доктор Стедлър, сякаш напълно случайно.

— Ние сме обществена институция — отговори той равно, — издържана от обществени фондове.

— Значи казвате на хората, че науката е безполезна измама, която трябва да бъде забранена?

— Това е заключение, което може да се изведе по законите на логиката от моята книга. Но не това е заключението, което ще си извадят.

— Ами позорът за института в очите на интелигентните хора, където и да са останали такива?

— Защо трябва да ни е грижа за тях?

Доктор Стедлър не би счел такова изречение за мислимо, ако беше произнесено с омраза, завист или злоба, но отсъствието на каквато и да е подобна емоция, нехайството на гласа, предполагащо сподавена насмешка, го порази — сякаш за момент беше зърнал някаква област, която не може да бъде смятана за част от реалността — онова, което плъзна към стомаха му, беше леден ужас.

— Наблюдавахте ли реакциите за книгата ми, доктор Стедлър? Беше приета със забележителна благосклонност.

— Да — и тъкмо това не мога да повярвам.

Той трябваше да говори, да говори, сякаш това е цивилизована дискусия — не можеше да си позволи да си признае какво беше почувствал за миг.

— Не съм в състояние да разбера вниманието, което получихте във всички реномирани академични списания и как могат да си позволят да обсъждат книгата ви сериозно. Ако Хю Акстън беше тук, нито едно академично издание не би дръзнало да я третира като творба, което може да попадне в сферата на философията.

— Но него го няма.

Доктор Стедлър почувства, че има някакви думи, които сега го предизвикват да произнесе и му се искаше да приключи този разговор, преди да открие какви са.

— От друга страна — каза доктор Ферис, — рекламите за моята книга — сигурен съм, че не забелязвате неща като реклами — цитират едно хвалебствено писмо, което получих от господин Уесли Мауч.

— Кой, по дяволите, е господин Уесли Мауч?

Доктор Ферис се усмихна.

— След година дори и вие няма да задавате този въпрос, доктор Стедлър. Да го кажем така — господин Мауч е човекът, който разпределя горивото понастоящем.

— Тогава ви препоръчам да се придържате към работата си. Занимавайте се с господин Мауч и му оставете пещите, но идеите оставете на мен.

— Ще бъде любопитно да се опитате да формулирате границата — каза доктор Ферис, както се прави нехайна академична забележка. — Но ако говорим за книгата ми, ами тогава говорим за сферата на пиара — той се обърна и посочи загрижено към математическите формули, надраскани на дъската. — Доктор Стедлър, ще бъде катастрофално, ако позволите сферата на пиара да ви отвлече от работата, която вие единствен в света сте в състояние да свършите.

Това беше казано с угодническа почит и доктор Стедлър не можеше да каже защо чу в изречението „Стой си при дъската!“ Той почувства хапливо раздразнение и го обърна към себе си мислейки ядосано, че трябва да спре с тези подозрения.

— Пиар? — презрително каза той. — Не виждам никаква практическа цел в книгата ви. Не виждам какво е планирано да постигне.

— Нима? — очите на доктор Ферис проблеснаха за миг, безочливата искрица беше твърде кратка, за да може да бъде идентифицирана със сигурност.

— Не мога да си позволя да смятам определени неща за възможни в едно цивилизовано общество — строго каза доктор Стедлър.

— Това е възхитително точно — весело каза доктор Ферис. — Не можете да си позволите.

Доктор Ферис се изправи и пръв посочи, че разговорът е приключил.

— Моля да ми се обаждате всеки път, когато нещо в този институт ви причини неудобство, доктор Стедлър — каза той. — За мен е привилегия да бъда винаги на вашите услуги.

Съзнавайки, че трябва да утвърди авторитета си и да потуши срамната мисъл за подмяната, която избираше, доктор Стедлър каза надменно, със саркастичен и суров тон:

— Следващия път, когато ви извикам, по-добре направете нещо с тази ваша кола.

— Да, доктор Стедлър. Ще се постарая никога вече да не закъснявам и ви моля да ми простите.

Доктор Ферис отговори така, сякаш следваше заучен сценарий, сякаш беше доволен, че доктор Стедлър най-после е научил съвременния начин за общуване.

— Колата ми ми причинява доста неприятности, разпада се, поръчах нова преди известно време, най-добрата на пазара — кабриолет на „Хамънд“, но Лорънс Хамънд напусна бизнеса миналата седмица, без причина или предупреждение, така че съм притиснат. Тези копелета като че ли изчезват някъде. Нещо трябва да се направи по въпроса.

Когато Ферис си тръгна, доктор Стедлър седна зад бюрото си със свити рамене, чувствайки единствено отчаяното си желание да не го вижда никой. В мъглата на някаква болка, която не можеше да определи, съществуваше и отчаяното чувство, че никой — никой от хората, които ценеше — не би искал никога да го види отново.

Той знаеше кои са думите, които не беше произнесъл. Не беше казал, че ще изобличи книгата публично и ще я отхвърли от името на института. Не беше го казал, защото се боеше да открие, че заплахата няма да развълнува Ферис, че Ферис е в безопасност, че думата на доктор Стедлър вече няма сила. И докато си казваше, че по-късно ще обмисли въпроса за публичен протест, знаеше, че няма да го направи. Вдигна книгата и я пусна в кошчето за боклук.

Едно лице изплува в съзнанието му, внезапно и ясно, сякаш виждаше чистотата на всяка негова линия, младо лице, което не си беше позволявал да си спомня от години. Мислеше си: не, той не е прочел тази книга, няма да иска да я види, той е мъртъв, трябва да е умрял отдавна… Острата болка, която усети, беше от шока — откри, че това е човекът, когото копнее да види повече от всичко на света — и в същото време той трябва да се надява този човек да е мъртъв.

Не знаеше защо — когато телефонът звънна и секретарката му каза, че госпожица Дагни Тагарт го търси — сграбчи слушалката с нетърпение и забеляза, че ръката му трепери. Тя никога нямаше да поиска да го види отново, си беше мислил повече от година. Той чу нейния ясен, хладен глас да го моли за среща.

— Да, госпожице Тагарт, разбира се, наистина… Понеделник сутрин? Да… вижте, госпожице Тагарт, имам ангажимент в Ню Йорк днес, мога да се отбия в кабинета ви днес следобед, ако искате… Не, не, никакъв проблем, за мен ще бъде удоволствие… Този следобед, госпожице Тагарт, към два… Тоест към четири.

Нямаше ангажимент в Ню Йорк. Не си даде време да осъзнае какво го накара да го направи. Усмихваше се с нетърпение, наблюдавайки едно парче слънчева светлина на един далечен хълм.

* * *

Дагни задраска с една черна черта влак №93 в разписанието и почувства за момент мрачно удовлетворение при мисълта, че го е направила спокойно. Това беше действие, което й се беше наложило да извършва многократно през последните шест месеца. В началото беше трудно, сега ставаше по-лесно.

Ще дойде денят, си помисли, когато щеше да е в състояние да задрасква без усилие. Влак №93 пътуваше по товарна линия, доставяйки стоки до Хамъндсвил, Колорадо.

Знаеше следващите стъпки: първо щеше да настъпи смъртта на специалните товарни влакове, после — намаляването на броя на товарните вагони за Хамъндсвил, закачени като бедни роднини в края на товарните влакове за други градове, след това — постепенното съкращаване до минимум на спирките в Хамъндсвил за пътническите влакове, а сетне — денят, когато щеше да задраска Хамъндсвил, Колорадо, от картата. Така се развиха нещата с железопътния възел „Уайът“ и с град Стоктън.

Знаеше — веднага щом се разчу, че Лорънс Хамънд се пенсионира, — че е безполезно да чака, да се надява и да се чуди дали братовчед му, адвокатът му или комитет от местни граждани ще отворят отново фабриката. Знаеше, че е време да съкращава разписанието.

Беше продължил по-малко от шест месеца, след като Елис Уайът се оттегли, този период, който един журналист беше нарекъл ликуващо „празник за малкия човек“. Всеки нефтопреработвател, който имаше три кладенеца и мрънкаше, че Елис Уайът не му е оставил шанс за препитание, се втурна да запълни дупката, която Уайът беше оставил. Образуваха лиги, кооперативи, сдружения — сливаха ресурсите и марките си. „Слънце на улицата на малкия човек“, беше казал журналистът. Слънцето им бяха пламъците, които се извиваха между кулите на Уайът Ойл. На фона на техния отблясък онези направиха състоянията, за които бяха мечтали — състояния, които не изискваха нито компетентност, нито усилие. След това най-големите им клиенти, като топлоцентралите например, които направо пиеха горивото и които не искаха да взимат под внимание човешкия фактор, започнаха да преминават на въглища; а по-малките клиенти, които бяха по-толерантни, започнаха да напускат бизнеса; момчетата във Вашингтон наложиха квоти върху петрола и извънреден данък върху производителите, за да подпомагат безработните петролни работници. Тогава няколко от големите петролни компании затвориха, сетне огрените от слънце малки хора откриха, че една сонда, която е струвала сто долара, сега струва петстотин, тъй като няма пазар за петролно оборудване, а доставчиците трябва да печелят от една сонда онова, което преди са печелили от пет, или да загинат. После започнаха да затварят тръбопроводите, тъй като никой не можеше да плаща за поддръжката им, след това на железниците беше разрешено да повишат цените, тъй като имаше малко петрол за превозване, а цената на влаковете с цистерни беше довела до затварянето на две малки влакови линии… И когато слънцето залезе, те видяха, че разходите по поддръжката, които някога им бяха позволявали да съществуват на техните шестдесетакрови полета, са били възможни единствено благодарение на хълмовете на Уайът, които се простираха на мили площ, и че са изчезнали заедно с тях — в същите облаци дим. Едва когато състоянията им изчезнаха, а помпите им спряха, малките хора разбраха, че нито един бизнес в страната не може да си позволи да купува петрол на цената, на която сега щяха да го произвеждат. След това момчетата във Вашингтон отпуснаха субсидии на петролния бизнес, но не всички собственици на кладенци имаха приятели във Вашингтон, и така последва една ситуация, която никой не се погрижи да я проучи отблизо или да я обсъжда.

Андрю Стоктън беше в положение, на което повечето бизнесмени завиждаха. Когато всички стремглаво минаха на въглища, това му падна от небето като златна възможност: заводът му работеше денонощно в състезание със зимните виелици, бълвайки части за печки и пещи на въглища. Нямаше много леярни, на които да се разчита, и той беше станал един от основните стълбове, на който се крепяха мазетата и кухните на страната. Стълбът рухна без предупреждение. Андрю Стоктън извести, че се оттегля, затвори фабриката си и изчезна. Не каза нито дума за това какво иска да бъде направено с фабриката и дали роднините му имат право да я отворят.

По пътищата на страната все още имаше коли, но те се движеха като пътници в пустиня, които отминават предупредителните скелети на коне, побелели от слънцето — те минаваха покрай скелетите на коли, които бяха рухнали при изпълнение на дълга си и бяха изоставени по канавките покрай пътищата. Хората не купуваха вече коли и фабриките за автомобили затваряха. Но все още имаше хора, които можеха да си набавят бензин, с помощта на някакви приятелства, които никой не си даваше труд да коментира. Тези хора си купуваха коли на произволна цена. Планините на Колорадо бяха наводнени от светлината, която струеше от огромните прозорци на фабриката, където поточните линии на Лорънс Хамънд изсипваха камиони и коли към страничните коловози на „Тагарт Трансконтинентал“. Слухът, че Лорънс Хамънд се е пенсионирал дойде тогава, когато най-малко го очакваха — сбит и внезапен, като удар на камбана сред тежка тишина. Комитет от местни граждани сега разпространяваше апели по радиото, умолявайки Лорънс Хамънд, където и да е, да им даде разрешение да отворят отново фабриката. Нямаше отговор.

Тя беше изкрещяла, когато Елис Уайът си тръгна, беше въздъхнала, когато Андрю Стоктън се оттегли, а когато чу, че Лорънс Хамънд е напуснал, само попита: „Кой е следващият?“

— Не, госпожице Тагарт, не мога да го обясня — беше й казала сестрата на Андрю Стоктън при последното й пътуване до Колорадо преди два месеца. — Не ми каза и дума и дори не знам дали е жив или мъртъв, също като с Елис Уайът. Не, нищо специално не е ставало в деня, преди да напусне. Спомням си само, че през тази последна вечер дойде да го види някакъв човек. Непознат, никога не съм го виждала преди. Говориха до късно през нощта, когато отидох да си легна, лампата в кабинета на Андрю още светеше.

Хората в градовете на Колорадо бяха смълчани. Дагни беше видяла начина, по който ходеха по улиците, покрай малките дрогерии, железарии и бакалии: сякаш се надяваха, че самото движение около работата им ще им спести необходимостта да погледнат в бъдещето. И тя беше минала по тези улици, опитвайки се да не вдига глава, да не вижда терасите от покрити със сажда скали и изкривена стомана, които някога бяха нефтените полета на Уайът. Можеха да се видят в много от градовете — когато беше вдигнала поглед напред, ги беше видяла в далечината.

Един кладенец на гребена на хълма още гореше. Никой не беше в състояние да го угаси. Тя го беше видяла от улицата — изригващ пламък, конвулсивно гърчещ се на фона на небето, сякаш опитвайки се да се освободи. Беше го видяла през нощта, на разстояние от сто потънали в непрогледен мрак мили, от прозореца на един влак: малък, буен пламък, който се люлееше на вятъра.

Хората го наричаха Факела на Уайът.

Най-дългият влак по линията „Джон Голт“ имаше четирийсет вагона, най-бързият се движеше с петдесет мили в час. Трябваше да щадят локомотивите — бяха машини на въглища, отдавна навършили пенсионна възраст. Джим получи горивото за дизелите, които теглеха „Комет“ и няколко от трансконтиненталните товарни влакове. Единственият източник на гориво, на който тя можеше да разчита и с когото можеше да работи, беше Кен Данагър от „Въглища Данагър“ в Пенсилвания.

Празни влакове трополяха из четирите щата, които бяха вързани като съседни за шията на Колорадо. Те караха по някой и друг товар от овце, малко зърно, купчина пъпеши и по някой фермер с наконтеното си семейство, който имаше приятели във Вашингтон. Джим беше получил субсидии от Вашингтон за всеки действащ влак, но не като за създаващо печалба транспортно средство, а като служещо на „общественото равноправие“.

Отнемаше й всичката енергия да продължава да поддържа в движение влаковете по секциите, където все още имаше нужда от тях, в районите, които все още произвеждаха. Но според отчетите на „Тагарт Трансконтинентал“ субсидиите на Джим за празни влакове носеха по-големи приходи от печалбата, която носеше най-добрият товарен влак в най-работещото индустриално направление.

Джим се хвалеше, че това са най-успешните шест месеца в историята на „Тагарт“ Като печалба по лъскавите страници на доклада му пред акционерите бяха отбелязани и парите, които не беше спечелил — субсидиите за празните влакове, и парите, които бяха чужди — които трябваше да бъдат похарчени за обратното изкупуване на облигациите на „Тагарт“, но Уесли Мауч разреши да не се плащат. Той се хвалеше с по-големия обем товари, пренасян от влаковете на „Тагарт“ в Аризона, където Дан Конъуей беше затворил окончателно „Финикс-Дюранго“ и се беше оттеглил, и в Минесота, където Пол Ларкин изпращаше желязна руда с влакове, а последните кораби за руда по Великите езера бяха изчезнали.

— Винаги си смятала правенето на пари за толкова важна добродетел — беше й казал Джим със странна полуусмивка. — Е, струва ми се, че съм по-добър в това от теб.

Никой не се опита да схване ясно въпроса за замразените облигации — може би защото всички го разбираха твърде добре. Първоначално имаше признаци на паника сред държателите на облигации и на опасно възмущение в обществото. После Уесли Мауч издаде друга директива, според която облигациите на хората можеха да се „размразят“ при заявяване на „жизнена нужда“: правителството щеше да ги изкупи, ако намереше задоволително доказателство на нужда от това. Имаше три въпроса, които никой не задаваше и на които никой не отговаряше: „Какво е доказателство?“ „Какво е нужда?“ „Жизнена за кого?“

След това стана проява на лош вкус да се обсъжда защо един получава разрешение да се размразят облигациите му, а друг — отказ. Хората се обръщаха с присвити устни, ако някой попиташе „защо?“ Предполагаше се, че трябва да се описва, не да се обяснява, да се изброяват факти, а не да се оценяват: господин Смит е бил размразен, господин Джоунс — не, това беше всичко. И когато господин Джоунс се самоубиваше, хората казваха: „Ами не знам, ако наистина имаше нужда от парите си, правителството щеше да му ги даде, но някои хора просто са алчни“.

Не биваше да се говори за хората, които, след като са получили отказ, продаваха облигациите си на една трета от стойността им на други, чиито нужди чудодейно караха трийсет и петте замразени цента да се размразят до цял долар, или за новата професия, практикувана от умни млади момчета, току-що завършили колежа, които се наричаха „размразители“ и предлагаха услугите си „за да ви помогнат да напишете молбата си с подходяща съвременна терминология“. Момчетата имаха приятели във Вашингтон. Докато гледаше коловоза на Тагарт от перона на някоя провинциална гара, тя се хващаше, че не усеща блестящата гордост, която чувстваше някога, а мъглив и гузен срам, сякаш някаква гадна ръжда беше хванала метала, и дори по-лошо: сякаш ръждата имаше оттенък на кръв. Но тогава, сред множеството на терминала, тя поглеждаше статуята на Нат Тагарт и си мислеше: това са твоите релси, ти си ги направил, ти си се борил за тях, не са те спрели страха или отвращението — няма да ги предам на тези момченца, аз съм единствената, която е останала да ги пази.

Не се отказа да търси човека, който беше открил двигателя. Това беше единствената част от работата й, която й даваше сили да понесе останалото. Това беше единствената обозрима цел, която даваше смисъл на усилията й. Имаше моменти, когато се чудеше защо иска да възстанови този двигател. За какво? — сякаш я питаше някакъв глас. Защото съм още жива, отговаряше тя. Но търсенето й оставаше напразно. Двамата й инженери не бяха намерили нищо в Уисконсин. Тя ги беше изпратила да преровят областта за хора, които бяха работили в „Двайсети век“, за да научат името на изобретателя. Не бяха научили нищо. Беше ги изпратила да търсят из папките на Патентното бюро — никога не беше регистриран патент за двигателя.

Единствената следа след нейното лично издирване беше фасът от цигарата с доларовия знак. Тя го беше забравила, докато една вечер наскоро го намери в едно чекмедже на бюрото си и го даде на приятеля си на будката за цигари в залата. Старецът беше много учуден, докато разглеждаше угарката, държейки я внимателно между два пръста, никога не беше чувал за подобна марка и се чудеше как може да я е пропуснал.

— От добро качество ли беше, госпожице Тагарт?

— Най-добрата, която някога съм пушила.

Той беше поклатил глава озадачено. Беше обещал да открие къде се произвеждат тези цигари и да й достави един стек.

Тя се беше опитала да намери учен, способен да се впусне в реконструкция на двигателя. Беше разпитвала хора, препоръчани й като най-добрите в областта си. Първият от тях, след като беше проучил останките от двигателя и ръкописа, беше заявил с тон на строеви сержант, че това нещо не би могло да работи, никога не е работило и той може да докаже, че подобен двигател никога не може да бъде накаран да заработи. Вторият беше казал провлачено с такъв тон, сякаш плащаше досаден данък, че не знае дали може да се направи и не го интересува да провери. Третият беше казал с войнствено нахален глас, че ще поеме работата, но при десетгодишен договор за двайсет и пет хиляди долара на година.

— В крайна сметка, госпожице Тагарт, ако очаквате огромни печалби от този двигател, трябва да платите за риска да си загубя времето.

Четвъртият, който беше и най-младият, я беше погледнал мълчаливо за миг и чертите на лицето му се бяха изменили от смущение към намек за неуважение.

— Знаете ли, госпожице Тагарт, не мисля, че такъв двигател изобщо би трябвало да се прави, дори и ако някой е научил как да го направи. Той би превъзхождал толкова много всичко, което имаме, че няма да е честно спрямо по-неспособните учени, защото няма да остави поле за техните достижения и способности. Не мисля, че силните трябва да имат правото да нараняват самолюбието на слабите.

Тя го беше изгонила от кабинета си и беше седяла, изпълнена с недоумяващ ужас от факта, че най-порочното нещо, което някога беше чувала, беше изречено с тона на моралната правдивост.

Решението да говори с доктор Робърт Стедлър беше последният й изход. Тя се беше насилила да му се обади, въпреки съпротивата на някакво неподвижно място вътре в нея, което усещаше като натисната до край спирачка. Беше спорила със себе си. Беше мислила: имам си работа с хора като Джим и Орън Бойл, неговата вина е по-малка от тяхната, защо да не мога да говоря с него?

Не беше намерила отговор, само упоритото си чувство на съпротивление, само усещането, че от всички хора на света доктор Робърт Стедлър е последният, на когото трябва да се обади.

Докато седеше зад бюрото си над разписанието по линията „Джон Голт“, очаквайки доктор Стедлър да дойде, тя се чудеше защо нито един първокласен талант не се беше издигнал в науката години наред. Не беше в състояние да търси отговора. Гледаше чертата, некролог на влак №93, на разписанието пред себе си.

Влакът има два от великите атрибути на живота, мислеше си тя, движение и цел — някога това беше живо единство, а сега е само набор от мъртви вагони и локомотиви. Не си давай време да чувстваш, мислеше си тя, разфасовай трупа колкото се може по-бързо, локомотивите са нужни по цялата система, Кен Данагър от Пенсилвания има нужда от влакове, още влакове, само ако…

— Доктор Робърт Стедлър — чу се от интеркома на бюрото й.

Той влезе, усмихвайки се, усмивката сякаш подчертаваше думите му:

— Госпожице Тагарт, ще повярвате ли колко безпомощно щастлив съм да ви видя отново?

Тя не се засмя и бе внушително вежлива, когато отговори:

— Беше много любезно от ваша страна да дойдете тук.

Тя се поклони, стройното й тяло остана изпънато; бавно, официално наклони главата си.

— Ами ако ви призная, че имах нужда само от някакво приемливо оправдание, за да дойда? Би ли ви учудило?

— Не бих се опитала да злоупотребя с вежливостта ви — тя не се усмихваше. — Моля, седнете, доктор Стедлър.

Той се огледа с блеснал поглед.

— Никога не съм виждал кабинета на директор на железопътна компания. Не знаех, че ще бъде толкова… толкова официално място. Това присъщо ли е на работата ви?

— Въпросът, по който исках да се посъветвам с вас, е много отдалечен от областта на вашите интереси, доктор Стедлър. Може да намерите за странно, че търся именно вас. Позволете ми да обясня причините си.

— Фактът, че сте избрали да се обърнете към мен, е напълно достатъчна причина. Ако мога да съм ви от някаква полза, каквато и да е — не знам какво би могло да ми достави по-голямо удоволствие в този момент.

Усмивката му беше привлекателна, усмивка на светски човек, който я използва не за да прикрива думите си, а за да подчертае дързостта да изрази искрена емоция.

— Моят проблем е въпрос на технология — каза тя с ясния, безизразен тон на млад механик, който обсъжда трудна задача. — Напълно осъзнавам презрението ви към този клон от науката. Не очаквам да разрешите проблема ми — той не е нещо, което правите или което ви интересува. Бих желала само да ви го представя и след това ще ви задам само два въпроса. Трябваше да се обърна към вас, тъй като става въпрос за нечий ум, много велик ум — тя говореше безпристрастно, сякаш произнасяше точна присъда, — а вие сте единственият велик ум, останал в тази област.

Тя не можеше да каже защо думите й го нараниха така. Видя неподвижното му лице, внезапната задълбоченост в очите му, странна задълбоченост, която издаваше нетърпение и почти молба, сетне чу гласа му — сериозен, сякаш изпод натиска на някаква емоция, която го караше да звучи просто и смирено:

— Какъв е проблемът ви, госпожице Тагарт?

Тя му каза за двигателя и за мястото, на което го е намерила; каза му, че се е оказало невъзможно да научи името на изобретателя; не спомена подробности за търсенето си. Подаде му снимки на мотора и остатъка от ръкописа.

Наблюдаваше го, докато чете. Видя професионална увереност в бързо минаващият, сканиращ поглед в началото, после паузата, после нарастващо съсредоточаване, а накрая — едно движение на устните, което би било подсвирване или въздишка, ако го беше издал някой друг. Видя го как спря за дълго време, как гледаше встрани, сякаш умът му препускаше в безбройни, неочаквани посоки, опитвайки се да следва всичките, видя го да прелиства страниците, после да спира, после да се насилва да продължи да чете, сякаш беше разкъсван между нетърпението си да продължи и нетърпението да сграбчи всички възможности, разкриващи се пред погледа му. Видя мълчаливото му вълнение, знаеше, че е забравил кабинета й, съществуването й — всичко друго, освен гледката на достижението, и й се прииска да можеше да хареса доктор Робърт Стедлър — като почит към способността му на такава реакция.

Бяха мълчали повече от час, когато той свърши и погледна нагоре към нея.

— Но това е невероятно! — каза той с радостен и изненадан тон, сякаш й съобщаваше новини, които не е очаквала. Искаше й се да може да се усмихне в отговор и да му подари съучастието на споделената радост, но просто кимна и каза студено:

— Да.

— Но, госпожице Тагарт, това е изумително!

— Да.

— Казахте, че е въпрос на технология? Това е много повече, много, много повече. Страниците, на които пише за конвертора си — там можете да видите от какви предпоставки изхожда. Достигнал е до някакво ново схващане за енергия. Изоставил е всичките ни стандартни предположения, съгласно които двигателят му би бил невъзможен. Формулирал е нови, собствени предпоставки, и е разкрил тайната на преобразуването на статичната енергия в кинетична. Знаете ли какво означава това? Разбирате ли какъв подвиг на чистата, абстрактна наука е трябвало да извърши, преди да направи двигателя си?

— Кой? — тихо попита тя.

— Моля?

— Това беше първият от двата въпроса, които исках да ви задам, доктор Стедлър: можете ли да се сетите за някакъв млад учен, който може да сте познавали преди десет години, учен, който да е бил способен да направи това?

Той направи пауза, учуден — не беше имал време да мисли върху този въпрос.

— Не — бавно каза той, мръщейки се — не, не мога да се сетя за никого. И това е странно… защото подобни способности не могат да минат незабелязани където и да е… все някой трябваше да обърне вниманието ми върху него… винаги ми изпращаха обещаващи млади физици… Нали казахте, че сте намерили това в научна лаборатория в обикновена търговска фабрика за двигатели?

— Да.

— Това е странно. Какво ли е правел на такова място?

— Проектирал е двигател.

— Точно това имам предвид. Човек с гениалността на велик учен, решил да е просто изобретател? Намирам го за скандално. Искал е да построи двигател и безшумно е предизвикал революция в науката за енергията, просто като средство за постигане на целта, без да си даде труда да публикува откритията си, а е пристъпил направо към изработването на двигателя си. Защо е решил да хаби интелекта си за практически приложения?

— Може би защото му е харесвало да живее на тази земя — неволно каза тя.

— Моля?

— Не, аз… съжалявам, доктор Стедлър. Не исках да обсъждам… странични теми.

Той гледаше встрани, следвайки собственото си течение на мисълта.

— Защо не е дошъл при мен? Защо не е бил в някоя голяма научна институция, където му е било мястото? Ако е имал ума да постигне това, със сигурност е имал ума да разбере и важността на онова, което е направил. Защо не е публикувал статия за дефиницията си за енергия? Мога да видя общата насока, но, по дяволите, най-важните страници липсват, обосновката не е тук! Със сигурност някой около него трябва да е знаел достатъчно, за да представи работата му пред целия научен свят. Защо не са го направили? Как са могли да изоставят, просто да изоставят нещо такова?

— Това са въпроси, на които не намерих отговор.

— И освен това, от чисто практическа гледна точка, защо този двигател е оставен в купчина боклук? Човек би помислил, че всеки алчен глупав индустриалец би го грабнал, за да направи състояние. Не е нужна интелигентност, за да се види търговската му стойност.

Тя се усмихна за пръв път — усмивка, загрозена от горчивината, — но не каза нищо.

— Значи се е оказало невъзможно да се открие изобретателят? — попита той.

— Абсолютно невъзможно — досега.

— Мислите ли, че е още жив?

— Имам причини да мисля, че е. Но не мога да бъда сигурна.

— Ами ако се опитам да пусна обяви за него?

— Не. Недейте.

— Но ако пусна обяви в научните издания и накарам доктор Ферис… — той спря, видя я как поглежда към него — бързо, както и той към нея; тя не казваше нищо, но издържа на погледа му. Той отмести очи и довърши изречението студено и твърдо: — И накарам доктор Ферис да каже по радиото, че аз искам да го видя, нима ще откаже да дойде?

— Да, доктор Стедлър, мисля, че ще откаже.

Той не я поглеждаше. Тя видя лекото изопване на мускулите на лицето му и в същото време нещо се разхлаби в чертите му — не можеше да каже каква светлина умираше в него, нито какво я караше да мисли така.

Той хвърли ръкописа на бюрото с нехаен, презрителен жест.

— Хората, които са достатъчно практични и продават мозъците си за пари, трябва да знаят малко повече за нещата от практична гледна точка.

Той я погледна с оттенък на предизвикателство, сякаш очакваше ядосан отговор. Но нейният отговор съдържаше нещо по-лошо от яд: лицето й остана безизразно, сякаш истинността или погрешността на неговите убеждения вече не я засягаха. Тя каза учтиво:

— Вторият въпрос, който исках да ви задам, е дали бихте били така любезен да ми кажете името на някой познат ви физик, който, по ваше мнение, би имал способностите да се опита да реконструира този двигател.

Той я погледна и се разсмя — това беше звук на болка.

— И вас ли измъчва, госпожице Тагарт? Невъзможността да намерите каквато и да е интелигентност, където и да е?

— Разпитах неколцина физици, които ми бяха горещо препоръчани, и открих, че са безнадеждни.

Той се наведе напред в очакване.

— Госпожице Тагарт — попита той, — не ме ли потърсихте, защото вярвате на почтеността на научната ми преценка?

Въпросът беше открита молба.

— Да — спокойно отговори тя, — вярвах на почтеността на научната ви преценка.

Той се облегна назад — изглеждаше сякаш някаква скрита усмивка смекчава напрежението по лицето му.

— Ще ми се да мога да ви помогна — съучастнически каза той.

— Съвсем себично бих желал да ви помогна, защото, знаете ли, това е моят най-голям проблем — да се опитам да намеря талантливи хора за собствения си персонал. Талант, глупости! Щях да съм доволен и от подобие на обещание — но за хората, които ми изпращат, не може да се каже дори, че притежават потенциала да се развият като прилични механици в някой сервиз. Не знам дали остарявам и ставам по-взискателен или човешката раса дегенерира, но когато бях млад светът не изглеждаше толкова лишен от интелигентност. Днес, ако видите хората, които трябва да интервюирам, бихте…

Той спря рязко, сякаш изведнъж си спомни нещо. Остана безмълвен, изглежда обмисляше нещо, което знаеше, но не искаше да й каже — тя се увери напълно в това, когато той рязко приключи разговора с онзи засегнат тон, който прикрива увъртане.

— Не, не познавам никого, когото бих могъл да ви препоръчам.

— Само това исках да ви попитам, доктор Стедлър — каза тя. — Благодаря, че ми отделихте от времето си.

Той остана седнал мълчаливо за миг, сякаш не можеше да се насили да си тръгне.

— Госпожице Тагарт — попита той, — бихте ли ми показали самия двигател?

Тя го погледна учудено.

— Ама разбира се… стига да искате. Но той е в едно подземно помещение, долу в тунелите на терминала.

— Нямам нищо против, стига вие да искате да ме заведете там. Няма никаква специална причина. Просто лично любопитство. Бих желал да го видя, това е всичко.

Докато стояха в подземния склад над стъклената кутия, в която бе моделът, той свали шапка с бавно, разсеяно движение — и тя не можа да разбере дали това е рутинен жест, защото се е сетил, че е в една стая с дама, или сякаш сваляше шапка пред нечий ковчег. Стояха мълчаливо, осветени от една-единствена лампа, която се отразяваше на лицата им. Колелетата на влаковете тракаха в далечината и от време на време изглеждаше, че някое неочаквано остро сътресение ще предизвика реакция в трупа в стъклената кутия.

— Толкова е прекрасно — тихо каза доктор Стедлър. — Толкова е прекрасно да видя една велика и съдбоносно нова идея, която да не е моя!

Тя го погледна, искайки да вярва, че го е разбрала правилно. Той говореше страстно и откровено, забравил за условностите, забравил дали е уместно да й даде да чуе изповедта за болката му, виждайки единствено лицето на една жена, която можеше да разбере:

— Госпожице Тагарт, знаете ли какъв е отличителният белег на второкачествения човек? Обида от достиженията на друг човек. Тия докачливи посредствени типове, които седят и треперят да не би нечия друга работа да се окаже по-велика от тяхната, те нямат и представа за самотата, която настъпва, щом стигнеш върха. Самотата да не срещаш свой равен — ум, който да уважаваш и достижение, на което да се възхитиш. Те ти се зъбят от дупките си, мислейки, че ти доставя удоволствие да ги засенчваш с дарбата си, докато ти би дал цяла година от живота си, само за да видиш проблясък на талант у някого от тях. Те завиждат на достиженията и визията им за величие е един свят, в който всички хора са по условие нисшестоящи. Не знаят, че такава мечта е безпогрешно доказателство за посредственост, защото човекът, който има постижения, никога не би могъл да понесе подобен свят. Те нямат начин да разберат какво е чувството, когато си заобиколен само от нисшестоящи. Омраза? Не, не е омраза, а отегчение — ужасно, безнадеждно, изцеждащо, парализиращо отегчение. Каква е ползата от похвалите и ласкателствата получени от хора, които не уважаваш? Някога изпитвала ли сте копнеж по някого, на когото да можете да се възхищавате? По нещо, към което да не гледате надолу, а нагоре?

— Изпитвам го цял живот — каза тя. Това беше отговор, който не можеше да му откаже.

— Знам — каза той, а в безучастната благост на гласа му имаше красота. — Знам го от първия път, когато говорих с вас. Затова дойдох — той спря за миг, но тя не отговори на призива му и той довърши със същата кротка благост — и затова исках да видя двигателя.

— Разбирам — меко каза тя, тонът на гласа й беше единственото признание, което можеше да му даде.

— Госпожице Тагарт — каза той със сведен над стъклената кутия поглед, — познавам човек, който може и да е в състояние да се заеме с реконструкцията на този двигател. Той не би работил за мен и вероятно той е човекът, когото искате.

Но когато вдигна глава — още преди да види възхитения поглед в очите й, открития поглед, който си беше изпросил, погледът на прошката — той развали мига на изкуплението, като добави със салонен сарказъм:

— Очевидно младият човек няма желание да работи за доброто на обществото или благото на науката. Каза ми, че не би приел правителствена работа. Може би е искал по-голяма заплата, която се надява да получи от частен работодател.

Той се обърна, за да не види изражението, което бавно угасна на лицето й, за да не си позволи да осъзнае значението му.

— Да — твърдо каза тя, — може той да е човекът, когото искам.

— Той е млад физик от Технологичния институт в Юта — сухо каза той. — Името му е Куентин Даниълс. Един мой приятел ми го прати преди няколко месеца. Той дойде да ме види, но не искаше да приеме работата, която му предложих. Исках го в екипа си. Той имаше мозък на учен. Не знам дали ще успее с вашия двигател, но поне има способностите, за да опита. Вярвам, че все още можете да го намерите в Технологичния институт в Юта. Не знам какво прави там сега — затвориха института преди година.

— Благодаря ви, доктор Стедлър. Ще се свържа с него.

— Ако… ако искате, ще се радвам да му помагам с теоретичната част. Самият аз ще свърша малко работа, като ще започна от указанията в онзи ръкопис. Бих желал да открия основната тайна на енергията, която е открил и неговият автор. Трябва да намерим неговия базисен принцип. Ако успеем, господин Даниълс може да довърши работата, що се отнася до двигателя.

— Ще оценя високо всяка помощ, която решите да ми окажете, доктор Стедлър.

Те вървяха мълчаливо през мъртвите тунели на терминала, по траверсите на един ръждясал коловоз, под низ от сини светлини, към далечния отблясък на пероните.

На края на тунела видяха човек, коленичил върху релсите, да удря с чук по една стрелка с бяс, издаващ несигурност. Друг човек стоеше и го гледаше нетърпеливо.

— Какво й е на тая проклетия? — попита наблюдателят.

— Не знам.

— От един час се мъчиш.

— Аха.

— Колко време ще отнеме?

— Че кой е Джон Голт?

Доктор Стедлър трепна. Вече бяха подминали мъжете, когато той каза:

— Не харесвам този израз.

— И аз — отговори тя.

— Откъде се е взел?

— Никой не знае.

Замълчаха, после той каза:

— Някога познавах един Джон Голт. Но отдавна е мъртъв.

— Кой беше той?

— Мислил съм си, че е още жив. Но съм сигурен, че трябва да е умрял. Имаше такъв ум, че ако беше жив, досега целият свят щеше да говори за него.

— Но целият свят говори за него.

Той спря.

— Да… — каза бавно, вгледан в мисълта, която никога не беше му хрумвала преди — да… Защо? — думата беше натежала от ужас.

— Кой беше той, доктор Стедлър?

— Защо говорят за него?

— Кой беше той?

Той поклати глава, потръпна и каза остро:

— Това е просто съвпадение. Името се среща често. Това е съвпадение без значение. Няма връзка с човека, когото познавах. Този човек е мъртъв.

Той не си позволи да осъзнае напълно значението на думите, които добави:

— Трябва да е мъртъв.

* * *

Заповедта, която лежеше на бюрото му, беше обозначена с „Поверително… Извънредно положение… Приоритет… Крайна необходимост, удостоверена от главния координатор… за Проекта X“ и изискваше да продаде десет хиляди тона риърдънов метал на Държавния научен институт.

Риърдън я прочете и погледна към управителя на завода, който стоеше пред него неподвижно. Управителят беше дошъл и беше оставил заповедта на бюрото му, без да каже и дума.

— Реших, че ще искате да я видите — каза той в отговор на погледа на Риърдън.

Риърдън натисна един бутон, за да повика госпожица Айвс. Подаде й заповедта и каза:

— Изпратете това обратно там, откъдето е дошло. Кажете им, че няма да продавам никакъв риърдънов метал на Държавния научен институт.

Гуен Айвс и управителят го погледнаха, спогледаха се, и пак погледнаха към него — той прочете в очите им поздравление.

— Да, господин Риърдън — официално каза Гуен Айвс и пое плика, сякаш беше просто поредният документ, после се поклони и напусна стаята. Управителят я последва.

Риърдън се усмихна, приветствайки чувствата им. Не изпитваше нищо по повод този лист хартия или по повод възможните му последствия.

Подтикнат от някакво вътрешно смущение, като че изключвайки от контакта тока на емоциите си, той си беше казал преди шест месеца: първо действай, поддържай завода в действие, после чувствай. Това му беше позволило да наблюдава безстрастно работата на Закона за справедливия дял.

Никой не знаеше как трябва да се спазва този закон. Първо му казаха, че не може да произвежда риърдънов метал в количества, по-големи от тонажа на най-добрата специална сплав, която не е стомана, произвеждана от Орън Бойл. Но най-добрата специална сплав на Орън Бойл беше някаква пукаща се смес, която никой не искаше да купува. После му казаха, че може да произвежда риърдънов метал в количествата, които Орън Бойл би могъл да произведе, ако можеше да ги произведе. Никой не знаеше как се определят те. Някой във Вашингтон беше обявил една цифра, беше назовал количество тонове годишно, без да се обосновава. Всички я бяха приели.

Не знаеше как да даде на всеки клиент, който поиска, справедлив дял от риърдънов метал. Списъкът на чакащите поръчки не можеше да се изпълни за три години напред, дори и да му позволяха да работи на пълна мощност. Всеки ден постъпваха нови поръчки. Това вече не бяха поръчки в стария, почтен смисъл на търговията — това бяха искания. Законът предвиждаше, че може да бъде съден от всеки клиент, който не получи справедливия си дял от риърдънов метал.

Никой не знаеше какво беше това справедлив дял и какво количество предвиждаше. След това от Вашингтон му изпратиха едно будно момче, което тъкмо беше завършило колеж, като заместник-директор по дистрибуцията. След много телефонни разговори със столицата момчето обяви, че клиентите ще получават по петстотин тона метал, по реда на датите на молбите им. Никой не беше оспорил цифрата.

Нямаше и начин да се оспори — цифрата можеше и да е половин килограм, и един милион тона, без значение. Момчето си беше направило кабинет във фабриката на Риърдън, където четири момичета приемаха молбите за дял от риърдънов метал. При настоящия темп на производство на завода, молбите щяха да се изпълнят през следващия век.

Петстотин тона риърдънов метал не можеха да осигурят построяването и на три мили релси за „Тагарт Трансконтинентал“, не можеха да осигурят направата на скобите и за една от въглищните мини на Кен Данагър. Най-големите промишлени предприятия, най-добрите клиенти на Риърдън не можеха да използват метала. Но на пазара изведнъж се появяваха стикове за голф от риърдънов метал, както и кани за кафе, градински инструменти и кранчета за баня. Кан Данагър, който беше оценил стойността на метала и беше дръзнал да го поръча въпреки побеснялото обществено мнение, нямаше право да го получи — поръчката му не беше изпълнена, отказана от новите закони без предизвестие. Господин Моуън, който беше предал „Тагарт Трансконтинентал“ в най-тежкият момент, сега правеше стрелки от риърдънов метал и ги продаваше на „Атлантик Саутърн“. Риърдън наблюдаваше, изключил емоциите си.

Той се извръщаше без да каже и дума всеки път, когато някой споменеше пред него онова, което всички знаеха: за бързо натрупаните състояния от риърдънов метал.

— А, не — казваха хората в салоните за приеми, — не бива да го наричате черен пазар, защото всъщност не е. Никой не продава метала нелегално. Те просто продават правата си върху него. Не го продават наистина, просто събират дяловете си на едно място.

Той не искаше да знае заплетените начини, по които „дяловете“ се продаваха и събираха, нито пък как един производител във Вирджиния беше пуснал на пазара петстотин тона съдове от риърдънов метал само за два месеца, още по-малко кой във Вашингтон беше тайният партньор на този производител.

Той знаеше, че тяхната печалба от тон риърдънов метал беше пет пъти по-голяма от неговата. Не казваше нищо. Всички имаха право на метала, освен самия той.

Младото момче от Вашингтон, на което стоманодобивните работници викаха Дойката, се мотаеше около Риърдън — постоянно учуден, простоват и любопитен; не беше за вярване, но явно това беше неговата форма на възхищение. Риърдън го наблюдаваше развеселен, но с погнуса. Момчето нямаше и представа за морал — колежът го беше отучил от него и му беше оставил само една странна прямота, едновременно наивна и цинична, като невинността у някакъв дивак.

— Вие ме презирате, господин Риърдън — веднъж беше заявило то, неочаквано, без обида. — Това е непрактично.

— Защо да е непрактично? — беше попитал Риърдън.

Момчето беше придобило озадачен вид и не беше намерило отговор. То никога нямаше отговор на въпроса „защо?“. Използваше плоски твърдения. Казваше за хората „Той е старомоден“, „Той е невъзстановен“, „Той не се е пригодил“ — без колебание или обяснение; казваше освен това, въпреки че беше завършило металургия: „Топенето на желязото, струва ми се, изисква висока температура“ Изказваше само несигурни мнения за физическата природа — и само категорични императиви за хората.

— Господин Риърдън — беше казало веднъж, — ако мислите, че трябва да отпускате повече метал на вашите приятели, може да се уреди, да знаете. Защо не кандидатстваме за специално разрешение на основата на жизнената нужда? Имам няколко приятели във Вашингтон. Вашите приятели са доста важни хора, големи бизнесмени, така че няма да е трудно да се измъкнем с жизнената нужда. Разбира се, ще има разходи за това-онова във Вашингтон, знаете как е, нещата винаги струват пари.

— Кои неща?

— Разбирате ме.

— Не — беше казал Риърдън. — Не разбирам. Защо не ми обясните?

Момчето го беше погледнало несигурно, беше го претеглило наум и после изтърси: — Това е лоша психология.

— Кое?

— Знаете ли, господин Риърдън, не е нужно да използвате такива думи.

— Какви?

— Думите са относителни. Те са само символи. Ако не използваме грозни символи, няма да има грозота. Защо искате да кажа нещата по един начин, когато вече съм ги казал по друг?

— По какъв начин искам да ги казвате?

— Защо го искате?

— По същата причина, по която вие не го искате.

Момчето беше замълчало за момент, после беше казало:

— Знаете ли, господин Риърдън, няма абсолютни стандарти. Не можем да се опираме на твърди принципи, трябва да сме гъвкави, трябва да се нагаждаме към реалността на деня и да действаме съобразно момента.

— Слушай, идиот такъв. Иди и се опитай да излееш тон стомана без твърди принципи, съобразно момента.

Странно усещане, почти чувство за стил, караше Риърдън да презира момчето, но не и да му се ядосва. То изглежда беше попило духа на събитията около себе си. Сякаш ги бяха върнали много векове назад в една епоха, към която момчето принадлежеше — но не и Риърдън. Вместо да строи нови пещи, мислеше си Риърдън — той водеше изгубена битка да се опитва да задържи старите; вместо да започва нови начинания, нови изследвания, нови експерименти с употребата на риърдъновия метал — той прахосваше цялата си енергия да търси източници на желязна руда. Също както са правели хората в зората на желязната епоха, но с по-малко надежда.

Опитваше се да избягва тези мисли. Трябваше да стои нащрек срещу собствените си чувства, сякаш някаква негова част се държеше като непознат, който трябва да бъде държан в постоянно вцепенение, а волята му трябва да служи за постоянната, бдителна упойка. Тази част от него беше непозната, той знаеше само, че не бива да вижда корените й и да й дава глас. Вече беше преживял един опасен момент, който не можеше да позволи да се повтори.

Това беше моментът, когато — сам в кабинета си, през една зимна вечер, парализиран от вестника, разгърнат на бюрото му, който предлагаше дълъг списък с директиви на първата си страница — беше чул по радиото новината за пламтящите полета на Елис Уайът. Тогава най-първата му реакция — преди всяка мисъл за бъдещето, всяко чувство за катастрофа, шок, ужас или протест — беше да избухне в смях. Беше се смял победоносно, с облекчение, смехът му бликна живо, тържествуващо, и думите, които не беше произнесъл, но беше почувствал, бяха: Господ да те благослови, Елис, каквото и да правиш!

Когато беше осъзнал смисъла на смеха си, беше разбрал, че сега е осъден на постоянна бдителност спрямо самия себе си. Като оцелял след инфаркт, той знаеше, че е получил предупреждение и че в него дебне опасност, която може да го удари във всеки един момент.

Оттогава я държеше далеч. Беше поддържал равномерно, внимателно, строго контролирано темпо на вътрешния си ход. Но опасността се беше приближила още веднъж. Когато беше видял заповедта на Държавния научен институт на бюрото си, му се беше сторило, че отблясъкът, който се движи по хартията, не идва от пещите навън, а от пламъците на горящо петролно поле.

— Господин Риърдън — каза Дойката, когато чу за отхвърлената поръчка, — не трябваше да го правите.

— Защо не?

— Ще има неприятности.

— Какви неприятности?

— Това е правителствена поръчка. Не можете да отхвърляте правителствена поръчка.

— Защо да не мога?

— Това е проект от жизнена нужда, и освен това е таен. Много е важен.

— Що за проект е това?

— Не знам. Таен е.

— Тогава откъде знаете, че е важен?

— Така казаха.

— Кой каза?

— Не можете да се съмнявате в такова нещо, господин Риърдън!

— Защо да не мога?

— Ами не можете.

— Ако не мога, това го превръща в нещо абсолютно, а вие казахте, че няма абсолютни неща.

— Това е различно.

— Защо да е различно?

— Идва от правителството.

— Тоест според вас няма нищо абсолютно, освен правителството?

— Според мен ако кажат, че е важно, значи е важно.

— Защо?

— Не искам да загазите, господин Риърдън, а това ще стане, напълно сигурно. Задавате твърде много въпроси. Защо го правите?

Риърдън го погледна и се разсмя. Момчето забеляза какво точно беше казало и се ухили овчедушно, но изглеждаше нещастно.

Човекът, който дойде да види Риърдън след една седмица беше младолик и изглеждаше елегантен, но не беше нито толкова млад, нито толкова елегантен, колкото искаше да се изкара. Носеше цивилни дрехи и кожени гамаши на пътен полицай. Риърдън не можеше да определи ясно дали идва от Държавния научен институт или от Вашингтон.

— Разбирам, че сте отказали да продадете метал на Държавния научен институт, господин Риърдън — каза той с мек и изпълнен с доверие тон.

— Точно така — каза Риърдън.

— Но това не е ли предумишлено неподчинение на закона?

— Вие трябва да прецените.

— Може ли да попитам каква е причината?

— Причината едва ли ви интересува.

— Тъкмо напротив! Ние не сме ваши врагове, господин Риърдън. Искаме да бъдем честни с вас. Не бива да се страхувате от факта, че сте едър индустриалец. Няма да го използваме срещу нас. Всъщност искаме да сме също толкова справедливи с вас, колкото и с най-зле платения надничар. Искаме да знаем причината.

— Отпечатайте отказа ми във вестниците и всеки читател ще ви каже причината. Появи се по вестниците преди малко повече от година.

— О, не, не, не! Защо да говорим за вестниците? Не можем ли да уредим това приятелски, в личен разговор?

— От вас зависи.

— Не искаме това по вестниците.

— Нима?

— Не. Не искаме да ви нараним.

Риърдън го погледна и попита:

— Защо Държавният научен институт има нужда от десет хиляди тона метал? Какво е Проектът X?

— О, това ли? Много важен проект за научни изследвания, начинание с огромна социална стойност, която може да се окаже от неоценима обществена полза, но, за съжаление, наредбите на висшето политическо управление не ми позволяват да споделя с вас по-подробно неговата същност.

— Знаете ли — каза Риърдън, — мога да споделя като причина това, че не искам да продавам метал на хора, чиято цел се държи в тайна от мен. Аз създадох този метал. Моя морална отговорност е да знам за каква цел позволявам да се използва.

— Но вие не бива да се притеснявате за това, господин Риърдън! Ние ви облекчаваме от отговорността.

— Ами ако не искам да бъда облекчаван?

— Но… това е старомодно и… и чисто теоретично становище.

— Казах, че мога да назова това като причина. Но няма да го направя, защото в този случай имам друга, по-важна причина. Няма да продам никакъв риърдънов метал на Държавния научен институт за каквато и да е цел, добра или лоша, тайна или явна.

— Но защо?

— Слушайте — бавно каза Риърдън, — сигурно има някакво оправдание за примитивните общества, в които човек трябва да очаква, че враговете могат да го убият всеки момент и трябва да се защитава с всички сили. Но не може да има никакво оправдание за едно общество, в което човек трябва да произвежда оръжията на собствените си убийци.

— Не мисля, че е разумно да се използват такива думи, господин Риърдън. Не мисля, че е практично да се мисли по подобен начин. В крайна сметка правителството не може, придържайки се към широка, национална политика, да се занимава с вашата лична злоба към една конкретна институция.

— Ами тогава да не се занимава.

— Какво искате да кажете?

— Не идвате да ме питате за причините.

— Но, господин Риърдън, не можем да оставим един отказ от подчинение на закона да мине незабелязан. Какво очаквате да направим?

— Каквото желаете.

— Но това е напълно безпрецедентно. Никой никога не е отказвал да продаде жизненоважна стока на правителството. Всъщност законът не ви позволява да откажете да продадете метала си на който и да е потребител, та какво остава за правителството.

— Тогава защо не ме арестувате?

— Господин Риърдън, това е приятелски разговор. Защо да говорим за арести?

— Не е ли това последният ви аргумент срещу мен?

— Защо да го изтъквам?

— Не се ли загатва във всяко изречение от този разговор?

— Защо да го назоваваме?

— А защо не?

Отговор не последва.

— Нима се опитвате да скриете от мен факта, че ако нямахте този коз, нямаше изобщо да ви позволя да влезете в този кабинет?

— Но аз не говоря за арести.

— А аз говоря.

— Не ви разбирам, господин Риърдън.

— Не искам да ви помагам да се преструвате, че това е приятелски разговор. Не е. А сега правете, каквото искате.

Изразът на лицето на мъжа беше на озадаченост, сякаш нямаше представа от проблема, срещу който се изправя, и страх, сякаш винаги е живял с познанието за него и се е страхувал да не го покаже.

Риърдън чувстваше странна възбуда — като че ли беше на ръба да схване нещо, което никога не беше разбирал, като че ли беше по петите на някакво откритие, още твърде далечно, но с най-безмерната важност, която някога беше съзирал.

— Господин Риърдън — каза човекът — правителството се нуждае от вашия метал. Трябва да ни го продадете, защото със сигурност разбирате, че плановете на правителството не могат да бъдат забавяни от вашето съгласие.

— Продажбата — бавно каза Риърдън — изисква съгласието на продавача.

Той се изправи и отиде до прозореца.

— Ще ви кажа какво можете да направите.

Той посочи коловоза, където слитъците риърдънов метал се товареха на вагоните.

— Там има риърдънов метал. Докарайте камионите си като всеки друг мародер, но без риск, защото няма да ви застрелям, защото знаете, че не мога, вземете колкото искате метал и си вървете. Не се опитвайте да ми привеждате плащане. Няма да го приема. Не ми издавайте чек. Няма да бъде осребрен. Ако искате метала, имате пистолетите, с които да си го вземете. Давайте.

— За Бога, господин Риърдън! Какво ще си помисли обществото?

Това беше инстинктивен, неволен вик. За момент мускулите на лицето на Риърдън се раздвижиха в беззвучен смях. И двамата бяха разбрали последиците от вика. Риърдън каза равно, със сериозен, непринуден и финализиращ глас:

— Имате нужда от помощта ми, за да го направите да изглежда като продажба — като безопасна, справедлива, морална трансакция. Няма да ви помогна.

Човекът не започна да спори. Надигна се да си върви. Каза само:

— Ще съжалявате за позицията си, господин Риърдън.

— Не мисля така — каза Риърдън.

Знаеше, че случаят не е приключен. Знаеше също така, че секретността на Проекта X не е основната причина, поради която тези хора се страхуваха да придадат публичност на събитието. Знаеше, че чувства странна, радостна, спокойна самоувереност. Знаеше, че това са правилните стъпки по следите на онова, което беше съзрял.

Дагни се беше изтегнала в един фотьойл във всекидневната си със затворени очи. Денят беше тежък, но тя знаеше, че тази вечер ще види Ханк Риърдън. Мисълта за това беше като лост, който премахваше тежестта на часовете на безсмислена грозота надалеч от нея.

Лежеше неподвижно, доволна да си почине, с едничката цел да изчака кротко звука от ключа в ключалката. Той не се беше обадил, но беше чула, че е в Ню Йорк за конференция с производителите на мед, а той никога не напускаше града преди следващата сутрин, нито пък прекарваше нощ в Ню Йорк без нея. Харесваше й да го чака. Имаше нужда от този промеждутък от време — като мост между нейните дни и неговите нощи.

Часовете, които предстояха, както всичките й нощи с него, щяха да бъдат добавени, си помисли, към онази спестовна сметка в живота на човека, където се съхраняваха миговете време, в които си бил горд, че живееш. Единствената гордост, която изпитваше по повод днешния си работен ден беше не че е бил преживян, а че е оцеляла до края му.

Грешно е, мислеше си тя, отвратително грешно е човек да бъде принуден да каже това дори и за един час от живота си. Но не можеше да мисли за това сега. Мислеше за него, за битката, която беше гледала през отминалите месеци, борбата му за освобождение — знаеше, че може да му помогне, но трябва да го стори по всякакъв друг начин, не само с думи.

Мислеше си за онази вечер миналата зима, когато той влезе, извади малък пакет от джоба си и й го подаде с думите:

— Искам да го задържиш.

Тя го отвори и погледна невярващо и объркано бижуто, направено от един-единствен крушовиден рубин, който пръскаше буен пламък по белия сатен на бижутерската кутийка. Това беше прочут камък, който само десетина души в целия свят можеха да си позволят да купят открито, той не беше един от тях.

— Ханк… защо?

— Няма специална причина. Просто искам да го носиш.

— Не, не и подобно нещо! Защо да го похабявам? Толкова рядко посещавам събития, където човек трябва да се облича официално. Защо изобщо да го нося?

Той я погледна, погледът му се плъзна бавно от краката до лицето й.

— Ще ти покажа — каза той.

Заведе я в спалнята, свали дрехите й, без да каже и дума, подобно на собственик, който съблича човек, от чието съгласие няма нужда. Положи украшението на раменете й. Тя стоеше гола, с камъка между гърдите си, като блещукаща капка кръв.

— Мислиш ли, че един мъж трябва да подарява бижута на любовницата си по някаква друга причина, освен заради собственото му удоволствие? — попита той. — По този начин искам да го носиш. Само за мен. Харесва ми да го гледам. Красив е.

Тя се засмя — беше мек, тих звук. Не можеше да говори или да се движи, само кимна мълчаливо, в знак на приемане и подчинение; кимна няколко пъти, косата й се разпиля от широките кръгообразни движения, сетне остана да виси неподвижна, докато той наведе главата й.

Тя рухна на леглото. Изтегна се мързеливо, с отметната назад глава, с ръце встрани, с длани, притиснати към грубата тъкан на покривката. Единият й крак беше сгънат, а дългата линия на другия се простираше през тъмносиния лен, докато камъкът блестеше като рана в полумрака, хвърляйки звезда от лъчи по кожата й.

Очите й бяха наполовина затворени — подигравателно, съзнателно тържествуващи от това, че й се възхищават, но устните й бяха полуотворени в безпомощно, молещо очакване. Той стоеше в другия край на стаята и я гледаше, гледаше плоския й корем и движението му при вдишване и издишване — чувствено тяло с чувствено съзнание. Каза тихо, отдадено и странно кротък:

— Дагни, ако някой художник те нарисува такава, каквато си сега, хората ще идват да гледат картината, за да преживеят нещо, което никога няма да получат в собствения си живот. Ще го наричат велико изкуство. Няма да знаят какво чувстват, но картината ще им показва всичко — макар и да не си някоя класическа Венера, а вицепрезидент на железопътна компания, — защото това е част от изкуството, дори това, което съм аз, дори и то е част от него. Дагни, ще го почувстват, ще си тръгнат и ще легнат с първата сервитьорка, и никога няма да се опитат да достигнат онова, което са почувствали. Аз не бих го търсил в картина. Аз бих го пожелал наистина. Няма да се гордея с някакъв безнадежден копнеж. Няма да храня мъртвороден стремеж. Искам да го имам, да го правя, да го живея. Разбираш ли?

— О, да, Ханк, аз го разбирам! — каза тя. „Ами ти, скъпи? Ти разбираш ли го напълно?“ — мислеше си, но не го изрече на глас.

Една нощ имаше снежна буря, тя се прибра вкъщи и намери огромен букет от тропически цветя във всекидневната си, на фона на тъмното стъкло на прозорците, по които се блъскаха снежинките. Бяха стръкове от хавайски факел, но дълги по три фута — големите им цветове представляваха конуси от цветчета, които имаха чувствената повърхност на мека кожа и цвета на кръвта.

— Видях ги на една витрина на цветарски магазин — каза й той, когато дойде същата вечер. — Хареса ми, че ги виждам през виелицата. Но няма нищо толкова похабено, колкото предмет на обществена витрина.

Тя започна да намира цветя в апартамента си на непредсказуеми интервали от време — цветя, изпращани без картичка, но с подпис на изпращача, който се четеше във фантастичните им форми, в ярките цветове, в екстравагантната им цена. Той и донесе златно колие, направено от малки свързани квадратчета, които образуваха плътна покривка от злато на врата и раменете, като яка на рицарска ризница.

— Носи го с черна рокля! — заповяда той.

Донесе й комплект огледала, които представляваха високи, тънки блокове от изрязан кристал, направени от известен бижутер. Тя гледаше начина, по който той държи едно от огледалата, докато му поднасяше напитка — сякаш допирът до повърхността под пръстите му, вкусът на напитката и гледката на лицето й бяха единствената форма на един неделим миг наслада.

— Някога виждах неща, които харесвах — каза той, — но никога не ги купувах. Тогава това нямаше особен смисъл. Сега има.

Той й се обади в кабинета една зимна сутрин и каза не като покана, а като заповед:

— Довечера ще вечеряме заедно, искам да се облечеш. Имаш ли някаква синя вечерна рокля? Сложи я.

Дрехата, която носеше, беше елегантна туника в пепеляво синьо, която й придаваше вид на беззащитна простота, вид на статуя в сините сенки на градина под лятното слънце. Онова, което той донесе и сложи на раменете й беше наметало от синя лисица, което я погълна от извивката на брадичката до върховете на сандалите.

— Ханк, това е нелепо — засмя се тя, — това не е моят стил!

— Нима? — каза той и я дръпна пред едно огледало.

Огромното кожено одеяло я правеше да изглежда като дете, увито в снежна буря; луксозната материя превръщаше невинността на непохватния вързоп в елегантност на покваряващ и търсен контраст: придаваше й вид на подчертана чувственост. Кожата беше в мек кафяв цвят, обхванат в синя аура, която не можеше да се види, само да се почувства, като мъгла, като намек за цвят, улавян не с очите, а с ръцете, сякаш човек чувстваше, без допир, потъването на дланите си в мекотата на кожата. Наметката не позволяваше да се види нищо от нея, освен кафявото на косата й, сиво-зеленото на очите й и формата на устните й.

Тя се обърна към него със стресната и безпомощна усмивка.

— Аз… не знаех, че ще изглежда така.

— А аз знаех.

Тя седеше до него в колата му, докато той караше из тъмните улици на града. Блещукаща мрежа от сняг се виждаше само от време на време, когато преминаваха покрай лампите на ъглите. Тя не питаше къде отиват. Седеше, облегната назад и гледаше снежинките. Кожената наметка беше увита плътно около нея, в нея роклята й изглеждаше лека като нощница, а наметката беше като прегръдка.

Тя гледаше острите редици светлини, които изплуваха иззад снежната завеса, и — докато наблюдаваше него, ръцете му в ръкавици върху волана, строгата, взискателна елегантност на фигурата му в черно палто и бяло шалче — си мислеше, че мястото му е в голям град, сред лъскавите му тротоари и изваян камък.

Колата влезе в тунел, прелетя през покрития с плочки кънтящ проход под реката и се издигна към серпентините на издигнатата на колони магистрала, под откритото черно небе. Светлините сега бяха под тях, пръснати сред мили от синкави прозорци, комини, наклонени кранове, червени припламвания и дълги, мътни лъчи, очертаващи изкривените форми на индустриален район. Мислеше си как го беше видяла веднъж в завода, с петна от сажди по челото, облечен с проядени от киселина дрехи — носеше ги също така естествено, както носеше и официалния си костюм. Това тук също беше негов дом, мислеше си тя, гледайки равнините на Ню Джърси — сред крановете, огньовете и трясъка на верижните предавки.

Когато тръгнаха по един тъмен път из празния пейзаж, а ивиците сняг лъщяха на фаровете, тя си спомни как изглеждаше той през лятото на тяхната ваканция — облечен в спортен панталон, изтегнат на земята в една самотна долина — тревата под тялото му, слънцето по голите му ръце. Мястото му беше там, мислеше си тя, мястото му е навсякъде, той е човек, чието място е на земята, и после се сети за по-точни думи: той беше човек, на когото земята принадлежеше, човекът, който се чувства като у дома си на земята и я контролира. Защо тогава, се запита тя, трябваше да носи товара на трагедията с мълчаливо търпение? Защо беше приел това изцяло, до степен, в която едва ли осъзнаваше, че го носи? Тя знаеше частично отговора, чувстваше, че целият отговор сякаш е близо и ще го улови през някой от наближаващите дни. Но не искаше да мисли за това сега, защото те бягаха от това бреме, защото в тясното пространство на летящата кола те плуваха в неподвижността на пълното щастие. Тя мръдна съвсем леко глава, за да докосне за момент рамото му.

Колата напусна магистралата и се насочи към осветените правоъгълници на отдалечени прозорци, които висяха в снега зад решетка от голи клони. Сетне, на мека, приглушена светлина, те седяха на една маса до прозореца с лице към тъмнината и дърветата. Хотелът беше на едно хълмче в гората, предлагаше лукса на високата цена и уединението, както и усещането за добър вкус, което предполагаше, че не е открит от онези, които искат висока цена и публичност. Тя едва забелязваше трапезарията, която се стопяваше в чувството за невероятен комфорт, а единственият орнамент, който привлече вниманието й, беше блясъкът от заледените клони зад прозореца.

Тя седеше и гледаше навън, синята кожа се беше свлякла наполовина от голите й ръце и рамене. Той я гледаше с присвити очи, с удовлетворението на човек, който се наслаждава на собственото си произведение.

— Обичам да ти давам неща — каза той, — защото нямаш нужда от тях.

— Така ли?

— И не че искам да ги имаш. Искам да ги имаш от мен.

— Точно такива ги искам, Ханк. От теб.

— Разбираш ли, че това е единствено порочно задоволяване на собствените ми желания? Не го правя за твое удоволствие, а за мое.

— Ханк! — викът беше неволен, съдържаше веселие, отчаяние, възмущение и жалост. — Ако ми беше дал тези неща за мое удоволствие, а не за собственото си, щях да ти ги хвърля в лицето.

— Да… така щеше да направиш, и то с пълно право.

— И наричаш това порочно задоволяване на собствените си желания?

— Така му казват.

— Аха! Така му казват. А ти как го наричаш, Ханк?

— Не знам — безразлично каза той и продължи към целта си:

— Знам само, че ако е порочно, то проклет да съм, но това искам да правя повече от всичко на света.

Тя не отговори, седеше и гледаше право в него с лека усмивка, сякаш го молеше да чуе значението на собствените си думи.

— Винаги съм искал да се радвам на богатството си — каза той, — но не знаех как. Дори нямах време да разбера колко го искам. Но знаех, че цялата стомана, която изливам, се връща при мен като стопено злато, а златото може да застине във всяка форма, която поискам, и точно аз трябва да му се наслаждавам. Само дето не можех. Не можех да му намеря приложение. Сега намерих. Аз произведох това богатство и аз ще го накарам да ми купи всяко удоволствие, което искам, включително и удоволствието да видя за колко мога да платя, включително и абсурдния подвиг да превърна теб в луксозен предмет.

— Но аз съм луксозен предмет, за който отдавна си платил — каза тя, без да се усмихва.

— Как?

— Със същото, с което плати и за завода си.

Тя не знаеше дали той разбра пълната и светла окончателност, която представлява мисълта, назована с думи, но знаеше, че онова, което той чувства в този момент, е разбиране. Тя видя как една невидима усмивка си отдъхна в очите му.

— Никога не съм презирал лукса — каза той, — и все пак винаги съм презирал тези, които му се наслаждават. Гледах онова, което те наричаха свои удоволствия, и те ми изглеждаха толкова мизерно безсмислени след онова, което чувствах в завода. Наблюдавах как се лее стоманата, тоновете течна стомана, които текат както искам, накъдето искам. И след това трябваше да ходя на банкет и да гледам хора, които стояха и трепереха с възхищение пред собствените си златни прибори и дантелени покривки, сякаш трапезарията им е господар, а те са само предмети, които го обслужват, предмети, създадени от диамантените си копчета и огърлици, а не обратното. След това хуквах да търся първата възможна купчина шлака, а те разправяха, че не знам как да се наслаждавам на живота, защото се интересувам само от бизнес.

Той погледна приглушената, изваяна красота на стаята и хората, които седяха по масите. Те седяха със самочувствието, че другите ги гледат, сякаш огромната цена на дрехите им и огромните грижи, които бяха положили, за да се наконтят, трябваше да слеят във великолепен резултат — но не го бяха направили. Лицата им изразяваха озлобено безпокойство.

— Дагни, виж тези хора. Те трябва да са плейбоите на живота, търсачи на забавления и любители на лукса. Седят тук и чакат това място да им придаде значение, а не обратното. Но те винаги ни се показват като любители на материалното удоволствие, а след това ни учат, че да се наслаждаваш на материалното удоволствие е зло. Наслада? Те наслаждават ли се? Няма ли някаква извратеност в това, на което са ни учили, някаква грешка, която е порочна и много важна?

— Да, Ханк — много порочна и много, много важна.

— Те са плейбоите, а ние с теб сме просто търговци. Разбираш ли, че сме много по-способни да се наслаждаваме на това място, отколкото те изобщо могат да се надяват?

— Да.

Той каза бавно, сякаш цитираше:

— Защо сме оставили всичко на глупаците? Трябваше да е наше.

Тя го погледна учудено. Той се усмихна.

— Спомням си всяка дума, която ми каза на онзи прием. Тогава не ти отговорих, защото единственият отговор, който имах, единственото нещо, което думите ти значеха за мен, беше отговор, за който щеше да ме намразиш, си мислех — а именно, че те желая — той я погледна. — Дагни, тогава нямаше такова намерение, но онова, което казваше, беше, че искаш да спиш с мен, нали?

— Да, Ханк. Разбира се.

Той издържа на погледа й, после погледна встрани. Мълчаха дълго време. Той се загледа в мекия полумрак наоколо, после в проблясъка на двете винени чаши на масата.

— Дагни, когато бях млад и работех в мините в Минесота, си мислех, че искам да достигна до вечер като тази. Не, не работех за това и не мислех често за него. Но от време на време, в някоя зимна нощ, когато звездите бяха големи и беше много студено, когато бях уморен, защото бях работил две смени, и исках единствено да легна и да заспя на място в мината, си мислех, че някой ден ще седя на място като това, където чаша вино ще струва повече от дневната ми надница, и че ще съм спечелил цената на всяка минута и на всяка капка, на всяко цвете на масата, и ще стоя там единствено заради собственото си приятно прекарване.

Тя попита с усмивка:

— С любовницата си?

Видя внезапната болка в очите му и отчаяно й се прииска да не го беше казвала.

— Със… жена — отговори той. Тя знаеше коя е думата, която премълча. Той продължи с мек и спокоен глас: — Когато забогатях и видях как се забавляват богатите, си помислих, че мястото, което съм си представял, не съществува. Дори не бях си го представял съвсем ясно. Не знаех какво ще бъде, само как ще се чувствам. Отказах се да го очаквам преди години. Но днес го изпитвам.

Той вдигна чашата си и я погледна.

— Ханк, аз… бих се отказала от всичко, което съм имала в живота си, освен от това да бъда… луксозен предмет за твоя разтуха.

Той видя ръката й да трепери, докато вдигаше чашата, и каза спокойно:

— Знам, скъпа.

Тя седеше шокирана, неподвижна: той никога не беше използвал тази дума преди. Той отхвърли глава назад и по лицето му плъзна най-блестящата и весела усмивка, която някога беше виждала.

— Първият ти момент на слабост, Дагни — каза той.

Тя се засмя и поклати глава. Той протегна ръка през масата и я сключи върху голото й рамо, сякаш я подпираше за момент. С мек смях, сякаш случайно, тя прекара устни по пръстите му, това задържа за миг лицето й надолу, за да не види той, че блясъкът в очите й беше от сълзи.

Когато погледна отново нагоре към него, усмивката й беше като неговата, а остатъкът от вечерта беше техният празник — за всичките му години от нощите в мината, за всичките й години от нощта на първия й бал, когато с неутолим копнеж по истинската празничност тя се беше чудила на хората, които очакват светлините и цветята да ги направят бляскави.

„Дали във всичко това… на което ни учат… няма грешка, която е порочна и много важна?“ — мислеше си тя с неговите думи, докато лежеше във фотьойла във всекидневната си през една мрачна пролетна вечер, докато го чакаше да дойде. Само още малко по-нататък, скъпи, мислеше си, погледни малко по-нататък и ще се освободиш от тази грешка и от цялата излишна болка, която никога не е трябвало да понасяш… Но чувстваше, че и тя още не е видяла цялостната перспектива, и се чудеше какви бяха стъпките, които й оставаше да извърви.

* * *

Докато вървеше из тъмнината на улиците към апартамента й, Риърдън държеше ръцете си в джобовете на палтото, с лакти, притиснати към тялото, защото чувстваше, че не иска да докосва нищо и да се опира до никого. Никога не беше го усещал преди това чувство на отвращение, което не беше свързано с някакъв конкретен обект, но изглежда наводняваше всичко около него, правейки града да изглежда подгизнал от мръсотия. Можеше да разбере погнусата от определено нещо, и можеше да се бори с него със здравословно възмущение и знанието, че то няма място в света; но това беше ново за него — чувството, че светът е гнусно място, част от което не иска да бъде.

Беше говорил с производителите на мед, които бяха задушени от поредица директиви, които щяха да ги унищожат до година.

Нямаше какво да ги посъветва, нямаше какво разрешение да им предложи, неговата изобретателност, която го беше направила прочут като човекът, който винаги ще намери начин да продължи да произвежда, вече не можеше да открие начин да ги спаси.

Но те всички знаеха, че няма изход — изобретателността беше добродетел на ума, а онова, което се беше изправило срещу тях, отдавна беше изхвърлило ума като ненужен.

— Това е сделка между момчетата във Вашингтон и вносителите на мед — беше казал един от тях, — най-вече „Д’Анкония мед“.

Това беше само едно малко, странично пробождане от болка, мислеше си, чувство на разочарование, предизвикано от очакване, което никога не беше имал правото да изпитва — трябваше да е наясно, че точно това би направил човек като Франсиско д’Анкония — и се чудеше ядосано защо му се струваше, че някакъв кратък, светъл пламък е угаснал някъде в един лишен от светлина свят.

Не знаеше дали невъзможността да действа беше предизвикала чувството на погнуса или пък самата погнуса го беше накарала да изгуби желание да действа. И двете, мислеше си — желанието предполага възможността да се действа, за да бъде постигнато, а действието предполага цел, която си струва да се постигне. Ако единствената възможна цел е да си измоли нестабилен миг на благосклонност от хора с пистолети, тогава нито действието, нито желанието можеха да съществуват повече.

А животът? — с безразличие се запита той. Животът, мислеше си, е определян като движение, човешкият живот беше целенасочено движение, в какво състояние беше същество, на което са отнети целта и движението, същество, хванато във вериги, но оставено да диша и да вижда цялото величие на възможностите, които може да постигне, оставено да крещи „защо?“ и да вижда дулото на пистолета като единствено обяснение? Той вдигна рамене и продължи — дори не се постара да намери отговор.

Наблюдаваше с безразличие опустошението, което същото това безразличие беше донесло. Без значение колко трудни битки беше преживял в миналото, никога не беше постигнал тази съвършена грозота — да го изостави волята за действие. В моменти на страдание никога не беше позволявал на болката да спечели тази последна и постоянна победа, никога не беше й позволявал да го накара да изгуби желанието си да изпитва радост. Никога не беше се съмнявал в природата на света или във величието на човека като негова двигателна сила и сърцевина. Преди години се беше учудвал, с надменност и недоверие, на фанатичните секти, които се бяха появявали сред хората в тъмните ъгълчета на историята — секти, които вярваха, че човек е уловен в капана на една злонамерена вселена, управлявана от злото, с единствената цел да го измъчва. Тази вечер той разбираше възгледите и чувствата им за света. Ако това, което виждаше около себе си, е светът, в който живее, тогава не искаше да докосва нищо в него, не искаше да се бори с него — той беше аутсайдер, който нямаше какво да губи и не се вълнуваше дали ще живее още дълго.

Дагни и желанието му да я види бяха единственото изключение.

Желанието оставаше. Но, внезапно потресен, той осъзна, че не изпитва нужда да спи с нея тази вечер. Тази нужда, която не му беше давала и миг покой, която растеше, подхранена от собственото си удовлетворяване, се беше изпарила. Беше някаква странна импотентност — нито на тялото, нито на ума му. Чувстваше, все така страстно, както винаги го беше чувствал, че тя е най-желаната жена на света, но от това произлизаше само желанието да я желае, стремеж да чувства, а не чувство. Чувството за вцепенение изглеждаше като безразличие, но корените му не бяха нито в него, нито в нея — сякаш това беше сексуален акт, който принадлежеше на една реалност, която той беше напуснал.

— Не ставай, стой там, толкова е очевидно, че си ме чакала, че искам да погледам още малко.

Каза го от коридора на апартамента й, когато я видя изтегната във фотьойла и забеляза нетърпеливото трепване на раменете й, сякаш се канеше да става, и се усмихна. Забеляза, че като че ли някаква част от него наблюдаваше реакциите му с отдалечено любопитство — че усмивката и внезапната му радост бяха реални. Той улови едно чувство, което винаги беше изпитвал, но никога не беше назовавал, защото то беше безусловно и непосредствено: чувство, което му забраняваше да застане пред нея, когато той изпитва болка. То беше много повече от гордост и желание да скрие страданието — беше чувство, че страданието не бива да се признава в нейно присъствие, че никакво искане на единия или другия не може да има за причина болка и за цел — съжаление. Не съжаление беше донесъл със себе си и не съжаление беше дошъл да намери.

— Все още ли имаш нужда от доказателства, че винаги те чакам? — попита тя, послушно облегната назад, гласът й не беше нито нежен, нито умолителен, а ясен и подигравателен.

— Дагни, защо повечето жени никога не биха го признали, а ги го правиш?

— Защото никога не са сигурни, че би трябвало да са желани. А аз съм.

— Наистина се възхищавам на самоувереността.

— Самоувереността е само част от това, което казах, Ханк.

— А какво е цялото?

— Увереност в моята стойност — и в твоята.

Той я погледна, сякаш за да улови искрица на някаква неочаквана мисъл, тя се усмихна и добави:

— Не съм сигурна дали бих задържала човек като Орън Бойл например. Той изобщо няма да ме иска. А ти ще ме искаш.

— Да не твърдиш — бавно попита той, — че съм се издигнал в очите ти, когато си открила, че те желая?

— Разбира се.

— Това не е реакцията на повечето хора, когато ги желаят.

— Не е.

— Повечето хора чувстват, че се издигат в собствените си очи, ако другите ги желаят.

— А аз чувствам, че другите ме заслужават, ако ме желаят. А и ти чувстваш същото, Ханк, независимо дали го признаваш или не.

Не това ти казах тогава, първата сутрин, мислеше си той, гледайки надолу към нея. Тя лежеше мързеливо изтегната, с безизразно лице, но очите й светеха весело. Знаеше, че и тя и той мислят за същото. Усмихна се, но не каза нищо повече.

Докато седеше полуизлегнат на кушетката и я наблюдаваше през стаята, той се почувства умиротворен, сякаш някаква временна стена се беше издигнала между него и нещата, които беше чувствал по пътя насам. Той й каза за срещата си с човека от Държавния научен институт, защото, макар и да знаеше, че събитието предполага опасност, някакво странно, светещо чувство на удовлетворение изпълваше ума му.

Той се разсмя при възмутения й вид.

— Не си давай труд да им се ядосваш — каза той. — Не е по-лошо от всичко останало, което правят всеки ден.

— Ханк, искаш ли да говоря с доктор Стедлър за това?

— Със сигурност не!

— Трябва да го спре. Поне това може да направи.

— По-скоро бих отишъл в затвора. Доктор Стедлър? Нямаш нищо общо с него, нали?

— Видях го преди няколко дни.

— Защо?

— Заради двигателя.

— Двигателят? — той го каза бавно, по странен начин, сякаш мисълта за двигателя изведнъж го върна в една реалност, за която беше забравил. — Дагни… човекът, който е изобретил този двигател… той е съществувал, нали?

— Ами… разбира се. Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа само, че… това е приятна мисъл, нали? Дори и сега да е мъртъв, някога е бил жив… толкова жив, че е проектирал този двигател…

— Какво има, Ханк?

— Нищо. Кажи ми за двигателя.

Тя му каза за срещата си с доктор Стедлър. Стана и започна да крачи из стаята, докато говореше — не можеше да лежи неподвижно, винаги чувстваше прилив на надежда и желание за действие, когато ставаше въпрос за двигателя.

Първото нещо, което той забеляза, бяха светлините на града зад прозореца: почувства се така, сякаш някой ги палеше, една по една, за да оформят великолепната гледка, която обичаше — чувстваше го, макар и да знаеше, че светлините са били там през цялото време. Тогава разбра, че онова нещо, което се завръщаше, беше вътре в него: един силует, който се оформяше малко по малко и беше всъщност неговата любов към града. Сетне осъзна, че се е завърнала, защото гледаше града до стегнатата и стройна фигура на жена, с нейната високо вдигната глава, с погледа й, зареян в далечината, жена, чиито стъпки сякаш нетърпеливо заместваха полет. Той я гледаше, сякаш е непозната, едва осъзнавайки, че е жена, но гледката се сливаше в едно чувство, което можеше да се изрази така: това е светът и това е неговата сърцевина, това беше създало града, те вървят заедно — ъглестите силуети на сградите и острите черти на едно лице, лишено от всичко друго, освен от цел; издигащите се стъпала от стомана и стъпките, които настоятелно преследват целта; точно такива са били всички хора, които са живели, за да изобретят светлините, стоманата, пещите, двигателите — те са били светът, те, а не другите, които са се свивали по тъмните ъгли, полупросещи, полуопасни, самохвално сочейки отворените си язви като единствено право за живот и добродетелност. Докато знаеше, че съществува дори и един човек със светлата смелост за нова мисъл, можеше ли да предаде света на онези другите? Докато можеше да намери дори една гледка, която да му носи спасително възхищение, можеше ли да повярва, че светът принадлежи на язвите, на оплакването и на пистолетите? Хората, които са изобретявали двигатели, са съществували, той никога не беше се съмнявал в тяхната реалност, тъкмо това видение беше направило контраста непоносим, така че дори и погнусата му беше всъщност почит, израз на неговата лоялност към тях и към света, който беше техен и негов.

— Скъпа… — каза той, — скъпа… — като човек, събудил се внезапно, когато забеляза, че тя е спряла да говори.

— Какво има, Ханк? — меко попита тя.

— Нищо… Само дето не трябваше да се обаждаш на Стедлър — лицето му светеше от увереност, гласът му звучеше весело, покровителствено и нежно; тя не можеше да открие нищо друго, той изглеждаше както винаги, само нежната нотка изглеждаше странна и нова.

— Продължавам да си мисля, че не трябваше — каза тя, — но не знам защо.

— Ще ти кажа защо — той се наведе напред. — Онова, което е искал от теб, е признание, че той все още е прословутият доктор Стедлър, който трябваше да е, но не е, и знае, че не е. Искал е да му засвидетелстваш уважението си, въпреки и в противоречие с действията му. Искал е да изопачиш реалността заради него, така че величието му да остане, а Държавният научен институт да изчезне, сякаш никога не го е имало, а ти си единствената, която може да го направи за него.

— Защо аз?

— Защото ти си жертвата.

Тя го погледна объркано. Той говореше напрегнато, беше почувствал внезапна, силна яснота на възприятията, сякаш вълна от енергия нахлу в полезрението му, сливайки полувидяното и полупроумяното в една-единствена форма и посока.

— Дагни, те правят нещо, което ние никога не сме разбирали. Те знаят нещо, което ние не знаем, но трябва да открием. Не мога да го осъзная напълно, но започвам да виждам части от него. Онзи разбойник от Държавния научен институт беше уплашен, когато отказах да му помогна да се преструва, че е просто един честен купувач на моя метал. Беше силно уплашен. От какво? Не знам — „обществено мнение“ е само начинът, по който той го нарича, но това не е пълното му име. Защо трябва да е уплашен? Той има пистолети, затвори, закони, можеше да конфискува целия завод, ако иска, и никой нямаше да се надигне да ме защити, а и той го знаеше, така че защо трябва да го е грижа какво мисля? Но стана точно това. Май аз трябваше да му кажа, че не е мародер, а мой клиент и приятел. Това искаше от мен. Това е искал и доктор Стедлър от теб — ти е трябвало да действаш така, сякаш той е велик човек, който никога не се е опитвал да разруши твоята железница и моя метал. Не знам какво си мислят, че са постигнали, но искат да се преструваме, че виждаме света такъв, какъвто те се преструват, че го виждат. Имат нужда от някакво одобрение от наша страна. Не знам какво е това одобрение, но, Дагни, знам, че ако ценим живота си, не бива да им го даваме. Ако започнат да те измъчват, не им го давай. Нека разрушат железницата ти и моя завод, но не им го давай. Защото поне това знам: знам, че това е единственият ни шанс.

Тя стоеше неподвижна пред него, наблюдавайки внимателно неясните очертания на някакъв силует, на нещо, което и тя се беше опитала да схване.

— Да… — каза тя, — да, знам какво си видял в тях… И аз го почувствах, но беше само като нещо, което те докосва леко и отминава, преди да осъзнаеш, че си го видял, като полъх на студен въздух, и онова, което остава след него е само чувството, че е трябвало да го спра… Знам, че си прав. Не мога да разбера играта им, но поне това е вярно: не трябва да виждаме света такъв, какъвто искат те да го видим. Това е някаква измама, много стара и много обхватна, и ключът към нейното разбиване е да проверяваме всяка предпоставка, на която ни учат, да поставяме под въпрос всяко наставление, да…

Тя се извърна към него, нещо внезапно й беше хрумнало, но преряза движението и думите в един и същи миг: следващите думи щяха да са онези, които не искаше да му казва. Стоеше и го гледаше с лека, светла и любопитна усмивка.

Някъде дълбоко в себе си той знаеше коя е мисълта, която тя не искаше да назове, но я познаваше само в тази и единствено в тази й недовършена форма, която трябваше да открие своя изказ в бъдещето. Той не спря, за да я улови сега, защото настъпващата вълна от светлина, която чувстваше, една друга мисъл, която идваше преди нея, му беше станала ясна и го беше обзела през последните минути. Той се изправи, приближи се до нея и я взе в ръцете си.

Почувства цялото й тяло притиснато до своето, сякаш телата им бяха две струи, който избликваха заедно нагоре, всяко към отделна точка, всяко носещо цялото им съзнание към срещата на устните им.

Онова, което тя почувства в този момент, съдържаше, като някаква неназована частица от себе си, осъзнаването на красотата в позата на тялото му, докато я държеше, докато стояха в средата на стаята високо над светлините на града.

Онова, което той знаеше, което беше открил тази вечер, беше, че възродилата се любов към съществуването не му беше върната от завръщането на желанието му спрямо нея, а че желанието се беше върнало, след като той беше отвоювал своя свят, любовта, ценността и смисъла на своя свят, и че желанието не беше в отговор на тялото й, а беше прослава на самия него и волята му за живот.

Той не го знаеше, не мислеше за това, беше отвъд необходимостта от думите, но в момента, когато усети отговора на нейното тяло на неговото, той почувства и недопустимото познание, че онова, което беше нарекъл нейно падение, беше най-голямата й добродетел — способността й да усеща радостта от съществуването така, както я усещаше и той.

ГЛАВА XII

АРИСТОКРАЦИЯТА НА ВРЪЗКИТЕ

Календарът в небето зад прозореца на кабинета й показваше втори септември. Дагни се облегна уморено на бюрото си. Първата светлина, която проблясваше с наближаването на здрача, беше винаги лъчът, който осветяваше календара; когато белият отблясък на страницата се появяваше над покривите, той замъгляваше града и ускоряваше настъпването на тъмнината.

Тя гледаше този далечен календар всяка вечер през последните няколко месеца. Дните ти са преброени, сякаш казваше той, сякаш крачеше към нещо, което той знае, а тя не. Някога беше отброявал дните в надпреварата й да построи линията „Джон Голт“ — сега отброяваше дни в надпреварата срещу непознат разрушител.

Един по един мъжете, които бяха построили новите градове в Колорадо, бяха потънали в някаква мълчалива неизвестност, от която никой още не се беше върнал. Градовете, които бяха изоставили, умираха. Някои от фабриките, които бяха построили, бяха останали заключени, без собственик, други бяха конфискувани от местните власти — машините и на едните, и на другите не работеха.

Тя се чувстваше така, сякаш пред нея са разпънали мрачна карта на Колорадо — като контролно табло, с няколко светлинки, пръснати из планините. Една след друга светлините бяха угаснали. Един след друг хората бяха изчезнали. Във всичко това имаше някаква схема, която тя усещаше, но не можеше да определи — тя вече беше в състояние да предскаже почти със сигурност кой ще е следващият и кога. Не разбираше обаче защо.

От онези, които някога я бяха поздравили, когато слизаше от кабината на локомотива на перона на железопътния възел „Уайт“, беше останал само Тед Нилсън, който продължаваше да работи във фабриката „Нилсън Мотърс“.

— Тед, нали няма ти да си следващият? — го беше попитала тя при едно негово скорошно пътуване до Ню Йорк, беше го направила с опит да се усмихне. Той беше отговорил мрачно:

— Надявам се да не съм.

— Как така се надяваш? Не си ли сигурен?

Той беше казал бавно и тежко:

— Дагни, винаги съм смятал, че е по-добре да умра, отколкото да спра да работя. Но така си мислеха и онези, които си заминаха. Струва ми се невъзможно някога да поискам да оставя всичко. Но преди година и за тях изглеждаше невъзможно. Те бяха мои приятели. Знаеха какво ще ни направят — на тези от нас, които оцелеят. Нямаше да си тръгнат така, без да кажат и дума, оставяйки ни допълнителния ужас от необяснимото, освен ако нямаха изключително важна причина. Преди месец Роджър Марш от „Марш електрик“ ми каза, че ще накара да го приковат към бюрото му, за да не може да го остави, независимо какво ужасно изкушение се изправи пред него. Той беше бесен на онези, които си бяха тръгнали. Закле се, че никога няма да го направи. „И ако е нещо, на което мога да противостоя — каза той, — се заклевам, че ще запазя достатъчно от разума си, за да ти оставя писмо и да ти подскажа какво е, така че да не трябва да си блъскаш главата с ужаса, който сега и двамата изпитваме“ Така каза. Преди две седмици замина. И не ми остави писмо… Дагни, не знам какво ще направя, когато го видя — каквото и да е онова, което са видели, преди да си тръгнат.

Струваше й се, че някакъв разрушител се движи безшумно из страната и светлините угасват при допира му — някой, мислеше си тя с горчивина, който е обърнал принципа на двигателя от „Двайсети век“ и сега превръща кинетичната енергия в статична.

Това е врагът, с когото се състезавам, мислеше си тя, докато седеше на бюрото си в сгъстяващия се здрач. Месечният доклад от Куентин Даниълс лежеше на бюрото й. Тя не можеше да бъде сигурна, че Даниълс ще разреши загадката на двигателя, но разрушителят се движеше ловко, уверено, с ускоряващо се темпо — тя се чудеше дали, когато възстанови двигателя, ще е останал някакъв свят, който да го използва.

Тя хареса Куентин Даниълс от момента, в който влезе в кабинета й, на първата им среща. Той беше висок и слаб мъж, на малко над трийсет, с приятно, остро лице и привлекателна усмивка.

Чертите му носеха намек за усмивка винаги, особено когато слушаше — това беше поглед на добронамерена веселост, сякаш ловко и търпеливо отхвърляше незначителното в думите, които чуваше, и стигаше направо до смисъла, миг преди събеседника си.

— Защо отказахте да работите за доктор Стедлър? — попита тя.

Намекът за усмивка стана по-твърд и напрегнат — това беше най-близкото до емоция състояние, което беше изразявал.

Емоцията беше гняв. Но той отговори равно и провлачено, както винаги:

— Знаете ли, доктор Стедлър веднъж каза, че първата дума в „свободно научно изследване“ е излишна. Изглежда го е забравил. Аз пък твърдя, че „правителствено научно изследване“ е противоречие.

Тя го попита какъв пост е заемал в Технологичния институт в Юта.

— Нощен пазач — отговори той.

— Какво? — ахна тя.

— Нощен пазач — учтиво повтори той, сякаш тя просто не го беше чула и нямаше за какво да се удивлява човек.

Продължи, че не харесва нито една от оцелелите научни организации, че би му харесала работата в изследователската лаборатория на някой голям индустриален концерн.

— Но кой от тях може да си позволи да предприеме дългосрочна работа в наши дни, а и защо да го правят?

Така че, когато Технологичният институт в Юта бил затворен поради липса на средства, той останал там като нощен пазач и единствен обитател на мястото — заплатата му била достатъчна, за да посреща нуждите си, а лабораторията на института била там, непокътната, за негова лична, необезпокоявана употреба.

— Значи правите собствени проучвания?

— Точно така.

— С каква цел?

— За мое собствено удоволствие.

— Какво възнамерявате да направите, ако откриете нещо от научна важност или с търговска стойност? Ще го предоставите ли за публична употреба?

— Не знам. Не мисля така.

— Нямате ли желание да служите на човечеството?

— Не говоря този език, госпожице Тагарт. Както и вие, струва ми се.

Тя се засмя.

— Мисля, че ще се разбираме.

— Със сигурност.

След като му беше разказала историята на двигателя и той беше проучил ръкописа, се беше въздържал да коментира — беше казал само, че ще приеме работата при всички условия, които тя назове. Тя го помоли сам да определи условията. Протестираше, удивена, срещу ниската месечна заплата, която той поиска.

— Госпожице Тагарт — каза той, — ако има нещо, което да не мога да приема, то е нещо за нищо. Не знам колко дълго може да се наложи да ми плащате и дали изобщо ще получите нещо в замяна. Ще заложа на собствения си ум. Няма да позволя на никой друг да го прави. Не взимам пари за намерения. Но със сигурност възнамерявам да взимам пари за свършена работа. Ако успея, тогава ще ви одера жива, защото ще искам процент, а той ще бъде висок, но ще си струва.

Когато той назова искания процент, тя се засмя.

— Това наистина ще ме одере жива, но и наистина ще си струва. Добре.

Те се договориха, че това е неин частен проект, а той е неин частен служител — и двамата не искаха да се занимават с намеса от страна на Изследователския отдел на „Тагарт“. Той помоли да остане в Юта като нощен пазач, където имаше цялото лабораторно оборудване и цялото уединение, което му беше нужно. Проектът трябваше да остане конфиденциален помежду им, докато — и освен ако — не успееше.

— Госпожице Тагарт — каза в заключение той, — не знам колко години ще ми отнеме да разреша това, ако изобщо някога стане. Но знам, че ако прекарам остатъка от живота си с това и успея, ще умра доволен.

Сетне добави:

— Има само едно нещо, което искам повече от това да го разреша: да се срещна с човека, който вече го е направил.

Веднъж месечно, след завръщането си в Юта, тя му изпращаше чек, а той й пращаше доклад за работата си. Беше твърде рано за надежди, но докладите му бяха единствената светлинка в тежката мъгла на дните й в кабинета.

Тя вдигна глава, след като свърши да чете. Календарът в далечината отбелязваше втори септември. Светлините на града под него се бяха умножили и блещукаха в далечината. Тя си мислеше за Риърдън. Искаше й се да е в града, искаше й се да го види тази вечер. След това, забелязвайки датата, тя изведнъж си спомни, че трябва да хукне към къщи, за да се облече, защото трябваше да присъства на сватбата на Джим тази вечер.

Тя не беше виждала Джим извън офиса повече от година. Не беше срещала годеницата му, но беше чела достатъчно за годежа по вестниците. Тя стана от бюрото си изтощена, с отвращение и примирение: струваше й се по-лесно да отиде на сватбата, отколкото да се мъчи да оправдава отсъствието си след това.

Бързаше през голямата зала на терминала, когато чу глас, който я повика.

— Госпожице Тагарт!

В гласа имаше едновременно странна нотка на настойчивост и колебание. Това я накара да спре на място — отне й няколко секунди да осъзнае, че я е извикал старият човек от будката за цигари.

— Надявах се да ви зърна от няколко дни, госпожице Тагарт. Много исках да говоря с вас.

На лицето му имаше странен израз — усилие да не изглежда уплашен.

— Съжалявам — с усмивка каза тя, — но цяла седмица тичам вътре и после навън, и нямам време да спра.

Той не се усмихна.

— Госпожице Тагарт, онази цигара с доларовия знак, която ми дадохте преди няколко месеца… Откъде я взехте?

Тя остана неподвижна за момент.

— Опасявам се, че е дълга и сложна история — отговори тя.

— Има ли някакъв начин да се свържете с човека, който ви я е дал?

— Предполагам, макар и да не съм съвсем сигурна. Защо?

— Той ще ви каже ли откъде я е взел?

— Не знам. Какво ви кара да подозирате, че няма да го направи?

Той се поколеба, сетне попита:

— Госпожице Тагарт, какво бихте направили, ако трябва да кажете на някого нещо, за което знаете, че е невъзможно?

Тя се разсмя.

— Човекът, който ми даде цигарата, каза, че в такъв случай човек трябва да провери предпоставките си.

— Така ли? За цигарата?

— Е, не точно. Но защо? Какво трябва да ми кажете?

— Госпожице Тагарт, проверих по целия свят. Обърнах се към всеки източник на информация в тютюневата индустрия. Накарах да направят химически анализ на угарката. Няма фабрика, която да произвежда такава хартия. Ароматните елементи в този тютюн не са използвани в никаква друга смес. Тази цигара е направена на машина, но тя не е произведена от никоя позната ми фабрика — а аз знам всички. Госпожице Тагарт, ако питате мен, тази цигара не е произведена на земята.

* * *

Риърдън стоеше и гледаше разсеяно, докато сервитьорът избутваше количката с вечерята от хотелската му стая. Кен Данагър беше тръгнал. Стаята беше полутъмна — по неизказано съгласие те бяха приглушили светлините по време на вечерята, за да не може лицето на Данагър да бъде забелязано и може би разпознато от сервитьорите.

Трябваше да се срещат крадешком, като престъпници, които не бива да бъдат виждани заедно. Не можеха да се срещат в кабинетите или домовете си, само в претъпканата анонимност на града, в неговия апартамент в хотел „Уейн-Фолклънд“. Можеше да наложат глоба от 10 000 долара и десет години затвор на всеки от тях, ако станеше известно, че той се е съгласил да достави на Данагър четири хиляди тона строителни елементи от риърдънов метал. Не бяха обсъждали закона по време на вечерята, нито пък мотивите си или риска, който поемаха. Просто говореха за бизнес.

С ясен и сух глас, както винаги говореше при всеки разговор, Данагър му беше обяснил, че половината от първоначалната поръчка ще бъде достатъчна за укрепването на онези тунели, които ще рухнат, ако се забави още малко, и за поправката на фалиралите мини на Конфедеративната въглищна компания, които беше купил преди три седмици.

— Чудесна придобивка, но в ужасно състояние. Миналия месец е имало отвратителен инцидент, срутване и експлозия на газ, четиридесет жертви.

Беше добавил с тон, сякаш рецитираше някакъв общ статистически доклад:

— Вестниците пищят, че въглищата сега са най-важната стока за страната. Пищят и че хората от въглищния бизнес се възползват от недостига на петрол. Една банда във Вашингтон пищи, че се разширявам твърде много и че нещо трябва да се направи, за да бъда спрян, защото се превръщам в монополист. Друга банда във Вашингтон пищи, че не се разширявам достатъчно и че трябва да се направи нещо, за да се конфискуват мините ми, тъй като съм алчен за печалби и не искам да удовлетворя нуждите на обществото от гориво. При сегашния ми процент печалба мината на Конфедеративната компания ще върне парите, които съм похарчил за нея, след четиридесет и седем години. Нямам деца. Купих я, защото имам клиент, когото не мога да оставя без въглища — и това е „Тагарт Трансконтинентал“. Продължавам да се притеснявам какво ще стане, ако рухнат железниците.

Сетне беше спрял и беше добавил:

— Не знам защо още ми пука, но е така. Хората във Вашингтон май нямат ясна представа какво ще стане. Аз имам.

Риърдън беше казал:

— Ще доставя метала. Когато имаш нужда от другата половина от поръчката, уведоми ме. И нея ще доставя.

На края на вечерята Данагър беше казал със същия сдържан, студен тон, тон на човек, който знае точното значение на думите:

— Ако някой от нашите работници разбере това и се опита да ни изнудва, ще му платя, стига да иска разумна сума. Но няма да платя, ако има приятели във Вашингтон. Ако някой от тях дойде тук, отивам в затвора.

— Значи отиваме заедно — беше казал Риърдън.

Сам в полутъмната си стая, Риърдън забеляза, че перспективата да отиде в затвора го оставяше напълно безразличен. Спомни си времето, когато, на четиринайсет години, умиращ от глад, не можеше да открадне и плод от щанд на тротоара. А сега възможността да бъде пратен в затвора — ако тази вечеря беше престъпление — нямаше по-голямо значение за него от възможността да бъде смазан от камион: грозен физически инцидент без никаква морална стойност.

Мислеше си, че е принуден да крие като срамна тайна единствената сделка, която му беше донесла радост за година работа, и че крие, отново като срамна тайна, нощите си с Дагни — единствените часове, които го държаха жив. Чувстваше, че има връзка между двете тайни, някаква основна връзка, която трябваше да открие. Не можеше да я осъзнае, не можеше да намери думи, за да я назове, но чувстваше, че в деня, в който успееше да ги намери, щеше да отговори и на всеки въпрос в живота си.

Стоеше до стената, с отметната назад глава, със затворени очи, и мислеше за Дагни. И тогава почувства, че никакви други въпроси вече не го вълнуват. Мислеше си, че ще я види тази вечер, почти с омраза, защото утре сутрин изглеждаше толкова близо, а тогава трябваше да я остави. Чудеше се дали може да остане в града утре или трябва да си тръгне сега, без да я види, за да може да чака, за да може това винаги да е пред него: моментът, в който сключва ръце около раменете й и поглежда надолу към лицето й. Полудял си, мислеше си, но знаеше, че ако тя беше до него през всеки един час от живота му — щеше да е все същото, никога нямаше да се насити, щеше да се наложи да измисли някакво безсмислено мъчение за себе си, за да го понесе. Знаеше, че ще я види тази вечер, и мисълта да си тръгне, без да го направи, увеличаваше удоволствието — мигновено мъчение, което да подкопае сигурността му за следващите часове. Щеше да остави запалена лампата във всекидневната й, щеше да я държи в ръцете си на леглото и да вижда единствено извивката на светлината от китката до глезена й — една-единствена линия, очертаваща цялата форма на дългото й, фино тяло в мрака, след това щеше да обърне главата й към светлината, за да види лицето й, да го види как пада назад, без съпротива, косата й по ръката му, затворените очи и лицето, което сякаш изразява страдание, с устни, разтворени за неговите.

Той стоеше до стената и чакаше всички събития от деня да го напуснат, да се почувства свободен, да осъзнае, че следващият отрязък от време е негов.

Когато вратата на стаята му се отвори рязко и без предупреждение, той не чу и не можа да повярва в първия момент. Видя силуета на жена, сетне на пиколо, което остави един куфар и изчезна. Гласът, който чу, беше на Лилиан.

— Я, Хенри! Съвсем сам и на тъмно?

Тя натисна ключа за лампата до вратата. Стоеше там, облечена старателно, с костюм за пътуване в светло бежово, който изглеждаше така, сякаш беше пътувала в кутия — тя се усмихваше и сваляше ръкавиците си с такъв вид, сякаш се е прибрала у дома.

— Тук ли ще си тази вечер, скъпи? — попита тя. — Или излизаш?

Той не знаеше колко време е минало, преди да отговори:

— Какво правиш тук?

— Не помниш ли, че Джим Тагарт ни покани на сватбата си? — Тази вечер е.

— Не възнамерявах да ходя на сватбата му.

— А аз да.

— Защо не ми каза тази сутрин, преди да тръгна?

— За да те изненадам, скъпи — тя се засмя весело. — Практически невъзможно е да те изкарам пред хора, но си помислих, че може и да го направиш така, импулсивно, просто да излезеш и да се забавляваш, както правят женените двойки. Мислех си, че няма да възразиш — толкова често прекарваш нощта в Ню Йорк!

Той видя небрежния поглед, който тя му хвърли изпод периферията на модерната си шапка. Не каза нищо.

— Разбира се, рискувах — каза тя. — Можеше да водиш някого на вечеря. Или пък възнамеряваше да си дойдеш вкъщи тази вечер?

— Не.

— Имаше ли ангажимент за тази вечер?

— Не.

— Добре — тя посочи куфара. — Донесла съм си вечерно облекло. Ще се обзаложим ли на букет орхидеи, че мога да се облека по-бързо от теб?

Той си мислеше, че Дагни ще бъде на сватбата на брат си тази вечер — вечерта вече не значеше нищо за него.

— Ще те изведа, щом искаш — каза той, — но не и на тази сватба.

— Но аз тъкмо там искам да отида! Това е най-абсурдното събитие на сезона и всички го очакват от седмици, всичките ми приятели. Не бих го пропуснала за нищо на света. Няма по-добро шоу в града, нито пък по-добре рекламирано. Това е един смехотворен брак, но е точно каквото човек може да очаква от Джим Тагарт.

Тя се движеше небрежно из стаята, оглеждайки се, сякаш за да опознае непознато място.

— Не съм била в Ню Йорк от години — каза тя. — Така де, не и с теб. Не и на официално събитие.

Той забеляза паузата в безцелния бяг на очите й — поглед, който се спря за миг върху пълен пепелник и продължи нататък. Прободе го отвращение. Тя го видя в лицето му и се засмя весело:

— Но, скъпи, аз не съм облекчена! Разочарована съм. Наистина се надявах да намеря няколко угарки с червило.

Той й призна смелостта, че си е признала, макар и под прикритието на шега. Но нещо в подчертаната откритост на маниерите й го караше да се чуди дали се шегува — за кратък миг той почувства, че тя му казва истината. Отпъди впечатлението, защото не можеше да допусне, че е възможно.

— Опасявам се, че никога няма да станеш човечен — каза тя.

— Така че съм сигурна, че нямам съперница. А ако имам — в което се съмнявам, скъпи — не мисля, че ще се притеснявам за това, защото ако е човек, който винаги е на разположение, щом му се обадиш, без предварителна уговорка — е, всички знаят що за човек е това.

Той си помисли, че трябва да е внимателен — за малко щеше да я зашлеви.

— Лилиан, знаеш, че подобен хумор ми идва малко в повече.

— Ох, толкова си сериозен — засмя се тя. — Непрекъснато го забравям. Толкова си сериозен за всичко, особено за себе си.

Тогава тя изведнъж се извърна към него. Усмивката й си беше отишла. Тя имаше странен, умолителен вид, който той беше забелязвал и преди, вид, който изглеждаше изтъкан от искреност и кураж.

— Предпочиташ да бъдеш сериозен, Хенри? Добре. Колко време искаш да живея някъде в мазето на живота ти? Колко самотна искаш да стана? Нищо не съм искала от теб. Оставих те да си живееш живота, както ти харесва. Не можеш ли да ми дадеш една вечер? Да, знам, че мразиш партитата и ще се отегчиш. Но за мен това е важно. Наречи го социална суетност — искам да се появя поне веднъж със съпруга си. Предполагам, че никога не мислиш за това по този начин, но ти си важен човек, завиждат ти, мразят те, уважават те и се боят от теб, ти си мъж, който всяка жена би се гордяла да покаже като свой съпруг. Можеш да кажеш, че това е просто долна проява на женско самохвалство, но това е формата, под която се проявява щастието на всяка жена. Не живееш по тези стандарти, но аз живея. Не можеш ли да ми дадеш поне това, с цената на няколко часа скука? Не можеш ли да бъдеш достатъчно силен, за да се подчиниш на задължението си и да изпълниш съпружеския си дълг? Не можеш ли да отидеш там не заради себе си, а заради мен, не защото ти искаш да отидеш, а просто защото аз искам?

Дагни, отчаяно си мислеше той, Дагни, която никога не беше казала и дума за живота му у дома, която никога не беше изразила претенция, упрек или въпрос — той не можеше да се появи пред нея със съпругата си, не можеше да позволи да го види като гордо изложен съпруг, искаше му се да умре, точно в този момент, преди да е извършил това, защото знаеше, че ще го направи.

Защото беше приел тайната си като вина и си беше обещал да поеме последствията от нея, защото беше приел, че Лилиан има право, а той може да понесе всяка форма на порицание, но не може да откаже правото, когато се изисква от него, защото знаеше, че причината за отказа му да отиде беше същата, която не му даваше право да отказва, защото чуваше умолителния вик в съзнанието си: „За Бога, Лилиан, каквото и да е, само не това парти!“, а не си позволяваше да моли за милост… Каза равно, с безжизнен и твърд глас:

— Добре, Лилиан, ще отида.

* * *

Булчинският воал от поръбена с розово дантела се закачи на нацепения под на спалнята в евтиния й апартамент. Черил Брукс го повдигна внимателно и отстъпи, за да се огледа в едно изкривено огледало, което висеше на стената. Снимаха я тук цял ден, както и много пъти преди това през последните два месеца. Тя още се усмихваше с невярваща благодарност, когато хората от вестниците искаха да й направят снимка, но й се щеше да не го правят толкова често.

Застаряваща журналистка, която имаше сладникаво-сантиментална рубрика и горчивата мъдрост на стара полицайка, беше взела Черил под крилото си преди няколко седмици, когато момичето за първи път попадна в пресата като в месомелачка. Днес журналистката беше изгонила репортерите, беше изсъскала „Добре, добре, разкарайте се!“ на съседите, беше затръшнала вратата под носовете им и й беше помогнала да се облече. Трябваше да закара Черил на сватбата — беше открила, че няма кой друг да го направи.

Булчинският воал, бялата сатенена рокля, деликатните обувки и перленият наниз на шията й струваха петстотин пъти повече от цялото съдържание на стаята на Черил. По-голямата част от пространството се заемаше от легло, а останалото беше заето от скрин, стол и няколко рокли, окачени зад избеляла завеса. Големият кринолин на роклята се търкаше в стените при всяко движение, изящната й фигура се люшкаше над полата в драматичен контраст със стегнатия си, строг корсаж с дълги ръкави — роклята беше направена от най-добрия дизайнер в града.

— Виждате ли, когато получих работа в магазинчето, можех да се преместя в по-добра стая — каза извинително тя, — но мисля, че няма голямо значение къде спиш нощем, така че спестих парите си, защото ще ми трябват за нещо важно в бъдеще… — тя спря и се усмихна, клатейки смаяно глава. — Мислех, че ще ми трябват.

— Изглеждаш добре — каза журналистката. — Не можеш да видиш много в това така наречено огледало, но си добре.

— Начинът, по който стана всичко това… Дори нямах време да го осъзная. Но, виждате ли, Джим е прекрасен. Няма нищо против това, че съм просто продавачка в евтин магазин, която живее на подобно място. Не го брои за мой минус.

— Аха — каза журналистката с мрачно лице.

Черил си спомни чудото, когато Джим Тагарт беше дошъл тук за пръв път. Той се беше появил една вечер, без предупреждение, месец след първата им среща, когато тя се беше отказала от надеждата да го види някога отново. Беше ужасно притеснена, чувстваше се, сякаш се опитва да задържи изгрев в кална локва, но Джим се беше усмихнал, сядайки на единствения й стол, гледайки изчервеното й лице и стаята й. След това й беше казал да си сложи палтото и я беше завел на вечеря в най-скъпия ресторант в града. Беше се усмихнал на нейната несигурност, на непохватността й, на страха й да не вземе неправилната вилица, и на израза на очарование в очите й.

Тя не знаеше какво си мисли той. Но той беше разбрал, че тя е вцепенена не от мястото, а от това, че я е завел там, че едва докосва скъпата храна, че приема вечерята не като милостиня от богато копеле, както биха я приели всички момичета на света, а като някаква бляскава награда, която никога не е мислила, че ще заслужи.

Той се беше върнал след две седмици и оттогава срещите им ставаха все по-чести. Той пристигаше в магазина при затварянето, а тя виждаше как другите продавачки зяпат нея, лимузината, униформения шофьор, който й отваряше вратата. Той я водеше в най-добрите нощни клубове и когато я представяше на приятелите си, казваше:

— Госпожица Брукс работи в магазинчето на площад „Медисън“.

Тя виждаше странните изражения на лицата им и как Джим ги наблюдава с подигравателен оттенък в погледа си. Той искаше да й спести нуждата да се преструва или да се притеснява, мислеше си тя с благодарност. Той имаше силата да бъде честен и да не го е грижа дали другите го одобряват или не, с възхищение мислеше тя. Но усети странна, пареща болка, която не беше изпитвала преди, когато чу някаква жена, която работеше за някакво интелектуално политическо списание, да казва на събеседника си на съседната маса:

— Колко щедро от страна на Джим!

Ако той поискаше, тя щеше да му даде единствената отплата, която можеше да му предложи. Беше благодарна, че не го е направил. Но тя усещаше връзката им като огромен дълг, който нямаше с какво да заплати, освен с мълчаливото си обожание. Той няма нужда от обожанието ми, мислеше си.

Имаше вечери, когато идваше да я изведе, но вместо това оставаше в стаята й и й говореше, докато тя слушаше мълчаливо. Това винаги ставаше неочаквано, с някаква особена ненадейност, сякаш не беше възнамерявал да го прави, но нещо беше избликнало в него и той имаше нужда да говори. Тогава той седеше отпуснато на леглото й, без да забелязва нищо наоколо, нито нея самата, въпреки че очите му се преместваха върху лицето й, но само от време на време, сякаш за да се увери, че го слуша живо същество.

— … това не беше за мен, изобщо не беше за мен, защо не ми вярват тези хора? Трябваше да отстъпя пред исканията на синдикатите и да намаля влаковете, и мораториумът върху облигациите беше единственият начин да го направя, затова и Уесли го даде на мен — за работниците, не за мен. Всички вестници казаха, че съм велик пример, който всички бизнесмени трябва да следват — бизнесмен с чувство на социална отговорност. Ето това казаха. Така е, нали? Нали? Какво не му беше наред на този мораториум? Какво като е прескочил някои технически подробности? Беше с добра цел. Всички са съгласни, че всяко нещо е добро, стига да не го правиш за себе си… Но тя няма да ми се довери за добрите цели. Тя не мисли, че някой друг освен самата нея е добър. Сестра ми е безмилостна, надута кучка, която приема само собствените си идеи… Защо продължават да ме гледат така — и тя, и Риърдън, и всички тия хора? Защо са толкова сигурни, че са прави? Ако признавам превъзходството им в областта на материалното, защо те не признават моето в областта на духовното? Те имат мозъци, но аз имам сърце. Те имат способностите да произвеждат богатство, а аз имам способността да обичам. Нима моята способност не е по-великата? Не е ли била призната за най-великата през цялата човешка история? Защо те не я признават?… Защо са толкова сигурни, че са велики?… И ако те са велики, а аз не, не трябва ли тъкмо заради това да ми се поклонят, защото не съм? Няма ли това да бъде акт на истинска човечност? Не се изисква доброта, за да уважаваш човек, който заслужава уважение — това е просто възнаграждение, което си е заслужил. Но да даваш незаслужено уважение е най-върховният акт на милосърдие… Но те са неспособни на милосърдие. Те не са човечни. Не ги засягат нуждите на никого… или слабостта му. Нямат грижа… нямат жал…

Тя разбираше малко от всичко това, но разбираше, че той е нещастен и че нещо го е наранило. Той видя болката от нежността на лицето й, болката от възмущение към враговете му, видя погледа, предназначен за герой, отправен към него от човек, който можеше да изпитва и чувството, което пораждаше този поглед. Тя не знаеше защо е толкова сигурна, че само на нея той може да изповяда мъката си. Приемаше го като специална чест, като още един подарък. Единственият начин да бъде достойна за него беше никога да не го моли за нищо. Веднъж той й предложи пари и тя отказа с такъв ярък, болезнен пламък на гняв в очите си, че той не се опита пак. Гневът беше спрямо самата нея: чудеше се дали е направила нещо, с което да го накара да мисли, че е такъв човек.

Но не искаше да бъде неблагодарна за грижите му или да му досажда с грозната си бедност — искаше да му покаже желанието си да се издигне и да оправдае благосклонността му, така че му каза, че ако иска да й помогне, може да го направи, като й помогне да си намери по-добра работа. Той не отговори. През следващите седмици тя чакаше, но той така и не спомена за това.

Тя обвиняваше себе си: мислеше си, че го е обидила, че той го е възприел като опит от нейна страна да го използва.

Когато й подари една смарагдова гривна, тя беше твърде шокирана, за да разбере. Отчаяно опитвайки се да не го нарани, тя се опита да обясни, че не може да я приеме.

— Защо не? — попита той. — Не е като да си паднала жена, която плаща обичайната цена за това. Да не те е страх, че ще започна да искам нещо от теб? Не ми ли вярваш?

Той се засмя на глас, докато тя отговаряше притеснено, заеквайки. Усмихваше се с някакво особено удоволствие през цялата вечер, когато отидоха в един нощен клуб, а тя носеше гривната и износената си черна рокля.

Той я накара да сложи гривната отново за вечерта, когато я заведе на парти — на един великолепен прием, организиран от госпожа Корнилиъс Поуп. Ако я смяташе за достатъчно добра, и да я заведе в дома на своите приятели, мислеше си тя, прочути приятели, чиито имена беше виждала по недостъпните планински върхове на светските рубрики във вестниците, тя не можеше да го притеснява и да носи старата си рокля. Тя похарчи едногодишните си спестявания за вечерна рокля от светлозелен шифон с широко деколте, колан от жълти рози с кристална катарама. Когато влезе в строгата резиденция, със студени и бляскави светлини и тераса, надвесена над покривите на небостъргачите, разбра, че дрехата й не е подходяща за събитието, въпреки че не можеше да каже защо. Но се държеше гордо изправена и се усмихваше със смелото доверие на коте, което вижда протегната за игра ръка: хората, които са се събрали да си прекарат добре, няма да наранят никого, мислеше си тя.

Час по-късно опитът й да се усмихва се беше превърнал в безпомощна, смутена молба. Сетне усмивката й изчезна, докато наблюдаваше хората около себе си. Тя видя, че кокетните, самоуверени момичета се отнасяха с невероятно нахалство към Джим, сякаш не го уважаваха и никога не бяха го уважавали. Особено една от тях, някоя си Бети Поуп, дъщеря на домакинята, продължаваше да прави забележки, които Черил не можеше да разбере, защото не беше в състояние да повярва, че ги разбира правилно.

Никой не й обръщаше внимание в началото, с изключение на няколкото учудени погледа към роклята й. След известно време забеляза, че я наблюдават. Чу как една възрастна дама попита Джим, с притеснен тон, сякаш става въпрос за важен сродник, с когото е пропуснала да се запознае:

— Не казахте ли, че това е госпожица Брукс от площад „Медисън“?

Тя видя странна усмивка на лицето на Джим, когато отговори с непривично ясен глас:

— Да, от гишето за козметика в магазина.

След това видя, че няколко души станаха твърде учтиви с нея, а други подчертано се отдръпнаха, като повечето от тях бяха толкова удивени, че се чувстваха неловко, докато Джим ги наблюдаваше мълчаливо с онази странна усмивка.

Тя се опита да се махне, да избяга от вниманието им. Докато се промъкваше край стената, чу един мъж да казва, свивайки рамене:

— Е, Джим Тагарт е един от най-силните хора във Вашингтон в момента.

Не го каза с уважение.

Вън на терасата, където беше по-тъмно, тя чу двама мъже да си говорят и се зачуди защо е толкова сигурна, че говорят за нея. Чу единия да казва: „Тагарт може да си го позволи, ако му доставя удоволствие“, а другият да споменава нещо за коня на някакъв римски император на име Калигула.

Тя погледна самотната изправена кула на „Тагарт“, възправяща се в далечината, и си помисли, че разбира: тези хора мразеха Джим, защото му завиждаха. Каквито и да бяха, каквито и имена и колкото и пари да имаха, нито един от тях нямаше достижение, подобно на неговото, никой не беше предизвикал цялата страна, строейки линия, която всички мислеха за невъзможна. За пръв път тя видя, че всъщност имаше какво да предложи на Джим: тези хора бяха също толкова лоши и малки колкото онези, от които беше избягала в Бъфало; той беше също толкова самотен, колкото и тя винаги е била, и искреността на чувствата й беше единственото признание, което беше намерил.

Сетне тя се върна обратно в балната зала, проправяйки си път направо през тълпата, и единственото, останало от сълзите, които се беше опитала да сдържи в мрака на терасата, беше пламенният блясък в очите й. Ако той искаше открито да застане до нея, макар и да беше просто продавачка, ако искаше да се гордее показно с това, ако я беше довел тук, за да посрещне възмущението на приятелите си, то това беше жестът на храбър мъж, който не се подчиняваше на тяхното мнение, и тя искаше да се покаже достойна за куража му, като послужи за бостанско плашило на събитието.

Но беше доволна, че всичко най-накрая свърши, докато стоеше до него в колата му и пътуваха към къщи в мрака. Почувства някакво безрадостно облекчение, борбеното й неподчинение се беше превърнало в странно, тъжно чувство — опита се да не отстъпва пред него. Джим говореше малко, седеше и гледаше мрачно през прозореца на колата. Тя се чудеше дали го е разочаровала по някакъв начин.

Когато спряха пред пансиона, тя му каза отчаяно:

— Съжалявам, ако съм те изложила…

Той не отговори веднага, сетне попита:

— Какво ще кажеш, ако те помоля да се омъжиш за мен?

Тя го погледна, огледа се наоколо — видя един отвратително мръсен дюшек, проснат на някакъв перваз, една заложна къща от другата страна на улицата, една кофа с боклук на малката веранда до тях. Такива въпроси не се задаваха на такова място, тя не знаеше какво означава това и отговори:

— Аз май… нямам никакво чувство за хумор.

— Това е предложение, скъпа.

По този начин те стигнаха до първата си целувка — по лицето й се стичаха сълзи, сълзи, сдържани на приема, сълзи от шок, от щастие, от мисълта, че това трябва да е щастието, както и от някакъв тих, тъжен глас, който й казваше, че не това е начинът, по който е искала да стане.

Не беше и помислила за вестниците до онзи ден, когато Джим й каза да дойде в апартамента му и тя го намери претъпкан с хора, които носеха бележници, фотоапарати и светкавици. Когато за пръв път видя снимката си във вестника — снимка на тях двамата заедно, Джим я беше прегърнал, — тя се кикотеше от удоволствие и се чудеше с гордост дали всеки човек в града я е видял. След известно време удоволствието изчезна.

Те продължиха да я снимат — на гишето в магазина, в метрото, на входа на пансиона, в мизерната й стая. Сега беше готова да вземе пари от Джим и да избяга, да се скрие в някой мрачен хотел за няколкото седмици на годежа й, но той не го предложи.

Изглежда искаше тя да остане, където е. Отпечатваха снимки на Джим зад бюрото му, в главната зала на терминала на „Тагарт“, до стъпалата на частния му вагон, на официален банкет във Вашингтон.

Огромните статии на цяла страница във вестниците, статиите в списанията, гласовете по радиото, кинопрегледите — всички те се сливаха в един-единствен продължителен, нестихващ крясък: за „Пепеляшка“ и „демократичния бизнесмен“.

Тя си казваше, че не бива да изпитва подозрения, когато се чувства неудобно, казваше си да не бъде неблагодарна, когато се чувства наранена. Усети го само на няколко пъти, когато се будеше посред нощ и лежеше в тишината на стаята си, неспособна да заспи. Знаеше, че ще й отнеме години да се възстанови, да повярва, да разбере. Тя преминаваше залитайки през своите дни — като човек, получил слънчев удар, — виждайки единствено фигурата на Джим Тагарт така, както я беше видяла в нощта на великия му триумф.

— Слушай, хлапе — й каза журналистката, докато стоеше в стаята й за последен път, а воалът се спускаше като кристална пяна от косата й до покритите с петна дъски на пода. — Ти мислиш, че ако човек бъде наранен през живота му, то е заради греховете му, и това е вярно в дългосрочен план. Но има хора, които ще се опитат да те наранят заради доброто, което виждат в теб — те знаят, че е добро, имат нужда от него и те наказват за това. Не им позволявай да те пречупят, когато откриеш това.

— Не мисля, че ме е страх — каза тя, гледайки внимателно пред себе си, а лъчистата й усмивка смекчаваше сериозния й поглед. — Нямам право да се боя от нищо. Твърде щастлива съм. Разбирате ли, винаги съм мислела, че няма никакъв смисъл в това, което казват хората — че единственото, което може да ти се случи в живота, е страданието. Няма да отстъпя пред това и да се предам. Мислех, че могат да ти се случат неща, които са красиви и велики. Не очаквах да ми се случат на мен — не толкова много и не толкова скоро. Но ще се опитам да ги заслужа.

* * *

— Парите са коренът на всяко зло — каза Джеймс Тагарт. — Парите не могат да купят щастие. Любовта ще превъзмогне всяко ограничение и всяка социална дистанция. Може и да звучи изтъркано, момчета, но така се чувствам.

Той стоеше под светлините на балната зала в хотел „Уейн-Фолклънд“, в кръг от репортери, които се бяха струпали около него в момента, в който беше приключила брачната церемония. Той чуваше как тълпата от гости бучи като бурно море извън кръга. Черил стоеше до него, ръката й с бяла ръкавица почиваше върху черния му ръкав. Тя все още се опитваше да чуе думите на церемонията, не вярваше съвсем, че ги е чула.

— Как се чувствате, госпожо Тагарт?

Тя чу въпроса, който идваше някъде от кръга на репортерите. Беше като разтърсване, което я върна в съзнание: изведнъж двете думи направиха всичко реално. Тя се усмихна и въздъхна:

— Аз… много съм щастлива.

В двата противоположни края на балната зала Орън Бойл, който изглеждаше прекалено пълен в официалния си костюм, и Бъртрам Скъдър, който изглеждаше прекалено мършав в своя, наблюдаваха тълпата гости с една и съща мисъл, макар че нито един от двамата не би го признал. Орън Бойл си казваше, че търси приятелите си, а Бъртрам Скъдър смяташе, че събира материал за статия. Но и двамата, без го знаят, подреждаха наум лицата, които виждаха, класифицираха ги в две колони, които, ако имаха имена, щяха да се казват „благоразположение“ и „страх“. Имаше хора, чието присъствие означаваше специална протекция за Джеймс Тагарт, и други, чието присъствие беше желание да избегнат враждебността му — едните бяха ръка за помощ, която да го издърпа нагоре, а другите — сведени гърбове, по които да се качи. Според неписаните закони на съвремието никой не получаваше и не приемаше покана от човек с изявено публично присъствие по друга причина — или заради едното, или заради другото.

Хората от първата група бяха повечето млади, те идваха от Вашингтон. Тези във втората група бяха по-стари, те бяха бизнесмени.

Орън Бойл и Бъртрам Скъдър бяха от тези хора, които използват думите като публичен инструмент, който трябва да се избягва в уединението на собствения разсъдък на човека. Думите бяха ангажимент с последствия, срещу които не искаха да се изправят. Нямаха нужда от думи за таблицата си; класификацията се правеше с мимики — почтително вдигане на вежди, маркиращо „Така-а-а!“ за първата група, и саркастично движение на устните, равносилно на „Хм, добре!“ за втората. Едно лице наруши за миг гладката работа на системата им: когато видяха студените сини очи и русата коса на Ханк Риърдън мускулите на лицата им маркираха втората група, но мимиката казваше „о, Боже!“ Резултатът от пресмятането на силата на Джеймс Тагарт беше впечатляващ.

Те знаеха, че Джеймс Тагарт напълно го осъзнава, когато го видяха как се движи сред гостите си. Ходеше отривисто, като по морзовата азбука — той се движеше на къси пробези и с кратки спирания, с вид на леко раздразнение, сякаш пресмятайки броя на хората, които неудоволствието му можеше да притесни. Намекът за усмивка по лицето му имаше злорад оттенък, сякаш знаеше, че самият факт, че са дошли, за да го уважат, обезчестява присъстващите — знаеше го и му се наслаждаваше.

Опашката от тела продължаваше да се влачи и да се върти зад него, сякаш функцията им беше да му доставят удоволствието да ги пренебрегва. Господин Моуън пърхаше някъде в тази опашка, както и доктор Причът, и Балф Юбанк.

Най-настоятелният беше Пол Ларкин. Той продължаваше да описва кръгове около Тагарт, сякаш се опитваше да придобие тен от някой случаен лъч на това слънце, а изпълнената му с копнеж усмивка молеше да бъде забелязана.

Очите на Тагарт се движеха през тълпата бързо и крадешком, като фенерче на крадец, което, според стенографията на мускулите, разбираема за Орън Бойл, означаваше, че Тагарт търси някого и не иска никой да забележи. Търсенето приключи, когато Юджийн Лоусън дойде да стисне ръката на Тагарт и да каже, докато долната му устна се извиваше като възглавница, за да омекоти удара:

— Господин Мауч не успя да дойде, Джим. Господин Мауч много съжалява, беше си наел специален самолет, но в последната минута изникна нещо, жизненоважни национални проблеми, знаете как е.

Тагарт стоеше неподвижно, не отговаряше и се намръщи. Орън Бойл избухна в смях. Тагарт се обърна към него толкова рязко, че другите се изпариха, без да чакат нареждане да се махнат.

— Какво точно си мислиш, че правиш? — избухна Тагарт.

— Забавлявам се, Джими, просто се забавлявам — каза Бойл.

— Уесли беше твоето момче, нали?

— Аз знам един, който е моето момче и е по-добре да не го забравя.

— Кой? Ларкин? Хм, не, не мисля, че говориш за Ларкин. А ако не говориш за Ларкин, мисля, че трябва да внимаваш с притежателните местоимения. Нямам нищо против възрастовата класификация, знам, че изглеждам млад за годините си, но съм просто алергичен към местоименията.

— Много хитро, но някой ден ще прекалиш с хитростите и ще е скоро.

— Ако го направя, просто действай и се възползвай възможно най-добре от това, Джими. Ако.

— Проблемът с хората, които се изхвърлят, е, че паметта им е къса. По-добре си спомни кой задуши риърдъновия метал на пазара заради теб.

— Спомням си кой обеща да го направи. Същият, който след това дръпна всеки конец, до който успя да се добере, за да попречи издаването на тази директива, защото реши, че може да се нуждае от риърдънов метал в бъдеще.

— Защото ти похарчи десет хиляди долара, наливайки алкохол в хора, за които се надяваше, че ще попречат на директивата за мораториум върху облигациите!

— Точно така. Това направих. Имах приятели, които имаха облигации на „Тагарт“. И освен това аз също имам приятели във Вашингтон, Джими. Твоите надиграха моите с мораториума, но моите спечелиха за риърдъновия метал — и няма да го забравя. Но какво пък — за мен няма проблем, така се разпределят нещата, само не се опитвай да ме плашиш, Джими. Запази го за кретените.

— Ако не вярваш, че винаги съм се опитвал да направя най-доброто за теб…

— Разбира се, че е така. Най-доброто, което може да се очаква, като се вземе предвид всичко останало. А и ще продължиш да го правиш, докато имам някой, който ти трябва, но нито минута повече. Така че просто исках да ти напомня, че имам собствени приятели във Вашингтон. Приятели, които не се купуват с пари, също като твоите, Джими.

— Какво искаш да кажеш?

— Само това, което си мислиш. Онези, които можеш да купиш, не струват нищо, защото някой винаги може да им предложи повече, така че полето е отворено за всички и всичко е като добрата стара конкуренция. Но ако знаеш нещо, което може да уличи някого, значи си го хванал, няма кой да наддаде повече и можеш да разчиташ на приятелството му. Е, ти имаш приятели, и аз имам. Ти имаш приятели, които аз мога да използвам, и обратното. За мен няма проблем — какво толкова, човек трябва да търгува с нещо. Ако не търгуваме с пари, защото епохата на парите отмина, значи ще търгуваме с хора.

— Накъде биеш?

— Просто ти казвам някои неща, които трябва да запомниш. Вземи Уесли например. Обеща му асистентско място в Бюрото по национално планиране, за да прекараш Риърдън, по времето на Закона за изравняване на възможностите. Имаше връзките да го направиш и те помолих да го сториш, в замяна на правилото „Гарван гарвана око не вади“, за което пък аз имах връзките. Така че Уесли изигра ролята си, а ти се погрижи всичко да е черно на бяло — о, естествено, знам, че имаш писмено доказателство за сделките, които е сключил, за да помогне прокарването на този закон, докато взимаше парите на Риърдън, уж за да се бориш с него, и го държеше настрана. Доста грозни сделки. За господин Мауч ще бъде доста неприятно, ако това стане публично известно. Така че ти спази обещанието си и му извоюва работата, защото си мислеше, че го държиш. Така си и беше. А и той си плати доста богато, нали? Но това не работи вечно. След известно време господин Уесли Мауч може да стане толкова силен, а скандалът — толкова стар, че никой няма да го интересува как е започнал или кого е прецакал. Нищо не трае вечно. Уесли беше човек на Риърдън, после беше твой човек, а утре може да бъде човек на някого другиго.

— Да не намекваш нещо?

— Ами не. Просто те предупреждавам като приятел. Ние сме стари приятели, Джими, и си мисля, че такива трябва и да останем. Мисля, че можем да си бъдем много полезни един на друг, ако не започнеш да си въобразяваш погрешни неща за приятелството. Аз поне вярвам в баланса на силите.

— Ти ли попречи на Мауч да дойде тук тази вечер?

— Може би да, а може би не. Ще те оставя да се притесняваш. Ще е добре за мен, ако съм го направил, и още по-добре, ако не съм.

Черил следваше с поглед Джеймс Тагарт сред тълпата. Лицата, които продължаваха да се скупчват и да се менят около нея изглеждаха толкова приятелски, а гласовете им бяха толкова настойчиво топли, че тя беше сигурна, че в стаята няма никаква злоба. Чудеше се защо някои от тях й говореха за Вашингтон с изпълнен с надежда, поверителен тон, с полуизречения, полунамеци, сякаш търсеха помощта й за нещо тайно, което очакваха да разбира. Тя не знаеше какво да каже, но се усмихваше и отговаряше каквото й хрумне. Не можеше да опозори лика на „госпожа Тагарт“ с каквато и да е проява на страх.

След това видя врага — висока, слаба фигура в сива вечерна рокля, сега нейна зълва. Напрежението и гнева в съзнанието на Черил идваха от измъчения глас на Джим, който звучеше в главата й. Усещаше дразнещото натякване за някакъв дълг, останал неизпълнен. Очите й продължаваха да се връщат към нея и да я изучават напрегнато. Снимките на Дагни Тагарт във вестниците показваха само тяло, облечено в панталон или лице с наклонена шапка и вдигната яка на палтото. Сега тя носеше сива вечерна рокля, която изглеждаше неприлична, защото беше строга и скромна, толкова скромна, че скоро изчезваше от вниманието и го съсредоточаваше само върху крехкото тяло, което се преструваше, че скрива. В сивата тъкан имаше оттенък на синьо, което подхождаше на металното сиво на нейните очи. Не носеше бижута, само гривна на китката си — верижка от тежки метални брънки със синьо-зелен оттенък.

Черил изчака, докато Дагни остана сама, после се втурна напред, прекосявайки решително стаята. Погледна отблизо металните очи, които изглеждаха едновременно студени и напрегнати, очи, които гледаха право в нея с вежливо, безразлично любопитство.

— Има нещо, което искам да знаете — каза Черил с напрегнат и суров глас, — за да няма преструвки. Няма да съм просто сладка роднина. Знам какво сте сторили на Джим и как сте го потискали цял живот. Ще го защитавам от вас. Ще ви сложа на място. Аз съм госпожа Тагарт. Сега аз съм жената в това семейство.

— Чудесно — каза Дагни. — Аз пък съм мъжът.

Черил я гледаше как се отдалечава и си мислеше, че Джим е бил прав — сестра му беше създание на студеното зло; не й беше дала нито отговор, нито признание, нито каквато и да е емоция, освен полъх от нещо като изненадана, равнодушна веселост.

* * *

Риърдън стоеше до Лилиан и я следваше, докато тя се движеше. Тя искаше да я виждат със съпруга й, така че той се подчиняваше. Не знаеше дали някой го гледа или не; не забелязваше никого около тях, освен човека, който не можеше да си позволи да види. Образът, който занимаваше съзнанието му, беше от онзи момент, когато беше влязъл в стаята с Лилиан и беше видял Дагни да ги гледа. Беше погледнал право към нея, готов да поеме всеки удар, който очите й можеха да му нанесат. Каквито и да бяха последствията за Лилиан, той беше готов да признае публично изневярата си, там, в този момент, вместо да извърши отвратителното престъпление да избегне очите на Дагни, да затвори лицето си с безразличието на страхливец, да се преструва пред нея, че не знае какво прави.

Но удар нямаше. Той познаваше всеки оттенък на чувство, изразяван някога на лицето на Дагни — разбра, че тя не се е почувствала шокирана и видя единствено непокътната ведрина. Очите й се бяха срещнали с неговите, признавайки пълното значение на тази среща, но тя го гледаше така, както би го гледала навсякъде — в неговия кабинет или в нейната спалня. Беше му се сторило, че тя стои пред тях двамата, на няколко крачки разстояние, разкрита пред тях също така просто и открито, както и сивата рокля разкриваше тялото й.

Тя им се беше поклонила и вежливото движение на главата беше насочено и към двамата. Той беше отвърнал, беше видял как Лилиан кимва рязко, след това беше видял Лилиан да се отдалечава и беше осъзнал, че е останал с наведена глава доста дълго.

Не знаеше какво точно му казват приятелите на Лилиан или какво им отговаря. Също като човек, който върви стъпка по стъпка, опитвайки се да не мисли за дължината на безнадеждния път, и той преминаваше от момент на момент, без да допуска нищо в съзнанието си. Чуваше парченца от доволния смях на Лилиан и тон на задоволство в гласа й.

След известно време забеляза жените около себе си — те всички сякаш приличаха на Лилиан, със същата замръзнала вежливост, с неподвижно вдигнати тънки вежди и очи, застинали в скована веселост. Забеляза, че се опитват да флиртуват с него и че Лилиан наблюдава това така, сякаш се наслаждава на безнадеждността на техните опити. Значи това беше щастието на женската суета, което тя го беше умолявала да й даде, това бяха стандартите, по които не живееше, но с които трябваше да се съобразява. Обърна се, за да избяга при група мъже.

Не можа да намери и едно правилно твърдение в разговора на мъжете — за каквото и да говореха, то като че ли никога не беше темата, която всъщност обсъждаха. Той слушаше като чужденец, който разпознава някои от думите, но не може да ги свърже в изречение. Един млад мъж с безочието на алкохолик залитна край групата и се сопна с кикот:

— Научи ли си урока, Риърдън?

Не знаеше какво има предвид младият плъх — всички други изглежда го знаеха, изглеждаха шокирани и тайно се радваха.

Лилиан се отдалечи от него, сякаш му показваше, че не настоява да бъде до нея буквално. Той се оттегли в един ъгъл на стаята, където никой не можеше да го види или да проследи накъде сочи погледът му. След това си позволи да гледа Дагни. Гледаше сивата рокля, въртеливите движения на меката тъкан, докато тя вървеше, моментните паузи, изваяни от тъканта, сенките и светлината. Видя я обвита в синкавозелен дим, който се оформи за миг в широка дъга, която се простираше от коляното й до върха на сандала й. Познаваше всяка част, която светлината щеше да оформи, ако димът изчезнеше.

Почувства мрачна, разкъсваща болка: това беше ревността от всеки мъж, който говореше с нея. Никога не беше я чувствал преди, но тук я усещаше, тук, където всеки имаше право да се приближи към нея, освен самия той.

Сетне, сякаш един-единствен внезапен удар в съзнанието му за миг изчисти перспективата, той почувства огромно учудване — какво прави тук и защо? В този миг той изгуби всички дни и догми от миналото си, концепциите, проблемите и болката бяха изчезнали — той знаеше само, сякаш от огромна, ясна дистанция, че човек съществува, за да осъществи желанията си, и се чудеше защо стои тук, чудеше се кой има право да иска да изгуби и един незаменим час от живота си, когато единственото му желание беше да грабне крехкото тяло, облечено в сиво и да го държи през цялото време, което му беше останало на този свят.

В следващия момент почувства тръпката от идването на себе си. Усети стегнатото, презрително движение на устните си, свити, изразяващи думите, които крещеше на самия себе си: сключил си договор, спазвай го. А после внезапно си помисли, че в бизнес сделките съдилищата не признават договор, в който едната страна не е предоставила никакво ценно възнаграждение на другата. Чудеше се какво го е накарало да си го помисли. Мисълта изглеждаше неуместна. Той не й се отдаде.

Джеймс Тагарт видя Лилиан Риърдън да се приближава небрежно към него точно в момента, когато случайно беше останал сам в полутъмния ъгъл между една палма в саксия и един прозорец. Той спря и я изчака да се приближи. Не можеше да отгатне целта й, но маниерът й означаваше, според кодекса, който и той разбираше, че е по-добре да я изслуша.

— Харесва ли ти сватбеният ми подарък, Джим? — попита тя и се засмя на притеснения му поглед. — Не, не се опитвай да си спомниш списъка с неща в апартамента си, чудейки се кое по дяволите е от мен. Не е в апартамента ти, а е тук, и не е материален подарък, скъпи.

Той видя лекия намек за усмивка на лицето й, израз, който сред приятелите му означаваше покана да се сподели тайна победа — това не беше поглед, който изразяваше, че притежателят му се беше оказал по-умен от някого, а просто, че се беше оказал по-хитър. Той отговори внимателно, с безопасна, приятна усмивка:

— Твоето присъствие е най-добрият подарък, който можеш да ми подариш.

— Моето присъствие ли, Джим?

Чертите на лицето му се изопнаха за миг. Знаеше какво има предвид, но не беше очаквал да го чуе. Тя се усмихна открито.

— И двамата знаем чие присъствие е най-ценно за теб тази вечер — и най-неочаквано. Не си ли помисли да ми го признаеш? Изненадана съм. Мислех, че си гений в разпознаването на потенциални приятели.

Нямаше да се остави, гласът му остана внимателно неутрален.

— Нима съм пропускал да оценя приятелството ти, Лилиан?

— Стига, скъпи, знаеш за какво говоря. Не очакваше той да дойде, не мислеше наистина, че него го е страх от теб, нали? Но да накараш другите да мислят, че е така — това е неоценимо предимство, нали?

— Аз… изненадан съм, Лилиан.

— Не трябва ли да кажеш „впечатлен“? Гостите ти са впечатлени. Почти мога да ги чуя какво мислят из цялата стая. Повечето си мислят: „Ако той търси споразумение с Джим Тагарт, по-добре и ние да сме готови за старта“. А малцина мислят „Ако него го е страх, ще се измъкнем с много повече“. Това е точно както го искаш, разбира се, и не бих и помисляла да развалям победата ти, но ти и аз сме единствените, които знаят, че не си го постигнал сам.

Той не се усмихна, а попита с безизразно лице и спокоен глас, в който обаче имаше внимателно премерена рязкост:

— Какво целиш?

Тя се засмя.

— Всъщност същото, което и ти, Джим. Но, практически погледнато, нищо такова. Просто услуга, която ти направих, без да ми трябва услуга в замяна. Не се притеснявай, не лобирам за никакви специални интереси. Не се опитвам да изстискам някаква специална директива от господин Мауч. Дори не си прося диамантена корона от теб. Освен, разбира се, ако е корона от нематериален вид, каквато би била твоята признателност.

Той я погледна право в нея за пръв път, с присвити очи и лице, отпуснато в същата полуусмивка като нейната, с израз, който означаваше и за двамата, че са се почувствали удобно заедно: израз на презрение.

— Знаеш, че винаги съм ти се възхищавал, Лилиан, като на една наистина ненадмината жена.

— Осъзнавам го.

Слой насмешка покриваше леко меките нотки на гласа й като лак. Той я изучаваше нагло.

— Трябва да ми простиш, ако мисля, че известно любопитство е позволено между приятели — каза той, без тон на извинение. — Чудя се от какъв ъгъл разглеждаш възможността за някои финансови ангажименти — или загуби, — които да се отразят на твоите лични интереси.

Тя сви рамене.

— От ъгъла на ездачка, скъпи. Ако имаш най-силния кон в света, му стягаш юздите толкова, че да те носи удобно, дори и това да означава да пожертваш пълния му капацитет, дори и пълната му скорост никога да не се види и огромната му сила да се похаби. Ще го направиш, защото ако го оставиш на пълна скорост, ще те хвърли за нула време… Все пак финансовите аспекти не са основната ми грижа, нито пък твоята, Джим.

— Наистина съм те подценил — бавно каза той.

— Е, това е грешка, която искам да ти помогна да поправиш. Знам какви проблеми ти причинява той. Знам защо те е страх от него, а и имаш добри причини да е така. Но… ти си в бизнеса и в политиката, така че ще се опитам да го кажа на твоя език. Един бизнесмен казва, че може да достави стоките, а политическият агитатор казва, че може да достави гласовете, нали така? Това, което искам да знаеш, е, че аз мога да ти го доставя когато пожелая. Можеш да действаш съобразно това.

Според кодекса на приятелите му разкриването на някаква част от личността си означаваше да дадеш оръжие на врага си, но той прие признанието й и му отвърна:

— Де да бях толкова умен като сестра ми.

Тя го погледна без учудване; думите не й се сториха неуместни.

— Да, там е трудно — каза тя. — Няма ли раними места? Няма ли слабости?

— Никакви.

— Любовни връзки?

— Боже, не!

Тя вдигна рамене в знак, че трябва да сменят темата — Дагни Тагарт беше човек, с който не искаше да се занимава.

— По-добре да те оставям, че да можеш да си поговориш с Балф Юбанк — каза тя. — Изглежда притеснен, защото не си го погледнал цяла вечер и се чуди дали литературата ще остане без приятел в съда.

— Лилиан, ти си чудесна! — спонтанно каза той.

Тя се засмя.

— Това, скъпи мой, е нематериалната корона, която исках!

Остатък от усмивка остана на лицето й, докато се движеше през тълпата — неясна усмивка, която меко премина в израз на напрежение и скука, като този на всички лица около нея. Тя се движеше напосоки, наслаждавайки се на това да усеща, че я гледат, а сатенената й рокля с цвят на яйчена черупка блещукаше като тежък крем при движението на високото й тяло.

Онова, което прикова вниманието й беше синьо-зеленият проблясък, само за миг, на китката на слаба ръка. След това видя финото тяло, сивата рокля, крехките голи рамене. Спря и погледна намръщено гривната. Дагни се обърна, докато се приближаваше. От всичко, което предизвикваше негодуванието на Лилиан, безразличната вежливост на лицето на Дагни беше най-голямото.

— Какво мислите за сватбата на брат си, госпожице Тагарт? — небрежно и с усмивка попита тя.

— Нямам мнение за нея.

— Да не искате да кажете, че не я смятате за достойна за внимание?

— Ако искате да съм точна — да, точно това смятам.

— Но не виждате ли някакво чисто човешко значение в нея?

— Не.

— Не мислите ли, че човек като съпругата на брат ви заслужава някакъв интерес?

— Ами не.

— Завиждам ви, госпожице Тагарт. Завиждам на олимпийската ви дистанцираност. Това, мисля, е тайната защо низшите смъртни не могат и да се надяват да постигнат вашите успехи в бизнеса. Те позволяват вниманието им да бъде отклонявано, дори и да е само за това да признаят достижения в други области.

— За какви достижения говорим?

— Не отдавате ли някакво признание на жените, които достигат невероятни висоти на завоеванието не в промишлеността, а в човешките дела?

— Не мисля, че има такова нещо като „завоевание“ в човешките дела.

— О, но вижте например колко напрегнато трябва да работят другите жени — ако работата беше единственото, с което разполагаха, — за да постигнат това, което е постигнало онова момиче чрез личността на брат ви.

— Не мисля, че тя знае каква е същността на онова, което е постигнала.

Риърдън ги видя заедно и се приближи. Чувстваше, че трябва да чуе, независимо от последствията. Спря мълчаливо до тях. Не знаеше дали Лилиан е забелязала присъствието му, но знаеше, че Дагни го е видяла.

— Покажете все пак малко щедрост към нея, госпожице Тагарт — каза Лилиан. — Поне щедростта на вниманието. Не бива да презирате жените, които не притежават блестящия ви талант и които упражняват собствените си дарби. Природата винаги балансира даровете си и предлага компенсации, не мислите ли?

— Не съм сигурна, че ви разбирам.

— О, сигурна съм, че не искате да го формулирам по-ясно.

— Тъкмо напротив.

Лилиан ядосано потръпна — жените, които бяха нейни приятелки отдавна щяха да я разберат и да я спрат, но това беше нов за нея противник — жена, която отказваше да бъде наранена. Тя нямаше против да се изрази и по-ясно, но видя, че Риърдън я гледа. Усмихна се и каза:

— Вижте например снаха си, госпожице Тагарт. Какъв шанс има тя да се издигне в обществото? Никакъв, по вашите взискателни стандарти. Не би могла да направи успешна кариера в бизнеса. Не притежава необичайния ви ум. Освен това мъжете биха направили това невъзможно за нея. Щяха да я намерят за твърде привлекателна. Така че тя се е възползвала от факта, че мъжете имат стандарти, които, за съжаление, не са така високи като вашите. Прибягнала е до таланти, които, сигурна съм, вие презирате. Никога не сте се опитвали да се състезавате с нас, по-низшите жени, в единствената област на нашата амбиция — власт над мъжете.

— Ако го наричате власт, госпожо Риърдън, тогава не, не съм.

Тя се обърна, за да си тръгне, но гласът на Лилиан я спря.

— Ще ми се да вярвам, че сте напълно последователна, госпожице Тагарт, и напълно лишена от човешки слабости. Ще ми се да вярвам, че никога не сте изпитвала желание да ласкаете или да обиждате някого. Но виждам, че очаквахте Хенри и аз да сме тук тази вечер.

— Не, не мога да кажа такова нещо, не съм виждала списъка с гости на брат си.

— Тогава защо носите тази гривна?

Очите на Дагни се приковаха в нейните.

— Винаги я нося.

— Не мислите ли, че довеждате шегата твърде далеч?

— Това никога не е било шега, госпожо Риърдън.

— Тогава ще ме разберете, ако кажа, че бих желала да ми върнете тази гривна.

— Разбирам ви. Но няма да ви я върна.

Лилиан изчака за миг, сякаш за да позволи и на двете им да разберат значението на мълчанието си. За пръв път издържа погледа на Дагни, без да се усмихне.

— Какво очаквате да си помисля, госпожице Тагарт?

— Каквото ви харесва.

— Какъв е мотивът ви?

— Знаехте мотива ми, когато ми дадохте гривната.

Лилиан погледна Риърдън. Лицето му беше безизразно — тя не видя реакция, дори и намек за намерение да й помогне или да я спре — нищо, освен внимание, което я накара да се почувства така, сякаш стои пред прожектор. Усмивката й се върна като щит, весела, покровителствена усмивка, предназначена да превърне темата отново в обикновен светски разговор.

— Сигурна съм, госпожице Тагарт, че разбирате колко неподходящо е това.

— Не.

— Но вероятно знаете, че поемате опасен и грозен риск.

— Не.

— Не взимате ли предвид възможността… да бъдете разбрана погрешно?

— Не.

Лилиан поклати глава в усмихнат упрек.

— Госпожице Тагарт, не мислите ли, че това е случай, в който човек не може да си позволи да се втурне в абстрактна теория, а трябва да вземе предвид практическата реалност?

Дагни не се усмихваше.

— Никога не съм разбирала какво значи подобно твърдение.

— Значи, че вашето поведение може да е силно идеалистично — сигурна съм, че е така, — но, за съжаление, повечето хора не споделят възвишеното ви мислене и ще изтълкуват погрешно действието ви по начин, който ще бъде ужасно неприятен за вас.

— Тогава отговорността и рискът ще бъдат техни, не мои.

— Възхищавам се на вашата… не, не бива да казвам „невинност“, дали не е „чистота“? Сигурна съм, че никога не сте си го помисляли, но животът не е толкова прав и логичен като… като железопътна релса. Достойно за съжаление е, но е възможно възвишените ви намерения да накарат хората да си помислят неща, които… които, знаете, сигурна съм, ще бъдат мръсни и скандални.

Дагни гледаше право в нея.

— Не знам.

— Но вие не можете да пренебрегнете тази възможност.

— Напротив — Дагни се обърна.

— Но едва ли е необходимо да бъда по-ясна.

— Необходимо е, ако искате да продължим разговора.

Очите на Лилиан се преместиха върху лицето на Риърдън, търсейки знак, който да й помогне да реши дали да продължи или да спре. Той не й помагаше.

— Госпожице Тагарт — каза тя, — не съм ви равна по философска висота. Аз съм просто съпруга. Моля ви, дайте ми тази гривна, ако не искате да си помисля онова, което мога да си помисля и което не искате да назовавам.

— Госпожо Риърдън, това ли е начинът и мястото, по който сте избрали да намекнете, че спя със съпруга ви?

— Разбира се, че не! — викът й издаваше панически внезапен рефлекс — като рязко отдръпване на ръката на джебчия, заловен на местопрестъплението. Тя добави с ядосан, нервен кикот, със саркастичен и искрен тон, който признаваше колебливо истинското й мнение: — Това би било последното, която бих помислила.

— Тогава би ли се извинила на госпожица Тагарт? — каза Риърдън. Дагни сдържа дъха си, потискайки всичко, освен леко задъхване. И двете се обърнаха към него. Лилиан не видя нищо на лицето му, Дагни видя мъчение.

— Не е необходимо, Ханк — каза тя.

— Необходимо е. За мен — студено отговори той, без да я поглежда, но гледаше Лилиан заповеднически — заповед, която не можеше да остане неизпълнена. Лилиан изучаваше лицето му с меко учудване, но без притеснение или гняв, като човек, изправен срещу незначителна загадка.

— Но разбира се — отстъпчиво каза тя, гласът й отново беше с покоен и самоуверен. — Моля приемете извиненията ми, госпожице Тагарт, ако съм създала впечатление, че подозирам съществуването на връзка, която смятам за невероятна за вас, а и, познавайки неговите наклонности, невъзможна за мъжа ми.

Тя се обърна и се отдалечи безразлично, оставяйки ги заедно, сякаш решително доказвайки думите си.

Дагни стоеше неподвижно, със затворени очи; мислеше си за нощта, когато Лилиан й беше дала гривната. Тогава той беше застанал на страната на жена си — сега беше застанал на нейната. От тримата тя беше единствената, която разбираше напълно значението на това.

— Каквото и да е най-лошото, което искаш да ми кажеш, ще бъдеш права.

Тя го чу и отвори очи. Той я гледаше студено, със сурово лице, без знак на болка или извинение, който да предполага надежда за прошка.

— Мили мой, не се измъчвай така — каза тя. — Знам, че си женен. Никога не съм се опитвала да избягам от това. И тази вечер не ме наранява.

Първата й дума беше най-силният от поредицата удари, които той усети: никога не беше я използвала преди. Никога не беше му показвала този нежен тон. Никога не беше говорила за брака му в уединението на техните срещи — а и въпреки това го правеше тук с лекота и простота. Тя видя гнева по лицето му, бунта срещу съжалението, намерението да каже с презрение, че не си е признал никакво мъчение и няма нужда от помощ, сетне разбирането, че тя познава лицето му толкова добре, колкото и той нейното… Той затвори очи, наведе глава за миг и каза съвсем тихо:

— Благодаря.

Тя се усмихна и се отдалечи.

Джеймс Тагарт държеше празна чаша от шампанско в ръка и забеляза припряността, с която Балф Юбанк махна на един минаващ сервитьор, сякаш сервитьорът беше виновен за непростим пропуск. След това Юбанк довърши изречението си:

— … но вие, господин Тагарт, знаете, че човек, който живее в по-висш план, не може да бъде разбран или оценен. Това е безнадеждна битка — да се опитваш да получиш подкрепа за литература в свят, управляван от бизнесмени. Те са просто тесногръди, вулгарни хора от средната класа, или пък хищни диваци като Риърдън.

— Джим — каза Бъртрам Скъдър, тупвайки го по рамото — най-добрият комплимент, който мога да ти направя, е, че не си истински бизнесмен!

— Ти си културен човек, Джим — каза доктор Причът — не си бивш миньор като Риърдън. Не трябва да ти обяснявам изключителната нужда от помощ от страна на Вашингтон за висшето образование.

— Наистина ли харесахте последния ми роман, господин Тагарт? — продължаваше да пита Балф Юбанк. — Наистина ли ви хареса?

Орън Бойл погледна към групата, докато прекосяваше стаята, но не спря там. Погледът беше достатъчен, за да прецени естеството на нейните притеснения. Честно е, помисли си, човек трябва да търгува с нещо. Той знаеше какво точно се търгува, но не си направи труда да го назове.

— Ние сме в зората на нова ера — каза Джеймс Тагарт над ръба на чашата си с шампанско. — Ние разбиваме порочната тирания на икономическата власт. Ще освободим човека от управлението на долара. Ще освободим духовните си цели от зависимостта от собствениците на материални средства. Ще освободим културата си от примката на печалбарите. Ще построим общество, посветено на висши идеали, и ще заменим аристокрацията на парите…

— … с аристокрация на връзките — каза един глас зад групата.

Те се извърнаха. Човекът срещу тях беше Франсиско д’Анкония. Лицето му беше почерняло от лятното слънце, а очите му бяха точно с цвета на небето в ден като онзи, в който беше придобил тена си. Усмивката му напомняше за лятна сутрин. Начинът, по който носеше официалния си костюм караше останалите в тълпата да изглеждат така, сякаш са се маскирали с наети костюми.

— Какво има? — попита той във възцарилата се тишина. — Да не би да казах нещо, което някой тук не знае?

— Как ти се озова тук? — това беше първото нещо, което Джеймс Тагарт успя да каже.

— Със самолет до Ню Йорк, после с такси, а накрая — с асансьора от апартамента ми, петдесет и три етажа над теб.

— Нямах предвид… Исках да кажа…

— Не изглеждай толкова учуден, Джеймс. Ако кацна в Ню Йорк и чуя, че има парти, няма да го пропусна, нали? Винаги си казвал, че съм хрътка за купони.

Групата ги наблюдаваше.

— Радвам се да те видя, разбира се — внимателно каза Тагарт и добави войнствено, за баланс: — Но ако си мислиш, че…

Франсиско не прие заплахата, остави изречението на Тагарт да увисне във въздуха и попита вежливо:

— Ако си помисля какво?

— Разбираш ме много добре.

— Да, така е. Да ти кажа ли какво мисля?

— Това не е моментът за никакви…

— Мисля, че трябва да ме представиш на булката си, Джеймс. Маниерите ти никога не са ти били силна страна, обикновено ги губиш в извънредни ситуации, а точно това е моментът, в който човек има най-голяма нужда от тях.

Докато се обръщаше, за да го придружи до Черил, Тагарт дочу лек звук, който идваше от Бъртрам Скъдър — беше зародиш на кикот. Тагарт знаеше, че хората, които се тълпяха в краката му преди миг, чиято омраза към Франсиско д’Анкония беше вероятно по-голяма от собствената му, все пак се наслаждаваха на спектакъла. Последствията от това бяха сред нещата, които не се опитваше да назовава.

Франсиско се поклони на Черил и я поздрави, сякаш беше булка на престолонаследник. Докато наблюдаваше нервно, Тагарт усети облекчение и някакво неясно възмущение, което, ако беше назовано, щеше да му даде да разбере, че му се иска поводът да заслужава величието, което маниерите на Франсиско му придаваха за миг. Страхуваше си да остане до Франсиско, както и да го остави на свобода сред гостите. Той направи няколко колебливи стъпки встрани, но Франсиско го последва с усмивка.

— Не си мислел, че ще пропусна сватбата ти, Джеймс, при условие, че си ми приятел от детинство и основен акционер?

— Какво? — Тагарт се задави и веднага съжали: звукът признаваше паниката му. Франсиско изглежда не го забеляза и каза с весел и невинен глас:

— Разбира се, че знам. Познавам подставените лица зад подставените лица зад всяко име в списъка на акционерите на „Д’Анкония мед“ Изненадващо е колко много хора с имена като Смит и Гомес са достатъчно богати, за да притежават солидни парчета от най-богатата корпорация в света, така че не можеш да ме обвиняваш, че съм бил любопитен да науча какви важни личности, всъщност имам сред миноритарните си акционери. Изглежда мога да се похваля с удивителна колекция от публични фигури от целия свят, включително и от народни републики, където човек може да си помисли, че не са останали никакви пари.

Тагарт каза сухо и намръщено:

— Има много причини, свързани с бизнеса, човек понякога да не инвестира направо.

— Едната причина е, че човекът не иска хората да разберат, че е богат. Другата е, че не иска да знаят как е станал такъв.

— Нямам представа какво искаш да кажеш или защо имаш нещо против.

— О, аз нямам нищо против. Оценявам го. Страшно много инвеститори — от старото поколение — ме изоставиха след мините „Сан Себастиан“. Изплаших ги. Но модерните имат повече вяра в мен и действат, както винаги са го правили — на доверие. Нямам думи да изразя колко много го оценявам.

На Тагарт му се искаше Франсиско да не говори толкова високо, щеше му се хората да не се събират около тях.

— Справяш се изключително добре — каза той с безопасния тон на професионален комплимент.

— Да, нали? Чудесно е как акциите на „Д’Анкония мед“ се качиха през последната година. Но не мисля, че трябва да се надувам много за това — в света не остана много конкуренция, човек няма къде да инвестира парите си, ако случайно забогатее бързо, но съществува „Д’Анкония мед“, най-старата компания в света, най-сигурният избор векове наред. Помисли си само какво е преживяла през годините. Така че ако вие сте решили, че това е най-доброто място за скритите ви пари, което не може да бъде разрушено, че трябва да се появи някакъв изключително необичаен човек, за да разруши „Д’Анкония мед“ — е, прави сте.

— Чувам, че си започнал да взимаш отговорностите си сериозно и си се заловил с бизнеса. Казват, че работиш доста усилено.

— Нима някой го е забелязал? Старомодните инвеститори смятаха за важно да наблюдават какво прави президентът на компанията. Модерните инвеститори не мислят, че е важно да знаят. Не мисля, че дори поглеждат дейността ми.

Тагарт се усмихна.

— Но гледат данните от борсата. Това казва всичко, нали?

— Да. Да, така е, дългосрочно.

— Трябва да кажа, че съм доволен, че не се интересуваш само от партита през последната година. Резултатите личат в работата ти.

— Нима? Е, още не съвсем.

— Предполагам — каза Тагарт с внимателен тон, който съдържаше непряк въпрос, — че трябва да се чувствам поласкан, че си решил да дойдеш на този прием?

— О, но аз трябваше да дойда. Мислех, че ме очакваш.

— Ами не, не… тоест…

— Трябваше да ме очакваш, Джеймс. Това е великото, официално преброяване, на което жертвите идват, за да покажат колко лесно е да ги унищожиш, а унищожителите сключват пактове за вечна дружба, които траят по три месеца. Не знам към коя група точно принадлежа, но трябваше да дойда и да ме преброят, нали?

— Какво, по дяволите, си мислиш, че казваш? — изкрещя бясно Тагарт, виждайки напрежението в лицата наоколо.

— Внимавай, Джеймс. Ако се опиташ да се престориш, че не ме разбираш, ще го кажа много по-ясно.

— Ако си мислиш, че ще ти позволя да твърдиш…

— Мисля, че е забавно. Беше време, когато хората се страхуваха някой да не разкрие някоя тяхна тайна, която е неизвестна на тези около тях. Днес се боят от това, че някой ще назове онова, което всички знаят. Вие, практичните хора, замисляли ли сте се, че това е напълно достатъчно, за да разруши цялата ви голяма, сложна структура, с всичките ви закони и пушки — просто някой да назове истинската същност на онова, което правите?

— Ако си мислиш, че можеш да дойдеш на тържество като тази сватба, за да обиждаш домакина…

— Джеймс, аз дойдох тук да ти благодаря.

— Да ми благодариш?

— Разбира се. Направи ми голяма услуга — ти и твоите момчета във Вашингтон, и тези в Сантяго. Само се чудя защо никой от вас не си даде труда да ме уведоми. Тия директиви, които някой е издал тук преди няколко месеца, задушават цялата медодобивна промишленост в тази страна. И резултатът е, че изведнъж трябва да внасяте много по-големи количества мед. А къде по света има останала мед, ако не в „Д’Анкония мед“? Така че, виждаш, имам солидни причини да съм благодарен.

— Уверявам те, че нямам нищо общо с това — припряно каза Тагарт — и освен това, жизненоважната икономическа политика на тази страна не се определя от съображения като тези, за които намекваш, нито…

— Знам как се определя, Джеймс. Знам, че сделката е започнала с момчетата в Сантяго, защото са на хранилката на д’Анкония от векове — разбира се, „хранилка“ не е блага дума, по-точно е да кажем, че „Д’Анкония мед“ им плаща пари за защита от векове, нали така му викат вашите гангстери? Нашите момчета в Сантяго му викат данъци. Получават си дела от всеки продаден тон мед на д’Анкония. Така че имат солиден интерес да продавам колкото се може повече тонове. Но в един свят, който се превръща в Народна република, това е единствената страна, където хората не са принудени още да копаят за корени в гората, за да оцелеят, така че това е единственият пазар, останал на Земята. Момчетата в Сантяго искаха дял от този пазар. Не знам какво са предложили на момчетата във Вашингтон, или пък кой е изтъргувал нещо и с кого, но знам, че и ти си някъде по веригата, защото притежаваш солидно парче от акциите на „Д’Анкония мед“. И със сигурност ти е доставило удоволствие — тази сутрин, преди четири месеца, в деня след издаването на директивата — да видиш какъв невероятен скок постига „Д’Анкония мед“ на борсата. Направо е изскочила от листа с цифрите и те е праснала по лицето.

— Кой ти даде основание да измисляш подобна възмутителна история?

— Никой. Не знаех нищо за това. Просто видях скока на акциите онази сутрин. Това ми каза всичко, нали? Освен това момчетата в Сантяго лепнаха нов данък върху медта още на следващата седмица и ми казаха, че не бива да имам нищо против, не и след внезапното качване на акциите ми. Казаха, че работят изцяло в мой интерес. Питаха ме какво ме е грижа — в крайна сметка съм по-богат от преди. Вярно. Така беше.

— Защо настояваш да ми кажеш това?

— А ти защо отказваш да приемеш поздравленията, Джеймс? Това не е характерно и със сигурност не съвпада с линията на поведение, в която си такъв експерт. В епоха, когато хората съществуват не по право, а по милост, човек не отхвърля благодарен гост, опитва се да сграбчи в капана на благодарността колкото се може повече хора. Не искаш ли да съм един от хората, които са ти задължени?

— Не знам за какво говориш.

— Помисли каква услуга получих без каквото и да е усилие от моя страна. Никой не ме попита, не ме уведоми, не помисли за мен, всичко беше уредено без мен и всичко, което трябва да направя сега, е да произведа медта. Това беше велика услуга, Джеймс — и можеш да си сигурен, че ще ти се отблагодаря за нея.

Франсиско се обърна рязко, без да дочака отговор, и се отдалечи. Тагарт не го последва; стоеше и си мислеше, че би преживял всичко друго в замяна на една минута от техния разговор. Франсиско спря, когато стигна до Дагни. Погледна я мълчаливо за миг, без да я поздрави, а усмивката му признаваше, че тя беше първият човек, когото той беше видял, и първият, който го забеляза, щом влезе в балната зала. Противно на всяко съмнение и предупреждение в съзнанието й, тя чувстваше единствено радостна увереност — беше необяснимо, но тя се чувстваше така, сякаш неговата фигура в тази тълпа беше единствената точка на нерушима сигурност. Но в момента, в който тя започна да се усмихва, за да му покаже колко се радва да го види, той попита:

— Не искаш ли да ми кажеш какво блестящо достижение се оказа линията „Джон Голт“?

Тя усети как изведнъж устните й се присвиха и разтрепериха, докато отговаряше:

— Съжалявам, ако съм показала, че все още съм открита за удари. Не бива да се шокирам, че си достигнал до стадия, в който презираш достиженията.

— Така е, нали? Презирах тази линия толкова много, че не исках да я видя как достига до онзи край, до който в крайна сметка стигна.

Той видя внезапно изостреното внимание в погледа й от мисълта, която беше пробив в нова посока. Той я погледна за момент, сякаш познаваше всяка стъпка, която тя ще направи по този път, след това се разсмя и каза:

— Не искаш ли сега да ме попиташ кой е Джон Голт?

— Защо да искам, и то сега?

— Не си ли спомняш, че го предизвика да дойде и да си поиска линията? Е, той го направи.

Той продължи нататък, без да изчака да види погледа в очите й — поглед, който съдържаше гняв, удивление и първия проблясък на въпрос.

Мускулите на собственото му лице накараха Риърдън да разбере същността на реакцията си спрямо пристигането на Франсиско: изведнъж забеляза, че се усмихва и че лицето му се беше отпуснало в премрежена, доволна усмивка от няколко минути — докато наблюдаваше Франсиско д’Анкония в тълпата. Той си призна за пръв път за всички полуосъзнати, полупотиснати моменти, в които беше мислил за Франсиско д’Анкония и беше отхвърлял мисълта, преди тя да го накара да разбере колко много иска да го види пак. В моменти на внезапно изтощение — на бюрото си, докато огньовете от пещите бавно гаснеха в полумрака, в тъмнината, докато се разхождаше сам през празното поле до дома му, в тишината на безсънните нощи — той се улавяше, че мисли за единствения човек, който веднъж му беше заприличал на негов собствен говорител.

Той беше отблъснал спомена, казвайки си, че този е по-лош от всички останали, докато беше сигурен, че това не е истина, въпреки че не беше в състояние да назове причината за увереността си. Беше се улавял, че преглежда вестниците, за да види дали Франсиско д’Анкония се е върнал в Ню Йорк, сетне беше ги хвърлял настрана и се беше питал гневно: и какво, ако се е върнал? Да не би да искаш да го подгониш по нощните клубове и по коктейлите? Какво искаш от него?

Тъкмо това искаше, мислеше си той, докато осъзна, че се усмихва, виждайки Франсиско в тълпата — тъкмо това странно чувство на очакване, което съдържаше любопитство, забавление и надежда.

Франсиско като че ли не беше го забелязал. Риърдън чакаше, борейки се с желанието да се приближи — не и след онзи разговор, мислеше си — защо да го правя? Какво ще му кажа? А след това, със същата усмивка и леко сърце, той се оказа на половината път през залата, към групата, която заобикаляше Франсиско д’Анкония. Чудеше се, докато ги гледаше, защо тези хора са привлечени от Франсиско, защо искат да го затворят в плътен кръг, при условие, че неприязънта им беше очевидна зад усмивките им: Лицата им намекваха за някакъв странен израз — не на страх, а на страхливост — израз на виновен гняв. Франсиско беше притиснат отстрани на мраморното стълбище, наполовина излегнат, наполовина седнал на стълбите — нехайността на позата му, комбинирана със строгата официалност на дрехите му, му придаваше изключително елегантен вид. Неговото лице беше единственото с безгрижен вид и бляскава усмивка, която подхождаше на наслаждението от партито, но очите му изглеждаха умишлено безизразни, без следа от веселост, показвайки, като предупредителен сигнал, единствено изострено внимание.

Застанал незабелязано на края на групата, Риърдън чу една жена с огромни диамантени обици и увиснало, нервно лице, да пита напрегнато:

— Сеньор д’Анкония, какво мислите, че ще стане със света?

— Точно каквото заслужава.

— О, колко жестоко!

— Не вярвате ли в действието на моралния закон, госпожо? — сериозно попита Франсиско. — Аз вярвам.

Риърдън чу Бъртрам Скъдър, извън групата, да казва на едно момиче, което се възмущаваше от чутото:

— Не му позволявайте да ви обърка. Знаете ли, парите са коренът на всяко зло, а той е типичен продукт на парите.

Риърдън не мислеше, че Франсиско е чул това, но го видя да се обръща към тях със сериозна, вежлива усмивка.

— Значи мислите, че парите са коренът на всички злини? — каза Франциско Д’Анкония. — Запитвали ли сте се някога какъв е коренът на парите? Парите са средство за размяна, което не може да съществува без произведени стоки и хора, способни да ги произведат. Парите са материалната форма на принципа, че хората, които искат да правят сделки помежду си, трябва да го вършат чрез покупко-продажби, като дават стойност за стойност. Парите не са средството на лентяите, които просят от това, което имате, със сълзи, нито на мародерите, които ви го отнемат със сила. Парите са станали възможни единствено благодарение на хората, които произвеждат. Това ли смятате за злина?

Когато приемате пари като отплата за усилията ви, го правите само заради убеждението, че ще ги замените срещу продукта от усилията на други хора. Не просяците и мародерите придават стойност на парите. Нито океан от сълзи, нито всичките оръжия на света могат да превърнат онези късчета хартия в портфейла ви в хляб, който ви е нужен, за да преживеете утрешния ден. Онези късчета хартия, които би трябвало всъщност да са злато, са знаците на честта, вашият дял от създаденото от хората, които произвеждат. Портфейлът ви е израз на надеждата, че някъде по света около вас има хора, които не биха пренебрегнали моралния принцип, в който се корени смисълът на парите. Това ли смятате за злина?

Търсили ли сте някога корените на производството? Разгледайте един електрически генератор и се опитайте да си кажете, че е бил създаден от физическия труд на безразсъдни добичета. Пробвайте да отгледате поне едно зрънце жито без знанията, оставени ви от хората, които е трябвало първи да открият как се прави. Пробвайте да се сдобиете с храна само чрез физически действия и ще разберете, че човешкият ум е коренът на всички произведени стоки и на цялото съществувало някога на земята материално богатство.

Вие обаче твърдите, че парите се печелят от силните за сметка на слабите? Каква сила имате предвид? Не е силата на оръжието или на мускулите. Благосъстоянието е продукт на способността на човека да мисли. Тогава дали парите се печелят от човека, който е изобретил двигател за сметка на тези, които не са го изобретили? Дали се печелят от интелигентните за сметка на глупавите? От способните за сметка на некомпетентните? От амбициозните за сметка на мързеливите? Парите биват изработени — преди да могат да бъдат изпросени или ограбени, — изработени от усилията на всеки честен човек в съответствие с конкретните му способности. Честен човек е този, който знае, че не може да потребява повече, отколкото е произвел.

Да търгува с помощта на парите е общоприетото правило за всеки добронамерен човек. Парите се крепят на аксиомата, че всеки човек е собственик на своя ум и на усилията, които полага. Парите не позволяват на никоя друга сила да предписва каква да бъде стойността на вашите усилия, освен на тази на доброволния избор на човека, който ви предлага в замяна своите усилия. Парите ви позволяват да получите за своите стоки и своя труд толкова, колкото те струват за хората, които ги купуват, но не повече. Парите не позволяват никакви други сделки, освен взаимно изгодни, в съответствие с независимата преценка на участниците в сделката. Парите изискват от вас да признаете, че хората трябва да работят за собствената си полза, а не в своя вреда, за собствената си печалба, а не за своя загуба — това е признанието, че те, хората, не са някакви товарни животни, родени да носят теглото на своята нищета; че трябва да им предложите ценности, а не рани; че общата връзка между хората е не обмяната на страдания, а на стоки. Парите изискват да продавате не своята слабост на хорската глупост, а своя талант на техния разум; те ви налагат да купувате не най-големите боклуци, които ви се предлагат, а най-доброто, което можете да получите за парите си. И когато човечеството се ръководи от принципите на търговията — а това значи на разума; а не на насилието като върховен арбитър, — тогава печелят най-добрият продукт, най-доброто изпълнение, човекът с най-добрата преценка и с най-високи способности — а размерът на възнаграждението на отделния човек се определя от нивото на неговата производителност. Това е моралът на битието, чийто инструмент и символ са парите. Това ли смятате за злина?

Парите обаче са само инструмент. Те ще ви отведат, където пожелаете, но няма да ви заместят на шофьорското място. Те ще ви дадат средството да осъществите своите желания, но няма да определят какви да са желанията ви. Парите са проклятие за хората, които искат да обърнат наопаки закона за причинно-следствената връзка — хората, които се стремят да заменят ума, като заграбват продуктите на ума.

Парите не ще купят щастие на човека, който няма понятие какво иска: парите няма да му дадат ценностни принципи, ако е пропуснал да се научи какво да цени, и няма да му посочат цел, ако е отбягвал да я търси. Парите не ще купят интелигентност на глупака или адмирации на страхливеца, или уважение на некадърния. Човек, който се опитва да купи мозъците на онези, които го превъзхождат, и да ги накара да му служат, като замества преценката си с парите си, в края на краищата става жертва на онези, които той самият превъзхожда. Интелигентните го напускат, но измамниците и мошениците се тълпят около него, привличани от закона, който той не е открил: че никой не може да бъде по-малък от парите си. Това ли е причината, поради която ги наричате злина?

Само човек, който не се нуждае от тях, е годен да ги наследи — човекът, който би натрупал богатство независимо от къде започва. Ако един наследник е достоен за парите си, те му служат; ако не е — го унищожават. Но вие гледате отстрани и надавате врява, че парите са го покварили. Наистина ли? А не е ли той покварил парите си? Не завиждайте на неуспелия наследник — неговото богатство не е вашето богатство, а и самите вие нямаше да го оползотворите по-добре от него. Не смятайте, че е трябвало то да бъде разпределено между вас — обременяването на света с 50 паразита повече вместо с един нямаше да върне погубените добродетели, които това богатство преди е олицетворявало. Парите са жива сила, която, лишена от корените си, загива. Парите няма да служат на ума, който не им подхожда. По тази причина ли ги наричате злина?

Парите са вашето средство за оцеляване. Присъдата, която произнасяте за своя източник на препитание, е присъдата, която произнасяте за своя живот. Ако източникът е покварен, вие заклеймявате собственото си съществувание. Чрез измама ли се сдобихте с парите си? Поставяйки се в услуга на човешките пороци и човешката глупост? Угаждайки на глупаци с надеждата да получите повече, отколкото способностите ви заслужават? Занижавайки стандартите си? Вършейки работа, която ненавиждате, за клиенти, които презирате? Ако е така, тогава вашите пари няма да ви донесат нито един миг радост, който да струва и пукната пара. Тогава всичко, което купувате с тях, няма да е похвала за вас, а упрек, няма да е придобивка, а напомняне за срама. И тогава ще се разкрещите, че парите са злина. Злина, защото не биха заместили самоуважението? Злина, защото не биха ви позволили да се наслаждавате на покварата си? В това ли се корени омразата ви към парите?

Парите винаги ще останат следствието и няма да ви заместят на мястото на причината. Парите са продукт на добродетелите, но няма да ви дадат добродетели и няма да изкупят греховете ви. Парите няма да ви подарят онова, което не сте спечелили — нито материалното, нито духовното. В това ли се корени омразата ви към парите?

Или имахте предвид, че любовта към парите е коренът на всяко зло? Да се обича нещо означава да се познава и обича неговата същност. Да се обичат парите значи да се познава и обича фактът, че парите са творение на най-доброто у вас и те са вашето разрешително да обменяте своите усилия срещу усилията на най-добрата част от човечеството. Именно онзи, който би продал душата си за жълти стотинки, прокламира омразата си към парите най-шумно — той наистина има основание да ги мрази. Обичащите парите са готови да работят за тях. Те знаят, че са способни да ги заслужат.

Нека ви подскажа една тънкост при разгадаването на човешките характери: човекът, който заклеймява парите, ги е придобил по нечестен път; човекът, който ги уважава, ги е спечелил.

Бягайте презглава от всеки, който ви каже, че парите са зло. Подобно на хлопката на прокажения това изречение ви известява за приближаването на мародер. Докато хората живеят на земята заедно и се нуждаят от средство за размяна помежду си, единственият заместител, ако изоставят парите, е дулото на пистолета.

Но парите изискват от вас най-висши добродетели, ако желаете да ги спечелите и да ги запазите. Хората без кураж, гордост или самоуважение, хората, които нямат етично чувство за своето право да притежават парите си и не са склонни да ги бранят, както биха защитавали живота си, хората, които се извиняват, че са богати, няма да останат богати дълго. Те са естествената стръв за гъмжилото от мародери, които от векове се спотайват на скрито, но изпълзяват щом подушат някой, молещ прошка за вината си да притежава богатство. Те ще побързат да го освободят от вината му — а и от живота му, както заслужава.

Тогава ще видите появата на хора с двойни стандарти — те живеят чрез насилие, а разчитат стойността на заграбените пари да бъде създадена от онези, които търгуват с труда си, — появата на хора, очакващи удобния момент да яхнат почтеността. В едно морално общество това са престъпниците и законите се пишат, за да ви предпазят от тях. Но когато едно общество създава престъпници по право и мародери по закон — хора, които използват сила, за да си присвоят богатството на обезоръжени жертви, — тогава парите отмъщават за своите създатели. Такива мародери смятат за безопасно да обират беззащитните, след като веднъж са прокарали закон за тяхното обезоръжаване. Но плячкосаното от тях става притегателна сила за други мародери, който им го отнемат, както те са го отнели. Тогава надпреварата става не за най-способния в производството, а за най-безскрупулния в жестокостта. Когато насилието е мерило, убийството печели срещу джебчийството. И тогава обществото изчезва сред всеобхватна разруха и кръвопролития.

Искате ли да знаете дали този ден наближава? Наблюдавайте парите. Парите са барометър за достойнствата на обществото. Когато видите, че покупко-продажбите се извършват не със съгласие, а по принуда; когато видите, че за да произвеждате, ви е нужно разрешението на някой, който не произвежда нищо; когато видите, че парите се стичат при онези, които търгуват не със стоки, а с влияние; когато видите, че някои хора стават по-богати чрез подкупи и облагодетелстване, отколкото чрез работа, и вашите закони не закрилят вас от тях, но закрилят тях от вас; когато видите корупцията да се възнаграждава, а честността да се превръща в саможертва — тогава трябва да знаете, че обществото ви е обречено. Парите са средство толкова благородно, че те не се конкурират с пушките и не влизат в съглашателство с жестокостта. Те не биха позволили една страна да оцелее като полусобственост, полуплячка.

Всеки път, когато сред хората са се появявали разрушители, първата им работа е била да съсипят парите, защото парите са закрилата на хората и основата за морално живеене. Разрушителите си присвояват златото и оставят на неговите притежатели фалшиви купища хартия. Това убива всички обективни стандарти и изоставя хората на произвола на случайно избрани ценности. Златото е обективна ценност, еквивалент на произведеното богатство. Хартията е ипотека върху богатство, което не съществува, поддържана с оръжия, насочени към онези, които се очаква да го произведат. Хартията е чек, издаден от узаконени мародери въз основа на сметка, която не е тяхна — въз основа на добродетелите на жертвите. Следете за деня, в който той ще се върне с клеймо „Кредитът по сметката превишен“.

Щом сте превърнали в злината в средството за оцеляване, не очаквайте хората да останат добри. Не очаквайте да съхранят морала си и цял живот да бъдат плячка за неморалните. Не очаквайте от тях да произвеждат, щом производството се наказва, а ограбването се възнаграждава. Недейте пита: „Кой унищожава света?“. Вие го правите.

Намираме се в разгара на най-великите достижения на най-великата и най-продуктивна цивилизация, а вие се чудите защо всичко около вас се разпада, докато вие проклинате жизнената му сила — парите. Вие гледате на парите, както са го правили диваците преди вас, а се чудите защо джунглата бавно пълзи към периферията на градовете ви. През цялата човешка история парите винаги са били присвоявани от мародери от един или от друг вид, чиито имена са се сменяли, но методът им е оставал същият: да си присвоят богатството чрез сила и да държат производителите зависими, унизени, опозорени, лишени от достойнство. Фразата за злото на парите, която произнасяте с такова праведно безразсъдство, идва от времената, когато богатството е било произвеждано с труда на робите — робите, които повтарят движенията, открити някога от някого и с векове останали неусъвършенствани. Докато производството е било управлявано със сила, а богатството е било завоевание, е имало твърде малко за завладяване. И въпреки това, през всичките векове на застой и гладуване, човечеството е величаело мародерите като аристократи на шпагата, аристократи по рождение, аристократи по длъжност и е презирало производителите — като роби, търговци, като занаятчии, като индустриалци.

За слава на човешкия род имаше, за пръв и единствен път в историята, една страна на парите — и аз нямам по-висша и по-благоговейна възхвала, която да отдам на Америка, защото това означава: страна на разума, справедливостта, свободата, производството, достиженията. За първи път разумът и парите на отделния човек бяха освободени и нямаше състояния, натрупани от завоевания, а само състояния, натрупани чрез работа, и вместо копиеносци и роби, появи се истинският създател на благосъстоянието: най-великият работник, най-висшето човешко същество, издигналият се със собствени сили човек — американският индустриалец.

Ако поискате да назова най-забележителната особеност на американците, бих избрал факта, че те са създали фразата „правя пари“. Никой друг език или нация не са използвали преди тези думи, човечеството винаги е гледало на богатството като на статично количество — което да бъде присвоено, изпросено, наследено, споделено, заграбено или придобито в знак на благосклонност. Американците първи разбраха, че богатството трябва да бъде създадено. Думите „правя пари“ съдържат същността на човешката етика.

Но въпреки това тези са думите, заради които американците бяха отречени от загнилите култури от континентите на мародерите. Сега грабителското кредо ви е докарало до състояние да смятате най-забележителното си достижение за позорно клеймо, благополучието си — за вина, най-великите си личности, индустриалците — за мерзавци, великолепните си заводи — за продукт и собственост на физическия труд, труда на подтиквани от камшиците роби, нещо подобно на египетските пирамиди. Мерзавецът, който лукаво твърди, че не вижда разлика между силата на долара и силата на камшика, трябва да изпита разликата на собствения си гръб, което, мисля, ще се случи.

Докато не откриете, че парите са коренът на всяко добро, сами си просите унищожение. Когато парите престанат да бъдат инструментът, посредством който хората правят сделки помежду си, тогава хора стават инструменти на други хора. Кръв, камшици и пушки — или долари. Направете своя избор — друг няма, а времето ви изтича.

Франсиско не беше погледнал и веднъж Риърдън, докато говореше, но в мига, когато приключи, очите му се приковаха в лицето на Риърдън. Риърдън стоеше неподвижно, виждайки единствено Франсиско д’Анкония, отвъд движещите се фигури и ядосаните гласове помежду им. Имаше хора, които бяха слушали, но сега бързаха да се отдалечат, имаше и други, които казваха:

— Ужасно… Не е вярно… Колко злобно и себично… — и го казваха високо и предпазливо едновременно, сякаш искаха съседите им да ги чуят, а Франсиско — не.

— Господин д’Анкония — заяви жената с обиците, — не съм съгласна с вас!

— Ако можете да оборите дори и едно изречение, госпожо, ще ви изслушам с благодарност.

— О, аз не мога да ви отговоря, нямам никакви отговори, умът ми не работи по този начин, но чувствам, че не сте прав, така че знам, че грешите.

— Откъде знаете?

— Чувствам го. Не се водя по главата, а по сърцето си. Може да сте добър в логиката, но сте безсърдечен.

— Госпожо, когато всички видим хората да умират от глад около нас, вашето сърце няма да бъде от никаква полза за тяхното спасяване. А аз съм достатъчно безсърдечен, за да кажа, че когато закрещите „Но аз не знаех!“ няма да получите прошка.

Жената се извърна, с разтреперани бузи и глас:

— Несъмнено това е забавен начин да се говори на парти!

Един едър човек с неуловим поглед каза високо, с пресилено радостен глас, който предполагаше, че единственият му интерес към всеки проблем беше да не му позволи да стане неприятен:

— Ако така усещате парите, сеньор, мисля, че съм ужасно доволен, задето притежавам доста акции на „Д’Анкония мед“

Франсиско каза остро:

— По-добре си помислете още веднъж, сър.

Риърдън тръгна към тях, а Франсиско, който като че ли не гледаше към него, веднага тръгна да го посрещне, сякаш другите изобщо не съществуваха.

— Здравейте — каза Риърдън просто, с лекота, като на приятел от детинство. Усмихваше се. Видя как усмивката му се отрази по лицето на Франсиско.

— Здравейте.

— Искам да говоря с вас.

— С кого мислите, че говоря през последния четвърт час?

Риърдън се разсмя, признавайки точка за противника си.

— Не мислех, че сте ме забелязали.

— Забелязах, когато влязох, че вие сте единият от единствените двама души в тази стая, които се радват да ме видят.

— Не сте ли твърде самонадеян?

— Не, само твърде благодарен.

— Кой беше другият човек, който се радваше да ви види?

Франсиско вдигна рамене и каза:

— Една жена.

Риърдън забеляза, че Франсиско го беше отвел встрани, далеч от групата, толкова умело и естествено, че нито той, нито другите бяха забелязали, че е направено нарочно.

— Не очаквах да ви видя тук — каза Франсиско. — Не биваше да идвате на този прием.

— Защо не?

— Може ли да попитам какво ви накара да дойдете?

— Моята жена нямаше търпение да приеме поканата.

— Простете ми, че го изказвам така, но нямаше ли да е по-подходящо и по-малко опасно, ако ви беше помолила да я заведете на обиколка по бардаците?

— За каква опасност говорите?

— Господин Риърдън, вие не знаете как тези хора правят бизнес или как тълкуват присъствието ви тук. По вашия кодекс, но не и по техния, приемането на нечие гостоприемство е знак за добра воля, декларация, че вие и вашият гост сте в цивилизована връзка. Не им давайте разрешение да мислят подобно нещо.

— Тогава защо вие сте тук?

Франсиско весело сви рамене.

— О, няма значение какво правя аз. Аз съм просто купонджия.

— Какво правите на този прием?

— Просто си търся завоевания.

— И намерихте ли?

С неочаквано откровено лице Франсиско отвърна сериозно, почти тържествено:

— Да, мисля, че ще бъде най-доброто и най-страхотното.

Гневът на Риърдън беше неволен, викът му не беше пълен с упрек, а с отчаяние:

— Защо се пилеете по този начин?

Намек за усмивка, като далечен изгрев, се появи в очите на Франсиско, когато той попита:

— Ще признаете ли, че ви засяга?

— Ще чуете още няколко признания, ако към това се стремите. Преди да ви срещна се чудех как можете да пилеете богатство като вашето. Сега е по-лошо, защото не мога да ви презирам, както тогава, както бих искал, и все пак въпросът е много по-ужасяващ: как можете да пилеете ум като вашия?

— Не мисля, че точно сега го пилея.

— Не знам дали изобщо е имало нещо, което някога е значело нещо за вас, но ще ви кажа нещо, което не съм казвал на никого преди. Когато ви срещнах, спомняте ли си, че ми казахте, че искате да ми предложите благодарността си?

В очите на Франсиско нямаше и следа от веселост — Риърдън не беше се изправял никога срещу толкова сериозен и уважителен поглед.

— Да, господин Риърдън — тихо отговори той.

— Казах ви, че нямам нужда от нея и ви обидих. Добре, спечелихте. Речта, която произнесохте тази вечер — това ми предлагахте, нали?

— Да, господин Риърдън.

— Това беше повече от благодарност, а аз имах нужда от благодарност; беше повече от възхищение, а аз имах нужда и от това; беше много повече от всяка дума, която може да ми хрумне.

Ще имам нужда от няколко дни, за да обмисля всичко, което ми дадохте, но едно нещо знам със сигурност. Имах нужда от това. Никога не съм правил подобно признание, защото никога не съм търсил нечия помощ. Ако ви е било забавно да отгатнете, че ми беше приятно да ви видя, то сега вече имате нещо, на което можете да се смеете, ако искате.

— Може да ми отнеме няколко години, но ще ви докажа, че това са неща, с които не се шегувам.

— Докажете го сега, като отговорите на един въпрос: защо не практикувате това, което проповядвате?

— Сигурен ли сте, че не го правя?

— Ако нещата, които казахте, са истина, ако сте достатъчно велик, за да го знаете, трябваше да сте водещият индустриалец в света в момента.

Франсиско каза сериозно, сякаш го беше казал на онзи пълен човек, но със странна нотка на нежност в гласа си:

— Предлагам ви да го премислите пак, господин Риърдън.

— Мислил съм за вас повече, отколкото бих признал. Не намерих отговор.

— Нека ви подскажа: ако нещата, които казах, са верни, кой е най-виновният човек в тази стая тази вечер?

— Предполагам — Джеймс Тагарт?

— Не, господин Риърдън, не е Джеймс Тагарт. Но вие трябва да определите какво е вина и сам да изберете човека.

— Преди няколко години бих казал, че сте вие. Все още мисля, че тъкмо това трябваше да кажа. И ще съм в позицията на онази глупава жена, която говори с вас: всички причини, които знам, ме карат да мисля, че сте виновен, и все пак не мога да го почувствам.

— Вие правите същата грешка като онази жена, господин Риърдън, макар и в по-благородна форма.

— Какво имате предвид?

— Имам предвид много повече от преценката ви за мен. Онази жена и всички други като нея продължават да отбягват мислите, за които знаят, че са добри. Вие продължавате да изтласквате от съзнанието си мислите, за които вярвате, че са лоши. Те го правят, защото искат да избегнат усилието. Вие го правите, защото няма да си позволите да допуснете нещо, което би ви пощадило.

Те задоволяват емоциите си на всяка цена. Вие жертвате вашите като първата цена за всеки проблем. Те не искат да понасят нищо. Вие сте готов да понесете всичко. Те продължават да бягат от отговорност. Вие продължавате да я поемате. Но не виждате ли, че основната грешка е същата? Всеки отказ да се види реалността, по каквато и да е причина, има разрушителни последствия. Няма зли мисли, освен една: отказът да се мисли. Не пренебрегвайте желанията си, господин Риърдън. Не ги жертвайте. Изследвайте причините им. Има граници на това, което трябва да понесете.

— Откъде знаете това за мен?

— Направих същата грешка някога. Но не съм я повтарял отдавна.

— Ще ми се… — започна Риърдън и спря рязко.

Франсиско се усмихна.

— Страх ви е да имате желания ли, господин Риърдън?

— Ще ми се да можех да си позволя да ви харесвам толкова, колкото всъщност ви харесвам.

— Бих дал… — Франсиско спря, Риърдън видя необяснима емоция, която не можеше да определи, но все пак беше сигурен, че е болка — той видя първия момент на колебание у Франсиско.

— Господин Риърдън, притежавате ли някакви акции в „Д’Анкония мед“?

Риърдън го изгледа с удивление.

— Не.

— Някой ден ще разберете какво предателство извършвам в момента, но… не купувайте никога акции на „Д’Анкония мед“. Изобщо не работете с „Д’Анкония мед“ по никакъв начин.

— Защо?

— Когато научите истинската причина, ще разберете дали изобщо е имало нещо или някой, който да значи нещо за мен… и колко много е значел.

Риърдън се намръщи: беше си спомнил нещо.

— Не бих работил с вашата компания. Не ги ли нарекохте хора с двойни стандарти? Нима вие не сте един от мародерите, които забогатяват в момента чрез директивите?

Необяснимо, но думите не поразиха Франсиско като обида, а върнаха увереността на лицето му.

— Нима мислите, че аз съм изкопчил тези директиви от планировчиците на обири?

— Ако не сте вие, кой тогава?

— Стопаджиите, които качвам.

— Без вашето съгласие?

— Без дори да знам.

— Неприятно ми е да призная колко много ми се иска да ви повярвам, но точно сега няма как да го докажете.

— Нима? Ще ви го докажа след по-малко от четвърт час.

— Как? Остава фактът, че вие сте спечелили най-много от тези директиви.

— Това е истина. Спечелих повече, отколкото господин Мауч и неговата банда изобщо можеха да си представят. След години работа те ми дадоха тъкмо шанса, който ми трябваше.

— Хвалите ли се?

— И още как!

Риърдън забеляза с недоверие, че очите на Франсиско му отправяха твърд, светъл поглед, поглед не на купонджия, а на човек на действието.

— Господин Риърдън, знаете ли къде повечето от тези нови аристократи пазят скритите си пари? Знаете ли къде повечето от лешоядите на справедливия дял са инвестирали печалбите си от риърдънов метал?

— Не, но…

— В акции на „Д’Анкония мед“. Безопасно, не личи и е извън страната. „Д’Анкония мед“ — стара, неуязвима компания, толкова богата, че може да оцелее още три поколения грабежи. Компания, управлявана от упадъчен плейбой, който не дава пет пари, който ще ги остави да използват собствеността му както им хареса и просто ще продължи да прави пари за тях — автоматично, както са правили и предците му. Нима това не е перфектно за мародерите, господин Риърдън? Само че дали не са изпуснали нещо?

Риърдън се взираше в него.

— Накъде биете?

Франсиско се изсмя изведнъж.

— Лоша работа за тези печалбари на гърба на риърдъновия метал. Не искате да изгубят парите, които сте изкарали за тях, нали, господин Риърдън? Но по света стават инциденти — знаете какво казват, човекът е просто безпомощна играчка, оставена на милостта на природните стихии. Например на рудните докове на „Д’Анкония мед“ във Валпараисо стана пожар… утре сутринта, пожар, който ги сравни със земята, заедно с половината пристанищни съоръжения. Колко е часът, господин Риърдън? О, май обърках глаголните времена. Утре следобед ще има срутване в мините на „Д’Анкония мед“ в Орано — няма да има жертви, освен самите мини. Ще се разкрие, че мините са неспасяеми, тъй като са експлоатирани на погрешните места месеци наред — какво можеш да очакваш от управлението на плейбой? Големите залежи от мед ще бъдат погребани под тонове скали, където и Себастиан д’Анкония не би могъл да ги достигне за по-малко от три години, а народната република никога няма да си ги върне. Когато акционерите започнат да се вглеждат, ще открият, че мините в Кампос, в Сан Феликс, в Лае Ерас са експлоатирани точно по същия начин и са работили на загуба повече от година, само дето плейбоят е манипулирал счетоводните книги и е държал това далеч от вестниците. Да ви кажа ли какво ще открият за леярните на „Д’Анкония мед“? Или за рудния флот? Но всички тези разкрития няма да донесат на акционерите нищо добро, защото акциите на „Д’Анкония мед“ ще са се сгромолясат с трясък утре сутрин, като електрическа крушка, ударена в бетон, ще катастрофират като експресен асансьор, разпръсвайки парчетата от стопаджиите в калта!

Триумфалното повишаване на гласа на Франсиско се сля с друг също толкова силен звук: Риърдън избухна в смях. Той не знаеше колко е продължил този момент или какво е почувствал — това беше нещо като удар, който го захвърли в някакъв друг вид осъзнаване, а след това втори удар го върна към собственото му съзнание — всичко, което остана след това, като събуждане след наркотик, беше чувството, че е познал някаква невероятна свобода, която никога не може да бъде достигната в реалността. Това беше като пожара на Уайът, това беше като тайна опасност. Осъзна, че отстъпва от Франсиско д’Анкония. Франсиско стоеше и го гледаше напрегнато и изглеждаше така, сякаш го е наблюдавал през цялото това неизмеримо време.

— Няма лоши мисли, господин Риърдън — меко каза Франсиско — освен една: отказът да се мисли.

— Не — каза Риърдън, беше почти като въздишка, трябваше да задържи гласа си тих, беше го страх, че ще се чуе как крещи, — не… ако това е ключът към вас, не, не очаквайте да ви поздравя… не сте имали силата да се борите с тях… избрали сте най-лесния и лош път… преднамереното разрушение… разрушение на достижение, което не сте създали и за което не сте достоен…

— Не това ще прочетете утре във вестниците. Няма да има никакви доказателства за предумишлена разруха. Всичко е станало в нормалния, обясним и подлежащ на оправдание ход на обикновената некомпетентност. Некомпетентността не подлежи на наказание в наши дни, нали? Момчетата в Буенос Айрес и Сантяго вероятно ще поискат да ми дадат субсидия, като утешение и награда. Голяма част от компанията „Д’Анкония мед“ все още съществува, макар и друга голяма част да си е отишла завинаги. Никой няма да каже, че съм го направил нарочно. Можете да си мислите каквото искате.

— Мисля, че вие сте най-виновният човек в тази стая — тихо, уморено каза Риърдън, дори и огънят на гнева го беше напуснал — усещаше единствено празнотата, която остава след смъртта на една голяма надежда. — Мисля, че сте по-лош от всичко, което предполагах…

Франсиско го погледна със странна, ведра полуусмивка — с ведростта на победата над болката, и не отговори. Мълчанието им позволи да чуят гласовете на двамата мъже, които стояха на няколко крачки от тях, и те се обърнаха да ги чуят.

Набитият възрастен мъж очевидно беше бизнесмен от онзи съзнателен, лишен от зрелищност тип. Официалният му костюм беше добро качество, но с кройка от преди двайсет години, със слаб оттенък на зелено по шевовете — беше го носил по редки поводи. Копчетата на ризата му бяха показни и твърде големи, но това беше трогателната показност на наследена вещ, обърканите парчета от старомодно майсторство, които вероятно бяха стигнали до него през четири поколения, както и бизнеса му. Лицето му имаше изражение, което в онези дни беше белег за почтеност: озадаченост. Той гледаше събеседника си, опитвайки се — съзнателно, безпомощно, безнадеждно — да разбере.

Събеседникът му беше по-млад и по-нисък, дребен човек с отпусната плът, с изпънати гърди и вирнати тънки мустачки. Казваше с покровителствено отегчение:

— Ами не знам. Всички викате, че разходите се вдигат, май сега цялата борса от това се оплаква, но това е обичайният хленч на хора, чиито печалби се свиват. Не знам, ще трябва да видим, да решим дали да ви разрешим да печелите или не.

Риърдън погледна Франсиско и видя лицето му, което беше отвъд представата му за онова, което чистотата на една-единствена цел може да направи с човешкото изражение: това беше най-безмилостното лице, което човек изобщо някога можеше да види. Беше мислил за себе си като за безмилостен, но знаеше, че не можеше да стигне това ниво, този оголен, неумолим поглед, мъртъв за всяко чувство освен справедливост. Каквото и да е останалото в него, мислеше си Риърдън, човек, който може да изпита това, е гигант.

Това продължи само миг. Франсиско се обърна към него с обичайното си изражение и каза съвсем тихо:

— Промених мнението си, господин Риърдън. Радвам се, че дойдохте на този прием. Искам да видите това.

След това, повишавайки глас, Франсиско каза изведнъж с весел, нехаен, пронизителен тон на човек, лишен напълно от чувство за отговорност:

— Няма ли да ми дадете този заем, господин Риърдън? Това ме поставя в ужасно положение. Трябва да получа парите, и то тази вечер, трябва да ги събера, преди стоковата борса да отвори сутринта, защото иначе…

Не трябваше да продължава, защото дребният човек с мустаците го беше сграбчил за ръка. Риърдън не вярваше, че тялото на човек може да промени размерите си по такъв начин, но с очите си видя как човекът олекна, смали се, сви се, сякаш въздухът бе изтеглен от дробовете му, и арогантният управник изведнъж се превърна в човече, което не можеше да заплашва никого.

— Нещо… нещо не е наред ли, сеньор д’Анкония? Искам да кажа, на… на стоковата борса?

Франсиско бързо вдигна пръст към устните си с уплашен поглед.

— Тихо! — прошепна той. — За Бога, тихо!

Мъжът трепереше.

— Значи нещо… не е наред?

— Да не би случайно да имате акции в „Д’Анкония мед“?

Мъжът кимна, неспособен да говори.

— О, това е много лошо! Е, добре, слушайте, ще ви кажа, ако ми дадете честна дума, че няма да го кажете на никого. Не искате да избухне паника.

— Честна дума… — задъхваше се човекът.

— По-добре изтичайте при брокера си и продавайте колкото с е може по-бързо, защото нещата в „Д’Анкония мед“ не вървят много добре. Опитвам се да събера малко пари, но ако не успея, ще имате късмет, ако получите и десет цента за долар утре сутрин о, по дяволите, забравих, че можете да намерите брокерите си чак утре сутрин, лоша работа…

Мъжът хукна през стаята, бутайки хората по пътя си, като торпедо, изстреляно в тълпата.

— Наблюдавайте — сурово каза Франсиско, обръщайки се към Риърдън.

Мъжът се изгуби в тълпата, не можеха да видят на кого продава тайната си и дали му е останала достатъчно хитрост, за да я изтъргува с тези, които правеха услугите, но видяха вълната от преминаването му да се разпростира из стаята, внезапни течения разцепиха тълпата, като първите пукнатини, след това пукнатините се увеличиха, сякаш по стена, която ще рухне всеки момент, появиха се празнини, но не от човешки допир, а от безликия дъх на страха.

Гласовете се задавиха изведнъж, появиха се локви от тишина, сетне се родиха различни звуци — надигащите се интонации на безполезно повтаряни въпроси, неестествени въздишки, писък на жена, няколко пресилени кикота от онези, които все още се опитваха да се преструват, че нищо не е станало.

Имаше и неподвижни моменти в движението на тълпата, като разпространяваща се парализа, имаше внезапна неподвижност, сякаш някакъв двигател беше спрян, седне дойде трескавото, безцелно, неуправляемо движение на предмети, които сякаш се търкалят надолу по хълм, оставени на сляпата милост на гравитацията и на всяка скала, която срещаха по пътя си. Хората бягаха навън, към телефоните, един към друг, струпваха се или избутваха телата около себе си безразборно. Тези хора, най-силните в страната, които държаха, без да отговарят пред никого, властта над храната и радостта на всеки човек, през всичките му години живот на тази земя, тези хора бяха станали на купчина отломки, които се люлееха от вятъра на паниката, отломки, останали от сграда, чиято ключова колона е била разрушена.

Джеймс Тагарт, чието лице имаше неподобаващ израз, породен от емоции, които от векове наред хората са се учили да прикриват, се хвърли към Франсиско и изкрещя:

— Вярно ли е?

— Ама Джеймс — каза с усмивка Франсиско — какво става? Защо изглеждаш разтревожен? Парите са коренът на всяко зло, така че на мен просто ми омръзна да бъда зъл.

Тагарт хукна към главния вход, крещейки нещо на Орън Бойл по пътя. Бойл кимна и продължи да кима, със старанието и смирението на безполезен слуга, след това хукна в друга посока. Черил, с воал, виещ се като кристален облак във въздуха, тичаше след Тагарт и го хвана на вратата.

— Джим, какво става?

Той я отблъсна и тя падна върху корема на Пол Ларкин, докато Тагарт бягаше навън.

Трима души стояха напълно неподвижни като колони в стаята, а погледите им прорязваха останките от катастрофата: Дагни гледаше Франсиско, а Франсиско и Риърдън се гледаха един друг.

ГЛАВА XIII

ДОБРОВОЛНО ИЗНУДВАНЕ

— Колко е часът?

„Времето изтича“ помисли си Риърдън, но отговори:

— Не знам. Няма още полунощ — и като си спомни, че носи ръчен часовник, добави: — Без двайсет.

— Ще взема влак за вкъщи — каза Лилиан.

Той чу изречението, но то трябваше да изчака реда си, за да влезе в претъпканите коридори на съзнанието му. Той стоеше и гледаше разсеяно всекидневната на апартамента си, на няколко минути разстояние с асансьора до приема. След миг отговори автоматично:

— По това време?

— Още е рано. Има още много влакове.

— Заповядай и остани тук, разбира се.

— Не, предпочитам да се прибера.

Той не оспори.

— Ами ти, Хенри? Възнамеряваш ли да се прибереш у дома гази вечер?

— Не — и добави: — Утре имам бизнес срещи тук.

— Както кажеш.

Тя свлече вечерната наметка от раменете си, хвана я в ръка и тръгна към вратата на спалнята му, но спря.

— Мразя Франсиско д’Анкония — напрегнато каза тя. — Защо трябваше да идва на това парти? И не можа ли да си затваря устата, поне до утре сутрин?

Той не отговори.

— Чудовищно е — онова, което е позволил да се случи с компанията му. Разбира се, той е просто един развален плейбой, но такова голямо богатство е отговорност, има граница на небрежността, която човек може да си позволи!

Той хвърли поглед върху лицето й: беше странно напрегнато, с изострени черти, които я караха да изглежда по-стара.

— Той трябваше да има някакъв дълг към акционерите си, нали? Нали, Хенри?

— Имаш ли нещо против да не го обсъждаме?

Тя сви устни в жест, равностоен на повдигане на рамене, и влезе в спалнята. Той стоеше до прозореца и гледаше потоците от покриви на коли долу, оставяше очите си да почиват върху нещо, докато способността му да вижда беше изключена. Съзнанието му беше още съсредоточено върху тълпата в балната зала долу и върху две фигури в тази тълпа. Но също както всекидневната му оставаше в периферията на зрението му, така и чувството, че трябва да направи нещо, оставаше в периферията на съзнанието. Улови го за миг — това беше фактът, че трябва да свали вечерните си дрехи, — но отвъд него имаше чувство на съпротива да се съблече в присъствието на странната жена в спалнята си, така че веднага го забрави.

Лилиан излезе, също така кокетно нагласена, както беше пристигнала, бежовият костюм очертаваше фигурата й с подходящата си стегнатост, шапката беше килната над половината й коса, която беше подредена на вълни. Тя носеше куфара си, люлеейки го леко, сякаш демонстрираше способността си да го носи. Той се протегна механично и взе куфара от ръката й.

— Какво правиш? — попита тя.

— Ще те закарам на гарата.

— Така? Не си се преоблякъл.

— Няма значение.

— Няма нужда да ме ескортираш. В състояние съм да се справя. Ако имаш бизнес срещи утре, по-добре си лягай.

Той не отговори, но отиде до вратата, отвори я пред нея и я последва до асансьора. Останаха мълчаливи, докато пътуваха с таксито до гарата. В такива моменти, когато изобщо си спомнеше за присъствието й, той забелязваше, че тя седи изправена, почти перчейки се със съвършенството на позата си, изглеждаше будна и удовлетворена, сякаш тръгваше на ранно сутрешно пътешествие с определена цел.

Таксито спря на входа на терминала на „Тагарт“. Ярките светлини, които заливаха огромната стъклена врата, преобразуваха късния час в някакво усещане за активна, вечна сигурност. Лилиан изскочи с лекота от таксито и каза:

— Не, не трябва да излизаш, връщай се. Ще се прибереш ли за вечеря утре — или чак следващия месец?

— Ще ти се обадя — каза той.

Тя му помаха с ръка с ръкавица и изчезна в светлините на входа. Когато колата тръгна, той даде на шофьора адреса на апартамента на Дагни.

Апартаментът беше тъмен, когато влезе, но вратата към спалнята й беше открехната и той чу гласа й:

— Здравей, Ханк.

Той влезе и попита:

— Спеше ли?

— Не.

Той включи лампата. Тя лежеше на леглото, с отпусната на и възглавницата глава, косата й падаше върху раменете й — изглеждаше така, сякаш не е мърдала дълго време, а лицето й беше спокойно. Изглеждаше като ученичка, с изрязаната яка на бледосинята си нощница високо около шията й, а предната част на нощницата беше в преднамерен контраст със строгостта — светлосиня бродерия, която изглеждаше луксозно зряла и женствена.

Той седна на ръба на леглото и тя се усмихна, забелязвайки, че строгата официалност на вечерния му костюм правеха действията му така просто и естествено интимни. Усмихна й се в отговор. Беше дошъл, готов да отхвърли прошката, която тя му беше дала на партито, както човек отказва благодеяние от твърде щедър противник. Вместо това той изведнъж се протегна и прокара ръка по челото й, по косата й, в жест на покровителствена нежност, усещайки изведнъж колко деликатна е тя, като дете — същият този противник, който непрекъснато предизвикваше силата му, но който имаше нужда от неговата защита.

— Понасяш толкова много — каза той, — а аз допълнително те затруднявам.

— Не, Ханк, не е така и го знаеш.

— Знам, че си достатъчно силна, за да не му позволиш да те нарани, но това е сила, която нямам право да изисквам. И все пак го правя, и не мога да намеря никакво решение, никакво изкупление. Мога само да призная, че го знам и няма начин, по който да те помоля да ми простиш.

— Няма нищо за прощаване.

— Нямах право да я водя в твое присъствие.

— Това не ме нарани. Само…

— Да?

— Само като те виждах как страдаш… беше тежко за гледане.

— Не мисля, че страданието може да поправи каквото и да е, но каквото и да съм изпитвал, не съм страдал достатъчно, а ако има нещо, което да ненавиждам, то е да говоря за собственото си страдание — това трябва да е единствено моя грижа. Но ако искаш да знаеш, понеже така или иначе знаеш, да, за мен беше ад. И ми се ще да беше по-лошо. Поне няма да си позволя да се измъкна.

Той го каза сурово, без емоция, като обективна присъда към самия себе си. Тя се усмихна тъжно, взе ръката му и притисна устните си към нея, поклати глава, отхвърляйки присъдата и остана с лице, скрито в ръката му.

— Какво искаше да кажеш? — меко попита той.

— Нищо… — сетне тя вдигна глава и каза твърдо: — Ханк, знаех, че си женен. Знаех какво правя. Сама го избрах. Не ми дължиш нищо, няма дълг, с който да трябва да се съобразяваш.

Той бавно поклати глава в знак на протест.

— Ханк, не искам от теб нищо, освен онова, което ти решиш да ми дадеш. Спомняш ли си, че веднъж ме нарече търговец? Искам да идваш при мен, търсейки единствено собствената си наслада. Докато искаш да останеш женен, по каквато и да е причина, нямам право да се възмущавам. Моят начин да правя търговия е да знам, че радостта, която ми доставяш, е заплатена с тази, която получаваш от мен, а не с това аз или ти да страдаме. Не приемам жертви и не ги правя. Ако поискаш от мен повече от онова, което ти значиш за мен, ще откажа. Ако поискаш да се откажа от железницата, ще те напусна. Ако някога удоволствието на единия трябва да се заплати с болката на другия, по-добре изобщо да няма търговия. Търговия, при която единият печели, а другият губи, е измама. Не го правиш в бизнеса, Ханк. Не го прави и в живота си.

Като неясен фон зад думите й той чуваше думите, казани от Лилиан, той виждаше разстоянието между едната и другата, разликата между онова, което искаха от него и от живота.

— Дагни, какво мислиш за брака ми?

— Нямам право да мисля за него.

— Трябва да си се чудила.

— Така беше… преди да дойда в къщата на Елис Уайът. Не и след това.

— Никога не си ме питала.

— Няма и да го направя.

Той замълча за момент, сетне каза, гледайки право в нея, подчертавайки, че отхвърля уважението към личния му живот, което тя винаги му беше осигурявала.

— Има нещо, което искам да знаеш. Не съм я докосвал от… къщата на Елис Уайът.

— Радвам се.

— Мислиш ли, че бих могъл?

— Никога не съм си позволявала да се питам за това.

— Дагни, да не искаш да кажеш, че и да беше станало, ти… щеше да приемеш и това?

— Да.

— Нямаше ли да се чувстваш ужасно?

— По-ужасно, отколкото мога да ти кажа. Но ако това е твоят избор, щях да го приема. Искам те, Ханк.

Той взе ръката й и я вдигна до устните си, тя почувства моментната битка в тялото му, във внезапното движение, с което той се смъкна, почти рухвайки, и впи устни в рамото й. След това я дръпна напред, издърпа тялото й в бледосинята нощница върху коленете си, задържа го със сила, без усмивка, сякаш в знак на омраза към думите й, но и сякаш тъкмо това бяха думите, които най-много беше искал да чуе. Наведе лице към нейното и тя чу въпросът, който той беше задавал отново и отново, в нощите през изминалата година, който винаги се изтръгваше от него неволно, винаги като внезапен пробив, който издаваше постоянна, тайна мъка:

— Кой беше първият ти мъж?

Тя се изви назад, опитвайки се да се измъкне от него, но той я държеше.

— Не, Ханк — каза тя, лицето и беше твърдо. Рязкото, стегнато движение на устните му беше усмивка.

— Знам, че няма да ми отговориш, но няма да спра да питам, защото това е нещо, което никога няма да приема.

— Запитай се защо няма да го приемеш.

Той отговори, докато ръката му се движеше бавно от гърдите към коленете й, сякаш подчертаваше чувството му за собственост и същевременно го мразеше:

— Защото… нещата, които ми позволяваш да правя… не мислех, че е възможно някога да го направиш, дори и за мен… но да открия, че е възможно, дори нещо повече, че си позволявала и на друг мъж, че си го желала, това…

— Разбираш ли какво казваш? Че никога не си приемал и това, че те чакам, че никога не си приемал, че бих могла да те искам, също както съм искала и него някога.

Той каза тихо:

— Така е.

Тя се изтръгна от него с внезапно извиване, изправи се, но го гледаше с лека усмивка, и каза меко:

— Знаеш ли каква е единствената ти вина? Макар че имаш огромна способност за това, никога не си се научил да се забавляваш. Винаги си отхвърлял удоволствието си твърде лесно. Винаги си бил готов да понасяш твърде много.

— И той така каза.

— Кой?

— Франсиско д’Анкония.

Той се учуди защо остава с впечатлението, че името я е шокирало и че отговаря с миг закъснение:

— Казал ти е това?

— Говорехме за нещо съвсем различно.

След миг тя каза спокойно:

— Видях те да говориш с него. Кой обиждаше другия този път?

— Никой. Дагни, какво мислиш за него?

— Мисля, че го е направил нарочно — този банкрут, в който ще затънем утре.

— Знам, че е така. И все пак, какво мислиш за него като човек?

— Не знам. Трябва да мисля, че е най-долното същество, което някога съм срещала.

— Трябва? Но не го мислиш?

— Не. Не съм съвсем сигурна в това.

Той се усмихна.

— Това е странното в него. Знам, че е лъжец, безделник, евтин плейбой, най-порочно безотговорното изпаднало човешко същество, което мога да си представя. Но когато го погледна, чувствам, че ако някога изобщо е имало човек, на когото да поверя живота си, то това е той.

Тя ахна.

— Ханк, да не твърдиш, че го харесваш?

— Твърдя, че не знаех какво означава да харесваш някого, не знаех колко ми е липсвало това, докато не го срещнах.

— За Бога, Ханк, ти си хлътнал по него!

— Да, мисля, че е така — той се усмихна. — Защо те плаши това?

— Защото… защото мисля, че ще те нарани по някакъв ужасен начин… и колкото повече се виждаш с него, толкова по-трудно ще е за понасяне… а и ще ти отнеме много време да го преживееш, ако изобщо го преживееш… Чувствам, че трябва да те предупредя да се пазиш от него, но не мога, защото не съм сигурна за нищо относно него, дори и за това дали е най-великият или най-долният човек на земята.

— Аз не съм сигурен за нищо относно него — освен за това, че го харесвам.

— Но помисли за онова, което е направил. Нарани не Джим и Бойл, а мен и теб, Кен Данагър и останалите, защото бандата на Джим по-скоро ще си го изкара върху нас, и това ще бъде още една катастрофа, като пожара на Уайът.

— Да… да, като пожара на Уайът. Но, знаеш ли, не мисля, че ме интересува толкова. Какво е още една катастрофа? Всичко си върви по пътя така или иначе, просто става въпрос за това дали ще е малко по-бързо или по-бавно, всичко, което ни е останало, е да държим кораба на повърхността докато можем, а след това да потънем с него.

— Това ли е извинението му? Това ли те кара да чувстваш?

— Не. О, не! Тъкмо това чувство губя, когато говоря с него. Странното е онова, което всъщност ме кара да чувствам.

— Какво?

— Надежда.

Тя кимна, безпомощно удивена, осъзнавайки, че и тя го е изпитвала.

— Не знам защо — каза той, — но гледам хората и те ми изглеждат така, сякаш са направени единствено от болка. Той не е. Ти не си. Тази ужасна безнадеждност, която е навсякъде около нас… губя я само в негово присъствие. И тук. Никъде другаде.

Тя се върна обратно при него, плъзна се, седна в краката му и притисна лицето си към коленете му.

— Ханк, имаме още толкова много пред себе си… и толкова много сега…

Той погледна силуета от бледосиня коприна, сгушен върху черните му дрехи, наведе се към нея и каза тихо:

— Дагни… нещата, които ти казах онази сутрин в дома на Елис Уайът… мисля, че лъжех себе си.

— Знам.

* * *

През сивия ръмеж календарът над покривите сочеше трети септември, а часовникът на друга кула показваше десет и четиридесет. Риърдън се връщаше към хотел „Уейн-Фолклънд“. Радиото на таксито пискливо изплюваше звуците на паникьосан глас, който известяваше рухването на „Д’Анкония мед“.

Риърдън се облегна уморено: катастрофата изглеждаше като стара новина, прочетена отдавна. Не чувстваше нищо, освен неприятното усещане, че не е прилично да се намира рано сутринта по улиците, облечен във вечерно облекло. Не чувстваше желание да се върне от света, който беше напуснал, към света, който ръмеше покрай прозорците на таксито.

Той завъртя ключа в ключалката на хотелския си апартамент с надеждата да се върне колкото се може по-бързо в кабинета си и да не му се налага да вижда нищо около себе си.

Те поразиха съзнанието му едновременно: масата за закуска, вратата към спалнята му, отворена към легло, в което никой не беше спал, и гласът на Лилиан:

— Добро утро, Хенри.

Тя седеше в един фотьойл, облечена в костюма, който носеше предния ден, без сако и шапка, бялата й блуза изглеждаше самодоволно свежа. На масата имаше останки от закуска. Тя пушеше цигара, с изражение и поза като след дълго, търпеливо бдение.

Докато той стоеше неподвижно, тя бавно кръстоса крака и се настани по-удобно.

— Няма ли да кажеш нещо, Хенри?

Той стоеше като мъж във военна униформа на някаква официална проява, където не беше разрешено да съществуват емоции.

— Ти трябва да говориш.

— Няма ли да се опиташ да се оправдаеш?

— Не.

— Няма ли да започнеш да ме молиш за прошка?

— Няма причина да ми прощаваш. Нямам какво да добавя. Знаеш истината. Сега всичко зависи от теб.

Тя се разсмя, изтегна се и отърка рамене о облегалката на фотьойла.

— Не очакваше ли, че ще те хвана рано или късно? — попита ги. — Ако мъж като теб се държи като монах повече от година не мислиш ли, че може да заподозра причината? Все пак смешно е, че този твой прословут ум не попречи да те хвана просто ей така — тя махна към стаята и към масата със закуската. — Бях сигурна, че няма да се върнеш тук снощи. И не беше трудно, нито пък скъпо да разбера от служител на хотела тази сутрин, че не си прекарал и една нощ в тези стаи през последната година.

Той не каза нищо.

— Мъжът от неръждаема стомана! — тя се засмя. — Мъжът на достиженията и честта, който е толкова по-добър от всички нас! Да не би да е танцьорка или пък маникюристка в скъп фризьорски салон, покровителстван от милионери?

Той остана безмълвен.

— Коя е тя, Хенри?

— Няма да отговоря на това.

— Искам да знам.

— Няма да стане.

— Не мислиш ли, че е смешно да играеш ролята на джентълмен, който защитава името на дамата, или пък на какъвто и да е джентълмен — от сега нататък? Коя е тя?

— Казах, че няма да отговоря.

Тя вдигна рамене.

— Предполагам, че няма значение. Има само един стандартен тип за една стандартна цел. Винаги съм знаела, че под аскетичния си вид си прост, жесток сенсуалист, който иска от една жена единствено животинско удовлетворение, което, мога да се похваля, аз никога не съм ти давала. Знаех, че прехваленото ти чувство за чест ще рухне някой ден и ще бъдеш завлечен от най-ниската и евтина женска, като всеки друг изневеряващ съпруг.

Тя се разсмя.

— Великата ти почитателка, госпожица Дагни Тагарт, ми беше бясна само защото намекнах, че нейният герой не е чист като неръждаемата си стомана. И беше достатъчно наивна да си въобрази, че ще заподозра именно нея като жена, която мъжете намират за привлекателна за връзка, в която търсят всичко друго, но не и мозък. Познавах истинската ти същност и склонности, нали?

Той не каза нищо.

— Знаеш ли какво мисля за теб сега?

— Имаш право да ме осъждаш, както решиш.

Тя се засмя.

— Великият мъж, който беше изпълнен с толкова голямо презрение — в бизнеса — към слабаците, които подкастряха ъглите или падаха по пътя, защото не можеха да имат такава сила на характера и стабилност на целите! Как се чувстваш сега?

— Моите чувства не са твоя работа. Имаш право да решиш какво искаш да направя. Ще се съглася с всяко твое искане, освен с едно: не ме карай да се откажа.

— О, не бих искала да се откажеш! Не бих очаквала да промениш природата си. Това е истинското ти ниво — под цялото това измислено величие на рицар на промишлеността, който се е издигнал само чрез гения си от каналите в мините до луксозните маси и белите нагръдници! Добре ти стои нагръдникът, особено когато се прибираш в единайсет сутринта! Никога не си се издигнал от мините, там ви е мястото на всички самосъздали се новобогаташи, в ъгъла на кръчмата в събота вечер, с пътуващите търговци и танцьорките!

— Искаш ли да се разведеш?

— Ще ти хареса, нали? Би било чудесна сделка! Не ти ли е хрумвало, че знам, че искаш да се разведеш с мен още от първия месец на брака ни?

— Ако си го мислела, защо остана с мен?

Тя отговори строго:

— Това е въпрос, който си загубил правото да задаваш.

— Вярно е — каза той, мислейки, че една-единствена мислима причина — любовта й към него — би могла да оправдае отговора й.

— Не, няма да се разведа с теб. Да не мислиш, че ще позволя романът ти с някаква уличница да ме лиши от дома ми, от името ми, от положението ми в обществото? Ще запазя колкото се може повече парчета от живота си, всичко, което не зависи от нещо толкова калпаво като твоята вярност. Не се заблуждавай: никога няма да ти дам развод. Независимо дали ти харесва или не, ти си женен и ще си останеш женен.

— Добре, ако това искаш.

— Освен това няма да призная… между другото, защо не седнеш?

Той остана прав.

— Кажи каквото имаш да казваш.

— Няма да призная никакъв неофициален развод като раздяла например. Можеш да продължиш любовната си идилия в каналите и мазетата, където й е мястото, но в очите на света ще очаквам да помниш, че аз съм госпожа Хенри Риърдън. Винаги си проповядвал такава прекалена привързаност към почтеността — сега ще те видя осъден на живот на двуличник, какъвто всъщност си. Ще очаквам да обитаваш дома, който официално е твой, но сега ще бъде мой.

— Щом искаш.

Тя се облегна назад нехайно, небрежно отпусната, с разтворени крака, с ръце, положени стриктно и успоредно на облегалките на фотьойла, като съдия, който може да си позволи да бъде немарлив.

— Развод? — каза тя със студен кикот. — Мислиш ли, че ще се измъкнеш толкова лесно? Мислиш ли, че ще се отървеш само с няколко от твоите милиони, хвърлени като милостиня? Толкова си свикнал да купуваш всичко, което пожелаеш, с доларите си, че не можеш да се съобразиш с неща, които са некомерсиални, не подлежат на договаряне, не могат да бъдат изтъргувани по никакъв начин. Не си в състояние да повярваш, че може да съществува човек, който не се интересува от пари. Не можеш да си представиш какво означава това. Е, мисля, че ще трябва да научиш. О, да, разбира се, че ще се съгласиш с всяко мое искане от сега нататък. Искам да стоиш в този кабинет, с който се гордееш толкова, в безценния си завод, и да си играеш на герой, който работи по осемнайсет часа на ден, индустриален гигант, който поддържа цялата страна, гений, който е над простото стадо на хленчещото, лъжещо, мамещо човечество. След това искам да се прибираш вкъщи и да се изправяш пред единствения човек, който знае какво си в действителност, който знае истинската стойност на думата ти, на честта ти, на непорочността ти, на прехваленото ти самочувствие. Искам да се изправиш в собствения си дом срещу единствения човек, който те презира и има право на това. Искам да ме гледаш всеки път, когато строиш нова пещ или изливаш рекордно количество стомана, или пък чуваш аплодисменти на възхищение, когато се чувстваш горд от себе си, когато се чувстваш чист, пиян или осъзнаваш величието си. Искам да ме гледаш всеки път, когато чуеш за някоя низост, когато почувстваш гняв от човешката развала, презрение към нечие мошеничество, или пък си жертва на ново правителствено изнудване — да гледаш и да знаеш, че не си по-добър, че не стоиш по-високо от никого, че нямаш право да презираш каквото и да е. Искам да ме гледаш и да научиш съдбата на човек, който се е опитал да построи кула до небето, или на онзи, който е искал да достигне слънцето с восъчни крила — или пък твоята собствена, на човек, който искаше да се смята за съвършен!

Някъде извън и встрани от него, сякаш четеше в нечий друг ум, той забеляза мисълта, че в наказанието, което тя искаше той да понесе има някаква пукнатина, нещо нередно само по себе си, встрани от това дали наказанието е подходящо или справедливо, някакво практическо недоглеждане, което щеше да го разруши изцяло, ако го откриеше. Той не се опита да го открие. Мисълта отмина, като бележка, която той си отбеляза със студено любопитство, за да се върне отново към нея някога в далечно бъдеще. В него не съществуваше нищо, с което да изпитва интерес или да откликва.

Собственият му ум беше вцепенен от усилието да задържи последните останки от чувството си за справедливост срещу огромния си прилив от отвращение, което лишаваше Лилиан от човешката й форма, въпреки всичките му усилия да мисли, че няма право да го изпитва. Ако тя беше отвратителна, тъкмо той беше причината — това беше нейният начин да приеме болката, никой не може да предпише формата, под която човешкото същество се опитва да понася страданието, никой не може да обвинява, не и той, в крайна сметка, той, който й го е причинил. Но той не видя признаци за страдание в поведението й. Тогава може би грозотата беше единственото й средство, за да го скрие. После той вече не можеше да мисли за нищо друго, освен за това как да понесе погнусата й още един миг, и след това още един.

Когато тя спря да говори, той попита:

— Свърши ли?

— Да, така мисля.

— В такъв случай по-добре взимай влака и се прибирай.

Докато извършваше движенията, необходими за събличането на вечерните си дрехи, той откри, че усеща мускулите си така, сякаш това е краят на дълъг ден с физически труд. Колосаната му риза беше подгизнала от пот.

В него не беше останала нито мисъл, нито чувство, само едно усещане, което сливаше останките и от двете, усещане за благодарност за най-великата победа, която някога беше изисквал от себе си: Лилиан да излезе от апартамента жива.

* * *

На влизане в кабинета на Риърдън доктор Флойд Ферис имаше изражението на човек, толкова сигурен в успеха на начинанието си, че да може да си позволи благосклонна усмивка. Говореше с гладка, весела увереност — Риърдън имаше усещане, че това е увереността на професионален картоиграч-мошеник, който е положил огромни усилия да запомни всяка възможна смяна на цветовете и сега знае със сигурност, че всяка карта в тестето е белязана.

— Е, господин Риърдън — каза вместо поздрав той, — не подозирах, че дори и закоравял вълк на обществена служба, стискал толкова много прочути ръце, като мен, все още може да изпита тръпката да се срещне със забележителен човек, но тъкмо това изпитвам в момента, вярвате или не.

— Приятно ми е — каза Риърдън.

Доктор Ферис седна и направи няколко забележки за цвета на листата през октомври, които беше наблюдавал по време на дългото си пътуване от Вашингтон, предприето специално, за да се срещне лично с господин Риърдън. Риърдън не казваше нищо. Доктор Ферис погледна навън през прозореца и коментира вдъхновяващата гледка на фабриката, която, каза той, е един от най-ценните производствени центрове на страната.

— Не мислехте така за продукта ми преди година и половина — каза Риърдън.

Доктор Ферис се намръщи за миг, сякаш някой от белезите на картите беше паднал и му беше провалил играта, сетне се разсмя, като че ли отново я беше овладял.

— Това беше преди година и половина, господин Риърдън — лековато каза той. — Времената се менят и хората се менят с тях — мъдрите го правят. Мъдростта се състои в познанието кога да помним и кога да забравяме. Постоянството не е навик на ума, който е мъдро да се практикува или пък да се очаква от човешкия род.

След това той премина към лекция за глупостта на постоянството в свят, където нищо не е абсолютно, освен принципа на компромиса. Говореше искрено, но някак нехайно, сякаш и двамата разбираха, че не това е основната тема на разговора им. Все пак, странно, той говореше не с тон на предговор, а с този на послепис, сякаш основната тема беше приключена отдавна.

Риърдън изчака първото „Не мислите ли така?“ и отговори:

— Моля Ви да споделите спешния въпрос, заради който поискахте тази среща.

Доктор Ферис погледна за миг учудено и неразбиращо, после каза весело, сякаш си беше спомнил нещо маловажно, което можеше да бъде уредено без усилие:

— А, това ли? Ставаше въпрос за датите за доставка на риърдънов метал за Държавния научен институт. Бихме желали да получим пет хиляди тона до първи декември, след което няма да има проблем да изчакаме за остатъка от поръчката до януари.

Риърдън го погледа мълчаливо известно време, всеки следващ момент правеше веселата интонация в гласа на доктор Ферис, която все още висеше във въздуха на стаята, да изглежда все по-глупава. Когато доктор Ферис вече беше започнал да се плаши, че той няма да отговори, Риърдън каза:

— Пътното ченге с кожените гамаши, което пратихте тук, не ви ли докладва за разговора си с мен?

— Ами да, господин Риърдън, но…

— Какво друго искате да чуете?

— Но това беше преди пет месеца, господин Риърдън. Оттогава насам се случи едно събитие, което ми вдъхва увереност, че сте променили решението си и няма да ни причинявате никакви неприятности, както и ние на вас.

— Какво събитие?

— Събитие, за което вие знаете много повече, отколкото аз, но видите ли, и аз знам доста за него, въпреки че бихте предпочели да не е така.

— Какво събитие?

— Тъй като е ваша тайна, господин Риърдън, защо не си остане тайна? Кой няма тайни в наши дни? Например Проектът X — тайна. Разбирате, естествено, че можем да се сдобием с метала ви, като просто накараме да го купят на малки порции различни правителствени служби, които да ни го предадат след това, и няма да сте в състояние да го предотвратите. Но това означава да се занимаваме с много отвратителни бюрократи — доктор Ферис се усмихна с обезоръжаваща искреност, — о, да, ние сме също толкова непопулярни едни пред други, колкото и пред гражданите, ще се наложи да допуснем много отвратителни бюрократи до тайния Проект X, което би било крайно нежелателно в този момент. Същото важи и за всяка публичност в пресата — ако ви дадем под съд за отказ да изпълните заповед на правителството. Но ако трябва да се изправите пред съда по друго, много по-сериозно обвинение, където Проектът X и Държавният научен институт не са въвлечени, и където не можете да издигнете никакъв принцип или да събудите обществена симпатия — е, това няма да ни опечали никак, но ще ви струва повече, отколкото можете да си въобразите. Следователно единственият ви практичен изход е да ни помогнете да запазим нашата тайна и да ви позволим вие да запазите вашата — понеже, както съм сигурен, че разбирате, ние сме напълно в състояние да държим всеки бюрократ на безопасно разстояние от пътя ви толкова дълго, колкото решим.

— Какво събитие, каква тайна, какъв съд?

— О, стига, господин Риърдън, не бъдете дете! Четирите хиляди тона риърдънов метал, които доставихте на Кен Данагър, разбира се — весело каза доктор Ферис.

Риърдън не отговори.

— Принципните въпроси са такава досада и такава загуба на време за всички страни. Бихте ли решили да станете мъченик в името на някакъв принципен въпрос, при обстоятелства, при които никой не знае какъв сте — никой, освен вие и аз, където няма да имате шанс да прошепнете и дума за принципи, където няма да сте герой, създател на зрелищен нов метал, изправил се срещу врагове, чиито действия може да изглеждат донякъде мръсни на обществеността, където няма да сте герой, а обикновен престъпник, алчен индустриалец, който е измамил закона просто заради печалба, гангстер от черния пазар, който е нарушил националното законодателство, предназначено да защитава общественото благоденствие, герой без слава и публика, който ще постигне единствено половин вестникарска колонка някъде на пета страница — е, още ли искате да сте такъв мъченик? Защото точно такъв е въпросът: или ще ни доставите метала, или отивате в затвора за десет години и взимате приятелчето си Данагър със себе си.

Като биолог доктор Ферис винаги бе очарован от теорията, че животните имат способността да надушват страха. Опита се да развие подобна способност и у себе си. Докато гледаше Риърдън, той заключи, че отдавна е решил да отстъпи, тъй като не улавяше и следа от страх.

— Кой беше информаторът ви? — попита Риърдън.

— Един от вашите приятели, господин Риърдън. Собственикът на медна мина в Аризона, който ни доложи, че сте закупили допълнително количество мед миналия месец, над обичайния тонаж, изискван за месечната квота риърдънов метал, която законът ви позволява да произвеждате. Медта е една от съставките на риърдъновия метал, нали? Това беше цялата информация, от която се нуждаехме. Останалото беше лесно за проследяване. Не бива да обвинявате твърде много този собственик на мина. Производителите на мед са притиснати толкова лошо в момента, че човекът трябваше да предложи нещо стойностно, за да получи услуга, наредба за „спешна нужда“, която спря някои от директивите по неговия случай и му даде малко пространство да диша. Човекът, на когото продаде информацията си, знаеше къде тя би имала най-висока стойност, така че той я продаде на мен, в замяна на някои услуги, от които той имаше нужда. Така че всички необходими доказателства, както и следващите десет години от живота ви, сега са на мое разположение — и аз ви предлагам сделка. Сигурен съм, че няма да се възпротивите, тъй като сделките са ваша специалност. Формата може и да е по-различна от онази, която познавате от младите си години, но вие сте умен търговец, винаги сте знаели как да се възползвате от променящите се обстоятелства, и тъй като такива са обстоятелствата на днешния ден, едва ли ще ви е трудно да видите къде е интересът ви и да действате в съгласие с това.

Риърдън каза спокойно:

— В младите ми години на това му викаха изнудване.

Доктор Ферис се усмихна леко:

— Така е, господин Риърдън. Навлязохме в много по-реалистична епоха.

Но все пак има една специфична разлика, мислеше си Риърдън, между поведението на обикновен изнудвач и това на доктор Ферис. Изнудвачът би показал признаци на злорадство за греха ма жертвата си, би признал, че това е зло, би намекнал за заплаха и чувство на опасност и за двама им. Доктор Ферис не правеше нищо такова. Държеше се така, сякаш става въпрос за нещо нормално и естествено, предлагаше чувство на безопасност, без осъдителен тон, а с другарска нотка, другарство, което се основаваше и за двамата на презрението към самите себе си. Внезапното чувство, което накара Риърдън да се наведе напред с живо внимание, беше чувството, че всеки момент ще открие още една стъпка от онзи път, който някога беше зърнал.

Като видя заинтригувания поглед на Риърдън, доктор Ферис се усмихна и се поздрави, че е уцелил верния бутон. Играта му беше ясна, белязаните карти следваха в правилния ред; някои хора, мислеше си доктор Ферис, биха направили всичко, стига да остане неназовано, но този човек иска откритост, това е суровият реалист, който той очакваше да открие.

— Вие сте практичен човек, господин Риърдън — дружелюбно каза доктор Ферис, — не разбирам защо искате да изостанете от времето. Защо не се нагодите и не играете както трябва? По-умен сте от повечето от тях. Вие сте стойностен човек, искаме ви от дълго време, и когато чух, че се опитвате да се сдушите с Джеймс Тагарт, разбрах, че можем да ви имаме. Не се занимавайте с Джим Тагарт, той е едно нищо, просто бълха. Влезте в голямата игра. Можем да ви използваме и вие можете да използвате нас. Искате да стъпчем Орън Бойл за вас? Той ви удари ужасно, не искате ли да го посмачкаме малко? Може да се уреди. Или пък искате да опазим Кен Данагър? Вижте колко непрактично се отнасяте към всичко това. Знам, че сте му продали метала, и това е защото имате нужда от неговите въглища. Значи поемате риска да отидете в затвора и да платите огромна глоба, само за да запазите Кен Данагър. Това ли наричате добър бизнес? Сключете сделка с нас и нека господин Данагър разбере, че ако не спазва правилата, той ще отиде в затвора, но не и вие, защото имате приятели, които той няма — и няма да трябва да се притеснявате за доставките на въглища никога повече. Това е модерният начин да се прави бизнес. Запитайте се кой начин е по-практичен. И каквото и да казват за вас, никой никога не е отричал, че сте велик бизнесмен и твърдоглав реалист.

— Точно такъв съм — каза Риърдън.

— Така си и помислих — каза доктор Ферис. — Натрупахте богатство в епоха, когато повечето хора банкрутират, винаги сте успявали да преодолявате препятствията, заводът ви продължава да работи и правите пари, такава е репутацията ви, така че не бихте желали да сте непрактичен сега, нали? За какво? Какво ви интересува, стига да правите пари? Оставете теориите на хора като Бъртрам Скъдър, а идеалите — на хора като Балф Юбанк, и бъдете самият себе си. Слезте на земята. Не сте човек, който ще остави сантименталността да се намеси в бизнеса.

— Не — бавно каза Риърдън. — Не бих го направил. Никаква сантименталност.

Доктор Ферис се усмихна.

— Не мислите ли, че сме го знаели? — каза той с такъв тон, сякаш изоставяше наперения си вид, за да впечатли друг престъпник, демонстрирайки по-голямо коварство. — Отдавна чакаме да намерим нещо срещу вас. Вие, почтените хора, сте такъв проблем, такова главоболие. Но знаехме, че ще се подхлъзнете рано или късно — и точно това искахме.

— Изглежда ви доставя удоволствие.

— Нима нямам солидни причини?

— Но в крайна сметка аз наруших един от вашите закони.

— Че за какво, мислите, служат те?

Доктор Ферис не забеляза внезапния израз на лицето на Риърдън — израз на човек, поразен от първия изглед на нещо, което се е опитвал да съзре. Доктор Ферис беше преминал стадия на виждането: той беше съсредоточен върху това да нанесе последните удари на животно, уловено в капан.

— Наистина ли смятате, че искаме тези закони да се спазват? — каза доктор Ферис. — Ние искаме да се нарушават. По-добре разберете, че не се изправяте срещу група скаути, така ще ви стане ясно, че не е време за красиви жестове. Искаме власт, и то сериозно. Вашите приятели бяха дребни мошеници, но ние сме наясно с истинската игра, и е по-добре и вие да я научите. Няма начин да се управляват невинни хора. Единствената власт на всяко правителство е да притиска престъпниците. Е, когато няма достатъчно престъпници, човек си ги прави. Обявяваш за престъпление толкова много неща, че става невъзможно хората да живеят, без да нарушават законите. Кой иска нация от спазващи закона граждани? Кой печели от такова нещо? Но просто прекарай закони, които не могат нито да се спазват, нито да се наложат, нито да се интерпретират обективно — и създаваш нация от закононарушители, след което започваш да прибираш парите от вината. Това е системата, господин Риърдън, това е играта, и щом я разберете веднъж, ще бъде много по-лесно да се справите.

Докато гледаше как доктор Ферис го наблюдава, Риърдън видя внезапна тръпка на безпокойство, изражение, което предшества паниката, сякаш на масата беше паднала чиста карта от колода, която доктор Ферис никога не беше виждал преди. Доктор Ферис виждаше в лицето на Риърдън израз на светла ведрост, която се ражда от неочаквания отговор на някакъв стар, тъмен въпрос израз на отпускане и готовност за действие едновременно, — в очите на Риърдън имаше младежка яснота, а в очертанията на устата му — почти недоловим оттенък на презрение. Каквото и да значеше това — а доктор Ферис не можеше да го разшифрова, — той беше сигурен в едно: по лицето нямаше и следа от вина.

— Има пукнатина в системата ви, доктор Ферис — спокойно, почти весело каза Риърдън, — практически дефект, който ще откриете, когато ме изправите на съд за това, че съм продал четири хиляди тона риърдънов метал на Кен Данагър.

Отне двайсет секунди — Риърдън ги усещаше бавно да отминават, — след което доктор Ферис беше вече убеден, че е чул окончателното решение на Риърдън.

— Да не мислите, че блъфираме? — избухна доктор Ферис, а гласът му изведнъж беше придобил отличителните белези на животните, които толкова дълго време беше изучавал: звучеше така, сякаш оголваше зъби.

— Не знам — каза Риърдън. — Не ме интересува дали е така.

— Нима ще бъдете толкова непрактичен?

— Оценката на едно действие като „практично“, доктор Ферис, зависи от това какво искате да практикувате.

— Не поставяхте ли личния си интерес над всичко друго?

— Точно това правя и в момента.

— Ако си мислите, че ще ви оставим да се измъкнете с…

— Сега ще ви помоля да напуснете.

— Кого си мислите, че баламосвате? — гласът на доктор Ферис беше се извисил почти до крясък. — Дните на бароните на индустрията са преброени! Имате средствата, но ние имаме средства срещу вас, така че или ще играете по нашия начин, или…

Риърдън беше натиснал един бутон. Госпожица Айвс влезе в кабинета.

— Доктор Ферис е объркан и не знае къде се намира, госпожице Айвс — каза Риърдън. — Бихте ли го придружили навън, моля?

Той се обърна към Ферис.

— Госпожица Айвс е жена, тежи около четирийсет и пет килограма, няма никакви практически квалификации, единствено отлични интелектуални способности. Никога няма да я бива за охрана в кръчма, само в такова непрактично място като фабрика.

Госпожица Айвс изглеждаше така, сякаш изпълняваше задължение с не по-голяма емоционална стойност от това да й диктуват списък с фактури за доставки. Тя стоеше изправена с дисциплинирани обноски и ледена официалност, задържа вратата отворена, остави доктор Ферис да прекоси стаята, след това излезе първа, доктор Ферис я последва.

Върна се след няколко минути — заливайки се от смях, неконтролируемо, ликуващо.

— Господин Риърдън — каза тя, смеейки се на страха си за него, на опасността и за двама им, на всичко, освен на победата за момента, — какво правите?

Той седеше в поза, която никога не беше си позволявал преди, поза, която ненавиждаше като най-вулгарния символ на бизнесмена: облегнат на стола си, с крака на бюрото, а на нея й се струваше, че в позата има някакво особено благородство, че това не е позата на надут директор, а на млад кръстоносец.

— Мисля, че откривам нов континент, Оуън — весело отговори той. — Континент, който е трябвало да бъде открит заедно с Америка, но не е.

* * *

— Трябва да говоря за това с теб — каза Еди Уилърс, поглеждайки към работника от другата страна на масата. Не знам защо ми помага, но е така — просто да знам, че ме чуваш.

Беше късно и светлините на подземната столова бяха приглушени, но Еди Уилърс виждаше очите на работника да го гледат внимателно.

— Чувствам се така, сякаш не са останали хора или човешки език — каза Еди Уилърс. — Усещам, че ако се разкрещя по средата на улицата, никой няма да ме чуе… Не, не чувствам точно това, по-скоро усещам, че някой крещи по средата на улицата, но хората го подминават и до тях не достига нито звук, нито крясък. Ханк Риърдън, Кен Данагър или аз, и тримата го правим… Не виждаш ли, че някой трябваше да се изправи и да ги защити, но никой не го направи и няма как да го направи и занапред. Риърдън и Данагър бяха изправени на съд тази сутрин — за нелегална продажба на риърдънов метал. Делото е следващия месец. Бях там, в съдебната зала във Филаделфия, когато четяха обвинението. Риърдън беше съвсем спокоен — непрекъснато ми се струваше, че се усмихва, но не беше така. Данагър беше по-лошо от спокоен. Не каза и дума, просто седеше там, сякаш стаята беше празна… Вестниците твърдят, че и двамата трябва да бъдат хвърлени в затвора… Не… не треперя, добре съм, ще се оправя след миг… Ето защо не й казах и дума, страхувах се да не избухна и не исках да правя положението още по-трудно за нея, знам как се чувства… О, да, тя говори с мен за това, и не трепереше, но беше дори по-лошо — знаеш я онази вкочаненост, когато човек действа така, сякаш не изпитва нищо, и… Слушай, казвал ли съм ти някога, че те харесвам? Харесвам те много — заради начина, по който изглеждаш в момента. Чуваш ни. Разбираш… Какво каза тя ли? Беше странно: че не се страхува за Ханк Риърдън, а за Кен Данагър. Каза, че Риърдън ще има силата да го понесе, но Данагър — не. Не че ще му липсва сила, но ще откаже да го понесе. Тя… тя е сигурна, че Кен Данагър е следващият, който ще изчезне. Като Елис Уайът и всички други. Да се предаде и да изчезне… Защо? Ами тя смята, че това е свързано с повишаването на стреса, икономически и личен проблем. Щом тежестта от даден момент се стовари върху плещите на даден човек, точно той изчезва, като пречупена колона. Преди година най-лошото, което можеше да се случи на страната, беше да изгуби Елис Уайът. Него изгубихме. Оттогава, казва тя, сякаш центърът на гравитацията се върти лудо, като потъващ кораб извън контрол, върти се от индустрия на индустрия, от човек на човек. Когато изгубим един, някой друг става отчаяно необходим — и той е следващият, когото губим. Каква по-голяма катастрофа от това доставките на въглища за страната да се оставят в ръцете на хора като Бойл или Ларкин? И не е останал никой във въгледобивната индустрия, който да произвежда много, освен Кен Данагър. Така че според нея той сякаш е белязан, сякаш в момента е в светлината на прожектор и чака да го отрежат… На какво се смееш? Може да звучи абсурдно, но мисля, че е вярно… Какво? Ами да, естествено, че е умна жена! А според нея има и нещо друго. Човек трябва да достигне до определен стадий на ума — не яд или отчаяние, нещо много, много повече и от двете, преди да може да бъде отрязан. Тя не може да каже какво е това, но е знаела много преди пожара, че Елис Уайът е достигнал този стадий и нещо ще му се случи. Когато видя Кен Данагър в съдебната зала днес, каза, че е готов за унищожителя… Да, това бяха думите, които използва: готов е за унищожителя. Виждаш ли, тя не мисли, че това става случайно. Мисли, че зад всичко това има система, намерение, човек. Има унищожител, който броди из страната, който отрязва колоните една по една, за да рухне накрая цялата конструкция върху главите ни. Някакво безмилостно същество, движено от неразбираема цел… Тя казва, че няма да му позволи да грабне Кен Данагър. Продължава да повтаря, че трябва да спре Данагър, иска да говори с него, да го моли, да го убеждава, да съживи всичко, което може да изгуби, да го въоръжи срещу унищожителя, преди той да е дошъл. Отчаяно се стреми да се добере до Данагър първа. Той отказва да вижда когото и да е. Върнал се е в Питсбърг, при мините си. Но тя го намери по телефона, късно днес, и си уговори среща за утре следобед… Да, отива в Питсбърг утре… Да, страхува се за Данагър, ужасно се страхува… Не. Не знае нищо за унищожителя. Няма представа за самоличността му, няма доказателства за съществуването му — освен следата от разрушението. Но е сигурна, че съществува… Не, не може да отгатне целите му. Казва, че нищо на света не може да го оправдае. Има моменти, в които чувства, че иска да го намери повече от всеки друг на света, повече дори от изобретателя на двигателя. Казва, че ако намери унищожителя, ще го застреля веднага — готова е да даде живота си, ако може да отнеме първо неговия със собствената си ръка… Защото той е най-злото същество, което някога е съществувало, човекът, който източва мозъците на света… Предполагам, че той й идва твърде много от време на време, дори и на нея. Не мисля, че си позволява да мисли колко е уморена. Онзи ден дойдох на работа много рано и я намерих заспала на кушетката в кабинета й, а лампата на бюрото й още светеше. Била е там цяла нощ. Просто стоях и я гледах. Нямаше да я събудя, дори цялата проклета компания да рухнеше… Докато спеше ли? Ами изглеждаше като младо момиче. Изглеждаше така, сякаш ще се събуди в свят, където никой няма да я наранява, сякаш няма какво да крие или от какво да се страхува. Именно това беше ужасното — лишената от вина чистота на лицето й, докато тялото й беше свито от изтощение, легнала там, където беше рухнала. Изглеждаше — хей, защо ме питаш как изглежда, когато спи? Да, прав си, защо аз говоря за това. Не бива. Не знам какво ме накара да си помисля за тона… Не ми обръщай внимание. Ще се оправя утре. Предполагам, че просто съм потресен след съдебната зала. Продължавам да си мисля: ако хора като Риърдън и Данагър трябва да бъдат пратени и затвора, то в какъв свят работим и за какво? Не е ли останала никаква справедливост в света? Бях достатъчно глупав, за да го кажа на един репортер, когато напускахме съдебната зала, а той просто ми се изсмя и каза: „Че кой е Джон Голт?“ Кажи ми, какво става с нас? Не е ли останал и един справедлив човек? Няма ли кой да ги защити? Чуваш ли ме? Няма ли кой да ги защити?

* * *

— Господин Данагър ще бъде свободен след миг, госпожице Тагарт. Има посетител в кабинета си. Ще го извините ли за момент? — каза секретарката.

През двата часа на полета си до Питсбърг Дагни беше напрегната, без да може да оправдае притеснението си или да го отпъди, нямаше причина да брои минутите, и все пак усещаше сляпо желание да бърза. Притеснението изчезна, когато влезе в преддверието на кабинета на Кен Данагър: беше стигнала, нищо не се беше случило, за да й попречи, чувстваше безопасност, увереност и огромно чувство на облекчение.

Думите на секретарката го разрушиха. Ставаш страхлива, мислеше си Дагни, усещайки безпричинен пристъп на ужас при нейните думи, ужас, непропорционален на тяхното значение.

— Толкова съжалявам, госпожице Тагарт — тя чу изпълнения с уважение, загрижен глас на секретарката и разбра, че стои, без да отговаря. — Господин Данагър ще ви приеме след минутка. Бихте ли седнали? — гласът изразяваше загриженост за това колко неуместно е да я карат да чака. Дагни се усмихна.

— О, няма проблем.

Седна на дървен стол срещу бюрото на секретарката. Посегна за цигара и спря, чудейки се дали ще има време да я довърши, с надеждата, че няма да има, след това я запали набързо.

Централата на великата въгледобивна компания на Данагър беше в старомодна сграда на гредоред. Някъде по хълмовете отвъд прозореца бяха шахтите, в които Кен Данагър някога беше работил като миньор. Никога не беше местил офиса си.

Можеше да види входовете на мините, прорязани в склоновете — малки рамки от метални греди, които водеха до огромното подземно царство. Изглеждаха скромни, направо мизерни, изгубени в ярко оранжевото и червеното на хълмовете… Под яркосиньото небе, на слънчевите лъчи на късния октомври, морето от листа изглеждаше като море от огън… като вълни, които се канят да погълнат крехките шамандури на входовете към мините. Тя потръпна и отклони поглед: мислеше си за пламтящите листа, пръснати по хълмовете на Уисконсин, по пътя за Старнсвил.

Забеляза, че от цигарата между пръстите й е останала само угарка. Запали нова. Когато погледна часовника на стената в преддверието, забеляза, че и секретарката го поглежда в същия момент. Срещата й беше за три часа, белият циферблат сочеше три и дванайсет.

— Моля за извинение, госпожице Тагарт — каза секретарката, — господин Данагър ще ви приеме всеки момент. Господин Данагър е изключително точен на срещите си. Повярвайте ми, това е безпрецедентно.

— Знам.

Знаеше, че Кен Данагър беше безкомпромисно точен по отношение на програмата си, като разписание на влак, и че обикновено отменя разговорите, ако посетителят си позволи да закъснее с пет минути.

Секретарката беше стара мома с внушаващи страх маниери: безчувствена любезност, недосегаема за никакви изненади, също както блестящо бялата й блуза беше непроницаема за атмосферата, наситена с въглищен прах. Дагни си мислеше, че е странно закоравяла, тренирана жена като нея да изглежда нервна: не започна разговор, стоеше неподвижно, наведена над някакви страници на бюрото си. Половината от цигарата на Дагни беше изгоряла, докато жената стоеше и гледаше все същата страница. Когато вдигна глава да погледне часовника, стрелката сочеше три и половина.

— Знам, че това е непростимо, госпожице Тагарт — нотката на притеснение в гласа й беше вече очевидна. — Не мога да го разбера.

— Бихте ли казали на господин Данагър, че съм тук?

— Не мога! — беше почти проплакване, тя видя учудения поглед на Дагни и се почувства задължена да обясни: — Господин Данагър ми се обади по интеркома и ми каза, че не бива да бъде прекъсван при каквито и да е обстоятелства.

— Кога направи това?

Секундната пауза беше като малка въздушна възглавница преди отговора:

— Преди два часа.

Дагни погледна затворената врата на кабинета на Данагър.

Чуваше глас зад вратата, но толкова слабо, че не можеше да определи дали това е гласът на един човек или разговорът на двама; не можеше да различи думите или емоцията в тона: чуваше само тиха, равномерна поредица от звуци, които изглеждаха нормални и не издаваха повишаване на гласовете.

— От колко време господин Данагър е в тази среща? — попита тя.

— От един часа — мрачно каза секретарката, след това добави като извинение: — Беше посетител без предварително записан час, иначе господин Данагър никога нямаше да позволи това да се случи.

Вратата не е заключена, мислеше си Дагни, тя почувства безразсъдното желание да я отвори със замах и да влезе — бяха просто няколко дъски с месингова дръжка, щеше да е необходимо нищожно мускулно усилие на ръката й, — но отклони поглед, съзнавайки, че силата на цивилизования ред и правото на Кен Данагър беше по-непроницаема преграда от всяка ключалка.

Улови се, че гледа угарките от цигарите си в пепелника до себе си и се зачуди защо това я напряга още повече. Сетне разбра, че мисли за Хю Акстън: беше му писала в закусвалнята му в Уайоминг, молейки го да й каже от къде е взел цигарата с доларовия знак — писмото се беше върнало с клеймо от пощата, че се е преместил и не е оставил нов адрес.

Каза си ядосано, че това няма връзка с настоящия момент и че трябва да контролира нервите си. Но ръката й нервно натисна копчето на пепелника и угарките изчезнаха вътре. Когато погледна нагоре, очите й срещнаха погледа на секретарката, прикован в нея.

— Съжалявам, госпожице Тагарт. Не знам какво да направя.

Това беше открита, отчаяна молба.

— Не смея да ги прекъсна.

Дагни попита бавно, повелително, противно на етикета:

— Кой е с господин Данагър?

— Не знам, госпожице Тагарт. Никога не съм виждала господина преди — тя забеляза внезапната, твърда неподвижност в погледа на Дагни и добави: — Мисля, че е приятел от детинство на господин Данагър.

— О! — каза с облекчение Дагни.

— Дойде без предизвестие и поиска да види господин Данагър, каза, че това е среща, която господин Данагър му е определил преди четиридесет години.

— На колко е господин Данагър?

— На петдесет и две — каза секретарката и добави замислено, като нехайна забележка: — Господин Данагър е започнал да работи на дванайсет.

След още малко мълчание тя добави:

— Странното е, че посетителят не изглежда дори на четирийсет. Като че ли е човек на трийсет и няколко.

— Каза ли името си?

— Не.

— Как изглежда?

Секретарката се усмихна с внезапно оживление, сякаш щеше да произнесе ентусиазиран комплимент, но усмивката рязко изчезна.

— Не знам — с неудобство отговори тя. — Труден е за описване. Има странно лице.

Бяха мълчали дълго, а стрелките на часовника наближаваха три и петдесет, когато звънецът на бюрото на секретарката от кабинета на Данагър даде сигнал, че може да влезе. И двете скочиха на крака, секретарката се втурна напред с облекчена усмивка, бързайки да отвори вратата.

Когато влезе в кабинета на Данагър, Дагни видя страничната врата да се затваря зад предишния посетител. Чу как вратата с е затръшва, както и лекото звънтене на стъклото. Видя човека, който си е тръгнал, по отражението в лицето на Кен Данагър. Това не беше лицето, което беше видяла в съдебната зала, не беше лицето, което познаваше от години като въплъщение на неизменната, безчувствена твърдост — беше лице, което един двайсетгодишен младеж можеше само да се надява да има, но нямаше да може, лице, от което бяха премахнати всички следи от напрежение, така че набраздените бузи, набръчканото чело, посивялата коса — като мелодии, подредени наново, в нова тема — образуваха композиция на надеждата, готовността и лишената от вина ведрост: темата беше освобождение.

Той не се изправи, когато тя влезе — изглеждаше така, сякаш не се е върнал напълно в реалността и е забравил приличието, — но й се усмихна с такава проста благосклонност, че тя се улови как се усмихва в отговор. Осъзна, че това е начинът, по който всяко човешко същество трябва да поздравява другите — и притеснението й изчезна, изведнъж усети, че всичко е наред и че не може да има нещо, от което да се страхува.

— Как сте, госпожице Тагарт? — каза той. — Извинете ме, май ви накарах да ме чакате. Моля, седнете — той посочи стола пред бюрото си.

— Не ме притесняваше да чакам — каза тя. — Благодарна съм ви, че ми позволихте тази среща. Много исках да говоря с вас за нещо изключително спешно и важно.

Той се наведе над бюрото с израз, който показваше внимателна концентрация, както винаги правеше при споменаването на важни бизнес дела, но тя не говореше с човека, когото познаваше този й беше непознат, така че тя спря, несигурна в аргументите, които беше приготвила. Той я гледаше мълчаливо, сетне каза:

— Госпожице Тагарт, днес е такъв хубав ден — може би последният тази година. Има нещо, което винаги съм искал да направя, но за което никога не съм имал време. Нека се върнем заедно в Ню Йорк и да вземем едно от онези туристически корабчета около остров Манхатън. Да погледнем за последен път най-великия град в света.

Тя седеше неподвижно, опитвайки се да задържи погледа си в една точка, за да спре люлеенето на кабинета. Това беше Кен Данагър, който никога не беше имал личен приятел, никога не се беше женил, никога не беше посещавал пиеса или филм, никога не беше позволявал на когото и да е безсрамието да му губи времето за нещо, различно от бизнес.

— Господин Данагър, дойдох да говоря с вас по въпрос от жизнена важност за бъдещето на вашия и на моя бизнес. Дойдох да говорим за обвинението срещу вас.

— А, това ли? Не се притеснявайте. Няма значение. Оттеглям се.

Тя седеше неподвижно, без да чувства нищо, вцепенено, чудейки се дали това е чувството, което човек изпитва, когато чуе смъртна присъда, от която се ужасява, но никога не е смятал за възможна. Първото движение, което направи, беше рязко да обърне глава към страничната врата, после тя попита тихо, с устни, разкривени от омраза:

— Кой беше той?

Данагър се засмя:

— Ако сте отгатнала толкова много, трябва да знаете също така, че няма да отговоря.

— За Бога, Кен Данагър! — простена тя. Думите му я накараха да разбере, че помежду им вече е издигната бариерата на безнадеждността, на мълчанието, на въпросите без отговор — омразата беше само тънка жица, която я задържа за момент, а когато се скъса, тя рухна.

— Боже…

— Грешиш, хлапе — нежно каза той. — Знам как се чувстваш, но грешиш — после добави по-официално, сякаш си спомни за приличието, в опит да балансира между две реалности: — Съжалявам, госпожице Тагарт, че трябваше да дойдете толкова скоро след това.

— Дойдох твърде късно — каза тя. — Дойдох тъкмо, за да предотвратя това. Знаех, че ще стане.

— Защо?

— Бях сигурна, че вие сте следващият по пътя му, който и да е той.

— Така ли? Странно. Аз не знаех.

— Исках да ви предупредя, да… да ви въоръжа срещу него.

Той се усмихна.

— Приемете думата ми, госпожице Тагарт, за да не се измъчвате със съжаления за това кой е дошъл пръв: това не можеше да се направи.

Тя чувстваше, че с всяка изминала минута той се отдалечава все повече, толкова, че да не може да го достигне, но все още имаше някакъв тесен мост помежду им и тя трябваше да бърза. Наведе се напред и каза много спокойно, като силата на емоцията й се въплъти в прекалената твърдост в гласа й:

— Помните ли какво мислехте и чувствахте, кой бяхте, преди три часа? Помните ли какво значеха мините ви за вас? Помните ли „Тагарт Трансконтинентал“ или „Риърдън Стийл“? В името на всичко това, ще ми отговорите ли? Ще ми помогнете ли да разбера?

— Ще ви отговоря, стига да мога.

— Решили сте да се оттеглите? Да се откажете от бизнеса си?

— Да.

— Нима той не значи вече нищо за вас?

— Значи повече от когато и да било преди.

— Но ще го изоставите?

— Да.

— Защо?

— На това няма да отговоря.

— Вие, който обичахте работата си, уважавахте единствено работата, ненавиждахте всеки вид безцелност, пасивност и отказване — вие се отказвате от живота, който обичахте?

— Не. Тъкмо открих колко много го обичам.

— Но се каните да съществувате без работа, без цел?

— Какво ви кара да мислите така?

— Да не би да влизате във въгледобивния бизнес някъде другаде?

— Не, не е във въгледобивния бизнес.

— Тогава какво ще правите?

— Още не съм решил.

— Къде отивате?

— Няма да отговоря.

Тя си даде миг почивка, за да събере силите си, да си каже: не чувствай, не му показвай, че чувстваш нещо, не го оставяй да се изгуби и да разруши моста, сетне каза със същия тих, равен глас:

— Разбирате ли какво ще причини оттеглянето ви на Ханк Риърдън, на мен, на всички нас, които сме останали?

— Да. В момента го осъзнавам много по-добре от вас.

— И за вас това не значи нищо?

— Значи повече, отколкото можете да си представите.

— Тогава защо ни изоставяте?

— Няма да повярвате, а аз няма да обяснявам, но не ви изоставям.

— Оставяте ни да носим по-голям товар и сте безразличен към това, че ще видите как мародерите ни унищожават.

— Не бъдете толкова сигурна.

— В кое? Във вашето безразличие или в нашето унищожение?

— И в двете.

— Но вие знаете, или поне го знаехте тази сутрин, че това е битка на живот и смърт, и само ние — а вие сте един от нас — сме срещу мародерите.

— Ако отговоря, че аз го знам, а вие не, ще си помислите, че думите ми нямат смисъл. Така че приемете го както искате, но това е моят отговор.

— Ще ми кажете ли значението му?

— Не. Сама трябва да го откриете.

— Готов сте да предадете света на крадците. Ние не сме.

— Не бъдете сигурна в нито едно от двете.

Тя замълча безпомощно. Странното в поведението му беше неговата простота: той говореше напълно естествено и — насред въпросите без отговор и трагичната мистерия — създаваше впечатлението, че вече няма никакви тайни и че не е необходимо изобщо да има мистерия. Но докато го гледаше, тя видя първия пробив във веселото му спокойствие: видя го да се бори с някаква мисъл, поколеба се, сетне каза с усилие:

— За Ханк Риърдън… Ще ми направите ли една услуга?

— Разбира се.

— Бихте ли му казали, че аз… Виждате ли, никога не са ме интересували хората, и все пак той винаги е бил човек, когото съм уважавал, но до днес не знаех, че онова, което съм изпитвал, е… че това е единственият човек, когото съм обичал… Просто му кажете, че ми се ще да мога — не, мисля, че това е всичко, което мога да му кажа… Вероятно ще ме осъди за това, че напускам… но псе пак, може и да не го направи.

— Ще му кажа.

Когато чу неясния, прикрит нюанс на болка в гласа му, тя се почувства толкова близо до него, че й се струваше невъзможно той да нанесе този удар, така че тя направи едно последно усилие.

— Господин Данагър, ако трябваше да ви моля на колене, ако трябваше да намеря някакви думи, които не съм намерила… щеше ли… има ли шанс да ви спра?

— Няма.

След миг тя попита безизразно:

— Кога напускате?

— Довечера.

— Какво ще правите с компанията? — тя посочи хълмовете пред прозореца. — На кого я оставяте?

— Не знам, не ме интересува. На никого и на всички. На който иска да я вземе.

— Няма да я продадете или да назовете наследник?

— Не. Че за какво?

— За да я оставите в добри ръце. Не можете ли поне да посочите наследник по ваш избор?

— Нямам избор. За мен няма значение. Искате ли да ви я оставя на вас? — той посегна за лист хартия. — Ще напиша писмо, с което да ви определя за единствен наследник. Незабавно, ако искате.

Тя поклати глава, отдръпвайки се неволно от ужас.

— Аз не съм мародер!

Той се разсмя и отблъсна листа.

— Виждате ли? Дадохте ми верния отговор, независимо дали го знаете или не. Не са притеснявайте за „Въглища Данагър“. Няма да има разлика — дали ще определя най-добрия наследник в света или най-лошия, или пък никакъв. Без значение кой ще ги поеме сега — дали хора или плевели; няма да има никакво значение.

— Но да си тръгнете и да оставите… просто да оставите… промишлено предприятие, сякаш сме в епохата на номади без земя или диваци, скитащи из джунглата!

Тя гледаше към угарката в дланта си сякаш беше бижу.

— Не знам… Не знам от каква полза ще ми бъде, освен че е доказателство… — тя се усмихна горчиво — за една моя лична тайна.

Тя стоеше, без желание да си тръгне, гледайки Кен Данагър така, сякаш вижда за последен път човек, който отива на място, от което няма връщане. Той отгатна това, усмихна се и протегна ръка:

— Няма да ви казвам сбогом — каза той, — защото ще се видим отново в не толкова далечното бъдеще.

— О — с нетърпение каза тя, задържайки ръката му над бюрото, — нима ще се върнете?

— Не. Вие ще ме последвате.

* * *

Над сградите в тъмнината имаше само слабо червено дихание, сякаш заводът спеше, но беше жив, с равномерния дъх на пещите и далечния пулс на конвейерите. Риърдън стоеше до прозореца на кабинета си, с ръка, притисната о стъклото — погледната в перспектива, ръката му покриваше половин миля сгради, сякаш се опитваше да ги задържи. Гледаше към една дълга стена от вертикални ленти, която представляваше комплекс от коксови пещи. Една тясна врата се отвори с кратко издихание на пламък и плоча кокс с червен отблясък се плъзна гладко навън, като филийка от огромен тостер. За миг спря, след това рязка пукнатина разцепи плочата и тя рухна в гондолата, която чакаше на релсите отдолу. „Въглища Данагър“, мислеше си той. Това бяха единствените думи в съзнанието му. Останалото беше чувство на самота, толкова необхватно, че дори собствената му болка изглеждаше погълната от огромната празнина.

Предния ден Дагни му беше разказала историята за напразния си опит и му беше предала съобщението на Данагър. Тази сутрин беше чул новините, че Данагър е изчезнал. През безсънната си нощ, сетне по време на стриктната концентрация при ежедневните си задължения, отговорът му на съобщението от Данагър непрекъснато се блъскаше из ума му — отговор, който никога нямаше да има шанса да произнесе.

„Единственият човек, когото някога съм обичал“ И това дойде от Кен Данагър, който никога не беше изразявал нещо по-лично от „Виж сега, Риърдън“ Мислеше си: защо допуснахме това да се случи? Защо и двамата бяхме осъдени — в часовете, когато бяхме далеч от бюрата си — на изгнание сред ужасни непознати, които ни накараха да се откажем от всякакво желание за почивка, за приятелство, за звука на човешкия глас? Мога ли сега да си върна дори и един час, прекаран в това да слушам брат си Филип, и да го дам на Кен Данагър? Кой ни е вменил в дълг да приемаме като единствена награда за работата си сивото мъчение на престорената любов към тези, които ни даряват единствено с презрение? Ние, които можем да топим скали и метали за целите си, защо никога не сме търсили онова, което искаме от хората?

Опита се да задуши думите в ума си, знаейки, че е безсмислено да мисли за това сега. Но думите си стояха там и сякаш бяха отправени към мъртвец: не, не те осъждам, че си напуснал, ако това е въпросът и болката, които си взел със себе си. Защо не ми даде шанс да ти кажа… Какво? Че одобрявам? Не, че нито мога да те обвинявам, нито да те последвам.

Със затворени очи той си позволи да изпита за миг огромното облекчение, което би почувствал, ако и той трябваше да напусне, да изостави всичко. Под шока от загубата усещаше тънка нотка на завист. Защо не дойдоха и при мен, които и да са те, и не ми дадоха тази неустоима причина, която да ме накара да тръгна? Но в следващия миг, с тръпка на гняв, той си каза, че би убил човека, който се опита да се обърне към него, щеше да го убие преди още да чуе думите на тайната, която щеше да го отдели от завода му.

Беше късно, персоналът си беше тръгнал, но той се ужасяваше от пътя до дома си и празнотата на предстоящата вечер. Чувстваше се така, сякаш врагът, който беше изтрил Кен Данагър, го чакаше в мрака отвъд блясъка на завода. Той вече не беше неуязвим, но каквото и да беше това, откъдето и да идваше, тук той беше в безопасност, сякаш в огнен кръг, очертан, за да отблъсне злото.

Той погледна блещукащите бели пръски по тъмните прозорци на една сграда в далечината — бяха като неподвижни вълни слънчева светлина по вода. Това беше отражението на неоновия надпис, който светеше върху сградата над главата му: „Риърдън стийл“. Мислеше си за онази нощ, когато беше пожелал да запали надпис върху миналото си: „Животът на Риърдън“ Защо го беше пожелал? Чии очи трябваше да го видят?

Мислеше си с горчиво учудване, за пръв път, че радостната гордост, която беше изпитвал някога, идваше от уважението му към хората, към стойността на възхищението им и на преценката им. Вече не я изпитваше. Нямаше хора, на чиито погледи да иска да предложи този надпис.

Той се извърна рязко от прозореца. Грабна палтото си със суров жест, чиято цел беше да го върне обратно към дисциплината на действието. Загърна се плътно, стегна колана, после побърза да загаси лампите с бързи движения на излизане от кабинета.

Отвори вратата и спря. В полутъмното фоайе светеше една-единствена лампа. Мъжът, който седеше на ръба на бюрото, в поза на небрежно и търпеливо очакване, беше Франсиско д’Анкония.

Риърдън стоеше неподвижно и улови кратък миг, в който Франсиско, без да мърда, го погледна с намек за весела усмивка, която беше като намигане между конспиратори, относно някаква тайна, която и двамата разбираха, но не искаха да признаят. Това беше само миг, почти неуловим, защото му се стори, че Франкско се изправи веднага, щом той се появи, учтиво и почтително. Движението предполагаше строга официалност, отрицание на всякакъв опит за арогантност, но подчертаваше интимността на факта, че той не каза и дума като поздрав или обяснение. Риърдън попита твърдо:

— Какво правите тук?

— Реших, че ще искате да ме видите тази вечер, господин Риърдън.

— Защо?

— По същата причина, поради която сте толкова късно в кани нета си. Не работите.

— От кога седите тук?

— Час-два.

— Защо не почукахте на вратата?

— Щяхте ли да ме пуснете да вляза?

— Закъснели сте с въпроса.

— Да напусна ли, господин Риърдън?

Риърдън посочи вратата на кабинета си.

— Влезте.

Той запали лампите в офиса си, движейки се бавно, с контролирани движения, мислейки си, че не бива да си позволява да чувства нищо, но усети как цветовете на живота се връщат в него чрез напрегнатото, тихо нетърпение на една емоция, която не можеше да назове. Онова, което си каза съзнателно, беше: внимавай. Седна на ръба на бюрото си, кръстоса ръце, погледна Франсиско, който продължаваше да стои почтително пред него и попита със студен намек за усмивка:

— Защо дойдохте тук?

— Не искате да отговарям, господин Риърдън. Не бихте признали пред мен или пред себе си колко отчаяно самотен сте тази вечер. Ако не ме разпитвате, няма да се чувствате длъжен да го отричате. Просто приемете онова, което знаете: че и аз го знам.

Изпънат като струна, обтегната между гнева от наглостта и възхищението от откровеността, Риърдън отговори:

— Ще го призная, щом искате. Какво ме интересува дали го знаете?

— Защото знам и ми пука, господин Риърдън. Аз съм единственият такъв човек наоколо.

— Защо да ви пука? И защо да имам нужда от помощта ви тази вечер?

— Защото не е лесно да трябва да прокълнеш човека, който е значел най-много за теб.

— Не бих ви проклинал, ако просто стояхте по-далеч от мен.

Очите на Франсиско се разшириха малко, след това той леко се усмихна и каза:

— Говорех за господин Данагър.

За миг Риърдън изглеждаше така, сякаш иска да зашлеви собственото си лице, след това се засмя меко и каза:

— Добре. Седнете.

Изчака да види какво предимство ще извлече Франсиско сега, но той просто му се подчини мълчаливо, с усмивка, която изглеждаше странно момчешка: едновременно победоносна и благодарна.

— Не осъждам Кен Данагър — каза Риърдън.

— Така ли? — двете думи сякаш бяха произнесени с еднакво ударение — много спокойно, почти внимателно, без следа от усмивка по лицето на Франсиско.

— Не. Не се опитвам да определям колко трябва да може да понесе човек. Ако се е пречупил, не е моя работа да го съдя.

— Ако се е пречупил?

— А не е ли така?

Франсиско се облегна назад, усмивката му се възвърна, но не беше щастлива усмивка.

— Какво ще ви причини изчезването му?

— Просто ще трябва да работя малко по-усилено.

Франсиско погледна стоманената стрела, очертана с черни линии на фона на червената мъгла зад прозореца, и каза, сочейки я:

— Всяка една от тези греди има граница на товара, който може да понесе. Каква е вашата?

Риърдън се засмя.

— От това ли се боите? За това ли дойдохте? Боите се, че ще се пречупя? Искахте да ме спасите, както Дагни Тагарт искаше да спаси Кен Данагър? Тя се опита да го стигне навреме, но не успя.

— Така ли? Не знаех. Госпожица Тагарт и аз сме на различни мнения за много неща.

— Не се притеснявайте. Няма да изчезна. Нека всички се предадат и да спрат да работят. Аз няма. Не знам какви са границите ми и не ме интересува. Единственото, което ми е необходимо да знам, е, че не мога да бъда спрян.

— Всеки човек може да бъде спрян, господин Риърдън.

— Как?

— Достатъчно е да се знае коя е движещата му сила.

— И каква е тя?

— Вие трябва да знаете, господин Риърдън. Вие сте един от последните морални хора, останали на света.

Риърдън се засмя горчиво.

— Наричали са ме как ли не, само не и така. И освен това грешите. Нямате представа колко.

— Сигурен ли сте?

— Би трябвало да знам. Морал? Какво, за Бога, ви накара да го кажете?

Франсиско посочи завода през прозореца.

— Това.

Дълго време Риърдън го гледаше неподвижно, след това само попита:

— Какво искате да кажете?

— Ако искате да видите един абстрактен принцип, какъвто например е моралното действие, в материална форма — ето го. Погледнете го, господин Риърдън. Всяка греда, всяка тръба, жица и клапа са били положени тук по избор, в отговор на въпроса: правилно или грешно? Трябвало е да избирате правилното, трябвало е да избирате най-доброто, което познавате — най-доброто за целта си, която е да правите стомана — а след това да продължите и да разширите познанията си, и да правите нещата по-добре и все по-добре, като целта ви е единственият ви стойностен стандарт. Трябвало е да действате по собствената си преценка, трябвало е да имате способността да съдите, куража да изтърпите присъдата на разума си, както и най-чистата, най-безмилостната отдаденост на правилото, че трябва да се прави само правилното, най-доброто, възможно най-доброто, което можете да изстискате от себе си. Нищо не може да ви накара да действате противно на преценката си, и бихте отхвърлили като заблуден — като лош — всеки човек, който се опитва да ви каже, че най-добрият начин да загреете пещ е да я напълните с лед. Милиони хора, цяла нация, не можаха да ви спрат да произведете риърдъновия метал, защото знаехте за отличната му стойност и имахте силата, което това знание дава. Но онова, за което се чудя, господин Риърдън, е защо живеете по един кодекс от принципи, когато става въпрос за природата, и по друг, когато става въпрос за хората?

Очите на Риърдън бяха приковани в него толкова съсредоточено, че въпросът му дойде бавно, сякаш усилието да бъде произнесен щеше да го разсее:

— Какво искате да кажете?

— Защо не се придържате към целта на живота си толкова ясно и твърдо, колкото го правите с целта на завода си?

— Какво искате да кажете?

— Преценили сте всяка тухла в това място съобразно стойността й спрямо целта да се произвежда стомана. Бяхте ли толкова стриктен и за целта, която вашата работа и стоманата ви обслужват? Какво искате да постигнете, като отдавате живота си на производството на стомана? По какъв стандарт на ценностите преценявате дните си? Например защо прекарахте десет години в изтощителни усилия, за да произведете риърдъновия метал?

Риърдън отклони поглед, а лекото изгърбване на раменете му беше като въздишка на облекчение и разочарование:

— Ако ме питате това, значи няма да разберете.

— Ако ви кажа, че аз разбирам, а вие не — ще ме изхвърлите ли оттук?

— Така или иначе трябваше да ви изхвърля оттук, така че давайте, кажете какво имате предвид.

— Гордеете ли се с релсите за линията „Джон Голт“?

— Да.

— Защо?

— Защото това са най-добрите релси, правени някога.

— Защо ги изработихте?

— За да правя пари.

— Има много по-лесни начини да правите пари. Защо избрахте най-трудния?

— Казахте го в речта си на сватбата на Тагарт: за да разменя най-доброто си усилие срещу най-доброто усилие на другите.

— Ако това беше целта ви, постигнахте ли я?

Един миг изчезна в тежко мълчание.

— Не — каза Риърдън.

— Направихте ли пари?

— Не.

— Когато напрягате енергията си до краен предел, за да произведете най-доброто, очаквате ли да ви наградят или да ви накажат?

Риърдън не отговори.

— По всеки стандарт на приличието, на честта, на справедливостта, който познавате — убеден ли сте, че трябваше да бъдете награден за това?

— Да — тихо каза Риърдън.

— И ако вместо това са ви наказали — що за кодекс сте възприели?

Риърдън не отговори.

— Общоприето мнение е — каза Франсиско, — че живеенето в човешко общество прави живота много по-лесен и безопасен, отколкото ако се остави човека да се бори сам с природата на пустинен остров. Значи, където има и един човек, който се нуждае или използва метал по какъвто и да е начин — риърдъновият метал е направил живота му по-лесен. Това направи ли и вашия по-лесен?

— Не — тихо каза Риърдън.

— А остана ли животът ви такъв, какъвто беше, преди да произведете метала?

— Не — каза Риърдън, думата заглъхна, сякаш беше прерязал мисълта, която я последва.

Гласът на Франсиско го шибна внезапно, като команда:

— Кажете го!

— Направи го по-труден — безизразно каза Риърдън.

— Когато се чувствахте горд за релсите по линията „Джон Голт“ — каза Франсиско, а отмереният ритъм на гласа му придаваше безмилостна яснота на думите му, — за какви хора си мислехте? Искахте ли тази линия да бъде използвана от хора, равни на вас — гиганти на производствената енергия, като Елис Уайът, на които да помогне да постигат все по-високи и по-високи, собствени цели?

— Да — с готовност каза Риърдън.

— Искахте ли да видите как я използват хора, които не могат да се равняват със силата на вашия ум, но които ще са ви равни по морал, хора като Еди Уилърс, които никога не биха открили вашия метал, но които ще дадат най-доброто от себе си, ще работят упорито като вас, ще живеят с плода на усилията си и, пътувайки по вашите релси, ще благодарят мълчаливо на човека, който им е дал повече, отколкото те са могли да му дадат?

— Да — меко каза Риърдън.

— Искахте ли да видите как я използват хленчещи негодници, които никога не са правили и най-малкото усилие, които не притежават способности и за това да бъдат прости писари, но искат дохода на президенти на компания, които подскачат от провал към провал и очакват вие да плащате сметките им, които смятат желанията си за равни на вашата работа и считат, че нуждата им заслужава по-голяма награда от вашите усилия, които искат да им служите, които искат това да бъде целта на живота ви, които искат вашата сила да бъде безгласна, безправна, незаплатена, останала без награда, роб на тяхната немощ, които твърдят, че сте роден за робство заради гения си, докато те са родени да управляват заради благото на некомпетентността, че вие трябва само да давате, а те — само да взимат, че вие трябва да произвеждате, те — да консумират, че на вас не бива да ви се плаща, нито телом, нито духом, нито с богатство, нито с признание, нито с уважение, нито с благодарност, така че те да могат да пътуват по вашите релси, да ви се подиграват и да ви проклинат, тъй като не ви дължат нищо, дори и усилието да свалят шапките си, за които вие сте платили? Това ли искате? Бихте ли се чувствали горд?

— По-скоро бих взривил линията — каза Риърдън със стиснати до бяло устни.

— Тогава защо не го направите, господин Риърдън? От трите типа хора, които описах — кои са унищожавали до днес и кои използват линията ви?

Те чуха далечния метален пулс на завода в дългото мълчание.

— Онова, което описах последно — каза Франсиско — е всеки човек, който претендира, че има право дори и върху една стотинка, която е спечелена с усилията на друг човек.

Риърдън не отговори, гледаше отражението на неоновия надпис върху тъмните прозорци в далечината.

— За вас е гордост да не поставяте граници на издръжливостта си, господин Риърдън, защото мислите, че постъпвате правилно. Ами ако не е така? Ако поставяте добродетелите си в служба на злото и им позволявате да станат инструмент на разрушението на всичко, което обичате, уважавате и на което се възхищавате? Защо не поддържате ценностния си кодекс сред хората, както го правите сред пещите? Вие, който не бихте позволили и един процент примеси в металната сплав — какво сте допуснали в моралния си кодекс?

Риърдън стоеше напълно неподвижно, чуваше думите в съзнанието си като равномерен шум от стъпки по пътеката, която търсеше, думите бяха: съгласието на жертвата.

— Вие, който никога не бихте се предали на природните трудности, а бихте започнали да ги подчинявате и да ги поставяте в услуга на своята радост и комфорт — на какво сте се предали в човешките ръце? Вие, който знаете от работата си, че човек бива наказван само когато греши, какво сте готов да понесете и заради какво? През целия си живот сте слушали порицания, и то не заради недостатъците ви, а заради най-големите ви добродетели. Мразили са ви не заради грешките ви, а заради достиженията ви. Осмивали са ви заради всички качества на характера, които са най-голямата ви гордост. Наричали са ви себичен заради куража да действате съгласно собствената си преценка и да понесете изключителната отговорност за живота си. Наричали са ви надменен заради независимия ви ум. Наричали са ви жесток заради непреклонната ви почтеност. Наричали са ви антисоциален заради погледа ви, който ви е накарал да рискувате да тръгнете по неоткрити пътища. Наричали са ви безмилостен заради силата и самодисциплината, с които преследвате целта си. Наричали са ви алчен заради величавата ви сила да създавате богатство. Вие, който сте изразходвали немислимо количество енергия, сте наричан паразит. Вие, който създадохте изобилие там, където имаше само пустиня и безпомощни, умиращи от глад хора, бяхте наречен обирджия. Вие, който позволихте всички те да живеят, бяхте наречен експлоататор. Вие, най-чистият и морален човек сред тях, станахте мишена на подигравки като „вулгарен материалист“. Спряхте ли се, за да ги попитате — с какво право? По какъв кодекс? По какъв стандарт? Не, понесохте всичко и продължихте да мълчите. Преклонихте се пред техния кодекс и никога не подкрепихте собствения си. Знаехте какъв съвършен морал е необходим, за да се произведе и един пирон, но ги оставихте да ви заклеймяват като неморален. Знаехте, че човек има нужда от възможно най-стриктен кодекс от ценности, за да се справи с природата, но мислехте, че нямате нужда от такъв кодекс, за да се справите с хората. Оставихте най-смъртоносното оръжие в ръцете на враговете си, оръжие, за което никога не сте подозирали, което никога не сте разбирали. Техният морален кодекс е тяхното оръжие. Запитайте се колко дълбоко и по колко ужасни начини сте го приели. Запитайте се какво прави моралният кодекс с живота на човека и защо той не може да съществува без него, и какво ще се случи, ако приеме погрешен стандарт, според който злото е добро. Да ви казвам ли защо сте привлечен от мен, въпреки че смятате, че трябва да ме осъждате? Защото аз съм първият човек, който ви дава онова, което целият свят ви дължи, и което трябваше да изискате от всички хора, преди да си имате работа с тях: морално одобрение.

Риърдън се извъртя към него, после остана неподвижен и затихнал. Франсиско се наведе напред, като че ли му предстоеше приземяване след опасен полет, очите му бяха твърди, но блясъкът им сякаш трептеше от напрежение:

— Виновен сте за голям грях, господин Риърдън, много по-виновен, отколкото ви казват, но не по начина, който проповядват. Най-лошата вина е да се приеме незаслужената вина — и точно това правите цял живот. Плащате на изнудвани не заради пороците си, а заради добродетелите. Готов сте да приемете товара на незаслуженото наказание и да го оставите да расте толкова, колкото по-големи са добродетелите, които практикувате. Но вашите добродетели са тези, които позволяват на хората да оцеляват. Вашият собствен морален кодекс, този, по който живеете, но който никога не сте изразявали, признавали или защитавали, е кодексът, който защитава съществуването на човека. Ако ви наказват заради него, каква е природата на онези, които ви наказват? Вашият кодекс е кодексът на живота. Тогава какъв е техният? Какъв стандарт за ценности лежи в корените му? Каква е крайната му цел? Мислите ли, че това, с което се сблъсквате, е просто заговор, за да ограбят богатството ви? Вие, който познавате източника на богатството, трябва да знаете, че е нещо много повече и по-лошо от това. Поискахте да назова движещата сила на човека? Движещата сила на човека е моралният му кодекс. Запитайте се къде ви води техния кодекс и какво ви предлага като крайна цел. Зло, по-порочно от убийството на човек, е да му се продаде самоубийството като акт на доблест. Зло, по-порочно от това да се хвърли човек в жертвената пещ е да се иска да скочи в нея по собствена воля, като освен това сам построи пещта. Според собствените им признания тъкмо те имат нужда от вас и нямат какво да ви предложат в замяна. Според собствените им признания вие трябва да ги поддържате, защото те не могат да оцелеят без вас. Осъзнайте цинизма на това да предлагат тяхната импотентност и нужда — нуждата им от вас — като оправдание за вашето мъчение. Готов ли сте да го приемете? Готов ли сте да купите, с цената на невероятната си издръжливост, с цената на агонията си, удовлетворяването на нуждите на собствените си унищожители?

— Не!

— Господин Риърдън — каза Франсиско с тържествен, спокоен глас, — ако видехте Атлас, гигантът, който държи света на раменете си, ако видехте как стои, с кръв, която тече по гърдите му, с огъващи се колене, с ръце, които треперят, но все още се опитват да задържат света горе с последни сили, и колкото по-голямо е усилието, толкова по-тежко притиска светът раменете му — какво бихте му казали?

— Аз… не знам. Какво… би могъл да направи? Вие какво бихте му казали?

— Да изправи рамене.

Тракането на метал дойде като несиметричен поток от звуци, без различим ритъм, не като действието на механизъм, а като някакъв съзнателен импулс, който стоеше зад всяко внезапно, разкъсващо нарастване, което се разбиваше сред стоновете на зъбчатите колела. Стъклата на прозорците потрепваха от време на време.

Очите на Франсиско бяха впити в Риърдън, сякаш проследяваше траекториите на куршумите върху поразена цел. Траекторията беше трудна за проследяване: изпитата фигура на ръба на бюрото беше изпъната, студените сини очи не показваха нищо, освен напрежението на погледа, съсредоточен в далечината, единствено неумолимата уста го издаваше с очертание, нарисувано от болката.

— Продължавайте — с усилие каза Риърдън, — продължавайте. Не сте свършили, нали?

— По-скоро тъкмо започвам — твърдо каза Франсиско.

— Накъде… накъде биете?

— Ще разберете, преди да съм свършил. Но първо искам да отговорите на един въпрос: ако разбирате естеството на товара си, как можете…

Писъкът на сирената за авария разби пространството под прозореца и се изстреля като ракета в дълга, тънка линия в небето. Задържа се за момент, после спадна, после отново тръгна нагоре, в спирала от звуци, сякаш борейки се срещу ужаса да изкрещи по-силно. Беше писък на агония, звук за помощ, гласът на завода, сякаш на ранено тяло, което вика, за да запази душата си.

Риърдън мислеше, че е скочил към вратата в секундата, в която писъкът беше достигнал до съзнанието му, но видя, че е закъснял с един миг, защото Франсиско го беше изпреварил. Изхвърлен от взрива на същата реакция като неговата, Франсиско тичаше през фоайето, натисна бутона на асансьора, но, без да го чака, се втурна надолу по стълбите. Риърдън го последва и гледайки стрелката на асансьора да слиза по етажите, те го пресрещнаха на средата на сградата. Преди още стоманената клетка да престане да трепери и да спре на приземния етаж, Франсиско вече беше излязъл, тичайки да пресрещне звука на вика за помощ. Риърдън смяташе, че е добър бегач, но не можеше да поддържа темпото на гъвкавата фигура, която се мяркаше между осветените в червено линии и тъмнината, фигурата на безполезния плейбой, на когото се презираше, че се възхищава.

Потокът, който избликваше от една дупка ниско на стената на една пещ с тяга, нямаше червения отблясък на огъня, а бялата лъчистост на слънчевата светлина. Лееше се по земята и се разделяше на неравни ръкави, пробиваше си пътя през влажната пара, сякаш беше утринна зора. Беше течно желязо, а онова, което писъкът на алармата известяваше, беше пробив. Съдържанието на пещта беше задържано и беше пробило крана. Майсторът на пещта лежеше в безсъзнание, белият поток бликаше, бавно разширявайки дупката, и хората се бореха с пясък, маркучи и огнеупорна глина да спрат блестящите струи, които се разтичаха с тежко, плъзгащо се движение, изяждайки всичко по пътя си в стълбове парлив дим.

За няколкото секунди, от които Риърдън имаше нужда, за да проумее гледката и естеството на катастрофата, той видя фигурата на човек да се изправя неочаквано в подножието на пещта, фигура, очертана на фона на червения отблясък, сякаш стоеше на пътя на потока. Той видя как една ръка в бяла риза замахва и пъхна черен предмет в извора на бликащия метал. Това беше Франсиско д’Анкония, а действието му беше проява на изкуство. Риърдън не мислеше, че е останал човек, обучен да практикува това изкуство.

Преди години Риърдън работеше в западаща леярна в Минесота, където работата му беше, след като пещта бъдеше затворена, да затваря дупката с ръце, като хвърля парчета огнеупорна глина, за да попречи на изтичането на метала. Това беше опасна работа, която беше отнела много животи, беше отменена преди години с изобретяването на хидравличния пистолет, но имаше борещи се, залязващи фабрики, които, по пътя си надолу, се бяха опитали да използват износено оборудване и методи от далечното минало. Риърдън беше вършил работата, но в годините след това не беше срещал друг човек, способен да я върши. Сред бликащите струи на потока, пред разпадаща се пещ, сега виждаше високата, елегантна фигура на плейбоя да изпълнява задачата с опитността на специалист.

На Риърдън му отне само миг да хвърли палтото си, да грабне чифт очила от първия човек, когото видя, и да се присъедини към Франсиско при устието на пещта. Нямаше време да говори, да чувства или да се чуди. Франсиско го погледна и Риърдън видя опушено лице, черни очила и широка усмивка.

Стояха на хлъзгав ръб от изпечена кал, на ръба на белия поток, с клокочеща дупка под краката си, и хвърляха глина в светещата паст, където виещите се езици от врящ метал изглеждаха като газ. Съзнанието на Риърдън се сведе до поредица от навеждания, издигания на тежестта, прицелвания и хвърляния, и преди още да е достигната невидимата цел, навеждане за следващата порция — съзнание, съсредоточено върху това да наблюдава целта на ръката му, да спаси пещта, да запази несигурната позиция на краката му, да спаси самия себе си. Не усещаше нищо друго — само, че крайният резултат беше ликуващото чувство за действие, за собствените му способности, за точността на тялото му, за подчинението на волята. И осъзнал, без да има време за това, обхванал го със сетивата си въпреки цензурата на ума, той виждаше черния силует, иззад чиито рамене се сипеха червени ивици, лактите му, острите му очертания, а червените лъчи се вихреха из парата като дългите светлини на прожектори, следвайки движенията на ловкото, опитно, уверено същество, което той не беше виждал никога преди, освен с вечерно облекло под светлините на балните зали.

Нямаше време да се търсят думи, да се мисли, да се обяснява, но той знаеше, че това е истинският Франсиско д’Анкония, това беше видял още първия път и това беше обикнал — думата не го шокира, защото в съзнанието му нямаше дума, имаше само радостно чувство, което изглеждаше като прилив на енергия, добавена към неговата собствена.

Чрез ритъма на тялото си, чрез обгарящата топлина по лицето си и зимната нощ по раменете си, той изведнъж разбираше, че това беше голата същност на неговата вселена: мигновеният отказ да се подчини на катастрофата, неустоимият стремеж да се бори с нея, триумфалното чувство за собствената му способност да победи. Беше сигурен, че и Франсиско го изпитва, че го движи същият импулс, че беше правилно да го изпитва, правилно и за двама им да бъдат онова, което бяха. Той съзираше от време на време потното лице, съсредоточено в действието, и това беше най-радостното лице, което някога беше виждал.

Пещта се изправяше над тях — черна маса, обвита в облаци пара и мрежа от тръби, тя сякаш се задъхваше, изстрелвайки червени въздишки, които увисваха във въздуха над завода, а те двамата се бореха да не й позволят да кърви до смърт.

По краката им падаха искри и избухваха във внезапни снопове от повърхността на метала, и умираха незабелязани по дрехите им, по кожата на ръцете им. Потокът изтичаше все по-бавно, на неравномерни изблици, през преградата, която се издигаше отвъд погледа им.

Случи се толкова бързо, че Риърдън го осъзна напълно едва след като свърши. Знаеше, че имаше два момента: първият, когато видя силния замах на тялото на Франсиско напред, с който той изпрати снаряда през пространството, след това видя внезапния, неритмичен подскок назад, който беше неуспешен, конвулсивната борба срещу ускорението напред, протегнатите ръце на силуета, изгубил равновесие. Помисли си, че ако скочи през пространството помежду им, на хлъзгавия, ронещ се ръб, ще означава смърт и на двама им — а вторият момент беше, когато се приземи до Франкско, обгърна го, увисна, люлеейки се между празното пространство и ръба, над белия кладенец, след което овладя позата си и го дръпна назад, задържайки още миг тялото му плътно до своето, както би държал тялото на единствения си син. Любовта, ужасът, облекчението се изляха в едно-единствено изречение:

— Внимавай, глупчо!

Франсиско посегна за парче глина и продължи. Когато работата беше свършена и дупката беше затворена, Риърдън забеляза, че усеща изгаряща болка в мускулите на ръцете и краката си, че в тялото му не са останали сили да се движи, и все пак се чувстваше така, сякаш влиза в кабинета си сутрин, готов да разреши още 10 нови проблема.

Погледна Франсиско и забеляза за пръв път, че дрехите им са целите в обгорели дупки, че ръцете им кървят, че парче кожа е одрано на слепоочието на Франсиско, а по бузата му тече чернено ручейче. Франсиско махна очилата и му се усмихна: беше утринна усмивка.

Млад човек с вид на хронична обида и наглост се втурна към него, проплаквайки:

— Нищо не можах да направя, господин Риърдън! — и се впусна в дълга обяснителна реч. Риърдън му обърна гръб, без да обели и дума. Това беше асистентът, който отговаряше за клапата за налягането на пещта, момче, тъкмо завършило колеж.

Някъде в периферията на съзнанието на Риърдън стоеше мисълта, че подобни инциденти стават все по-често заради рудата, която използва, но беше принуден да използва каквато руда намери. Мислеше си, че старите му работници винаги можеха да предотвратят нещастието — всеки от тях щеше да е забелязал признаците на пробив и щеше да знае как да го спре, — но от тях не бяха останали много, и трябваше да наема всякакви хора. През вихрещите се облаци пара наоколо забеляза, че по-възрастните мъже са се втурнали от всички кътчета на фабриката, за да се борят с теча, и сега се бяха подредили в редица, за да получат първа помощ от медицинския персонал. Чудеше се какво им ставаше на младите хора в страната. Но учудването беше пометено от онова, което видя на лицето на колежанчето. Нещо, което не можеше да понесе да види, заради вълната от презрение, заради мисълта без думи, че ако това е врагът, няма от какво да се бои. Всички тези неща дойдоха и изчезнаха в мрака — онова, което ги прогони, беше Франсиско д’Анкония. Видя как Франсиско дава нареждания на мъжете около себе си. Не знаеха кой е или откъде е дошъл, но го слушаха: знаеха, че е човек, който познава работата си. Франсиско спря в средата на изречението, когато видя, че Риърдън се приближава и го слуша, след което каза със смях:

— О, простете ми!

Риърдън каза:

— Давайте. Дотук всичко е правилно.

Не си казаха нищо, докато вървяха заедно в мрака обратно към кабинета. Риърдън усещаше как в него вилнее ликуващ смях, чувстваше, че на свой ред иска да намигне на Франсиско като на съзаклятник, защото е научил тайна, която Франсиско няма да признае. От време на време поглеждаше лицето му, но той не отвръщаше на погледа. След малко Франсиско каза:

— Спасихте ми живота.

„Благодаря“ се съдържаше в начина, по който го каза. Риърдън се засмя.

— Вие спасихте пещта ми.

Продължиха мълчаливо. Риърдън се чувстваше все по-лек с всяка стъпка. Изправил лице в студения въздух, той виждаше тихия мрак на небето и една-единствена звезда над комина с вертикалния надпис „Риърдън Стийл“. Сега беше доволен, че е жив. Не очакваше промяната, която видя в лицето на Франсиско, когато го погледна на светлината в кабинета си. Онова, което беше видял на отблясъка на пещта, си беше отишло. Беше очаквал израз на триумф, на подигравка за всички обиди, които Франсиско беше чул от него, израз, искащ извинение, което той беше готов да даде с леко сърце. Вместо това видя лице, останало без живот заради някакво странно униние.

— Ранен ли сте?

— Не… не, нищо ми няма.

— Елате — нареди Риърдън и отвори вратата на банята.

— Погрижете се за себе си.

— Няма значение. Вие елате тук.

За пръв път Риърдън усети, че той е по-възрастният мъж — почувства удоволствието да се грижи за Франсиско, изпитваше самоуверена, весела, бащинска покровителственост. Изми мръсотията от лицето на Франсиско, сложи дезинфектанти и лейкопласт на слепоочието му, по ръцете, по изгорените му лакти. Франсиско му се подчиняваше мълчаливо.

Риърдън попита с тон на най-красноречивото възможно възхищение, на което беше способен:

— Къде сте се научили да работите така?

Франсиско вдигна рамене:

— Израснах покрай всякакви пещи — отговори безразлично.

Риърдън не можеше да разбере израза на лицето му: беше някаква особена неподвижност, сякаш очите бяха приковани в някакво тайно видение, което изопваше устата му в израз на отчаяна, горчива, самораняваща подигравка. Не си казаха нищо, докато не се върнаха в кабинета.

— Знаете ли — каза Риърдън, — всичко, което казахте тук, беше истина. Но това е само част от историята. Другата част е онова, което направихме тази вечер. Разбирате ли? Способни сме да действаме. Те не са. Така че в крайна сметка ще спечелим ние, независимо какво ни причиняват.

Франсиско не отговори.

— Слушайте — каза Риърдън, — знам какъв е проблемът с вас. Мислех, че сте доста самомнителен, но виждам, че нямате престава какво имате в себе си. Забравете за малко богатството си и елате да работите за мен. Когато поискате ще ви наема като старши майстор. Нямате представа как ще ви се отрази. След няколко години ще сте готов да оцените и управлявате „Д’Анкония мед“.

Той очакваше взрив от смях и беше готов да спори — вместо това видя как Франсиско бавно клати глава, сякаш не можеше да повярва на гласа си, сякаш се боеше, че ако заговори, ще приеме. След миг каза:

— Господин Риърдън… Мисля, че бих дал остатъка от живота си за една година като майстор при вашите пещи. Но не мога.

— Защо не?

— Не ме питайте. Това е… лично.

Представата за Франсиско в съзнанието на Риърдън, която той ненавиждаше и намираше за неустоимо привлекателна, беше една фигура на човек, който някак лъчисто е неспособен да страда. Онова, което виждаше в очите на Франсиско сега, беше поглед на спокойно, мъчно контролирано и търпеливо понесено изтезание. Франсиско посегна мълчаливо към палтото си.

— Нали не си тръгвате?

— Да.

— Няма ли да довършите онова, което искахте да ми кажете?

— Не тази вечер.

— Искахте да отговоря на един въпрос. Какъв беше той?

Франсиско поклати глава.

— Започнахте да ме питате как мога… Как мога какво?

Усмивката на Франсиско беше като болезнен стон, единственият стон, който той можеше да си позволи:

— Няма да питам, господин Риърдън. Вече знам.

ГЛАВА XIV

СЪГЛАСИЕТО НА ЖЕРТВАТА

Печената пуйка струваше трийсет долара. Шампанското — двайсет и пет. Дантелената покривка — тънка паяжина от гроздове и лозови листа, преливащи в цветовете на дъгата на светлината на свещите — струваше две хиляди долара. Сервизът за вечеря, с оригинален дизайн, отпечатан в синьо и златно върху полупрозрачен бял порцелан, струваше две хиляди и петстотин долара.

Сребърните прибори с инициали „ЛР“ сред лаврови гирлянди в стил „Ампир“ струваха три хиляди долара. Но се смяташе за бездуховно да се мисли за пари и за това, което тези пари представляваха.

В средата на масата имаше позлатено селско сабо, пълно с невен, грозде и моркови. Свещите бяха забучени в тикви, отрязани като лица с отворени уста, от които по покривката течаха гроздове, ядки и бонбони.

Беше вечеря за Деня на благодарността и тримата срещу Риърдън на масата бяха жена му, майка му и брат му.

— Тази вечер трябва да благодарим на Бога за това, с което ние благословил — каза майката на Риърдън. — Бог беше благосклонен към нас. Има хора из цялата страна, които нямат никаква храна у дома тази вечер, а някои дори нямат и дом, и все повече остават без работа с всеки изминал ден. Направо ме побиват тръпки, когато се огледам из града. Едва миналата седмица беше, на кого мислите, че се натъкнах? На Люси Джъдсън. Хенри, помниш ли Люси Джъдсън? Живееше до нас в Минесота, когато ти беше на десет-дванайсет години. Имаше момче на твоята възраст. Изгубих я от поглед, когато се преместиха в Ню Йорк, трябва да е било преди двайсет години. Направо ме побиха тръпки, като видях в какво се е превърнала — беззъба стара вещица, увита в мъжко палто, просеща на един уличен ъгъл. И си помислих, че това можеше и да съм аз, ако не беше милостта Божия.

— Е, ако трябва да благодарим — весело каза Лилиан — мисля, че не трябва да забравяме Гертруд, новата готвачка. Тя е направо човек на изкуството.

— Аз ще си остана старомоден — каза Филип — и ще благодаря само на най-сладката майка в света.

— Освен това — каза майката на Риърдън — трябва да благодарим на Лилиан за тази вечеря и за целия труд, който си даде, за да я направи толкова хубава. Прекара часове да подрежда масата. Наистина е нещо оригинално и различно.

— Заради сабото е — каза Филип с глава, наведена настрани, изучавайки го с критично одобрение. — Това е истинското майсторство. Всеки може да има свещи, сребро и боклуци, за това са нужни единствено пари — но за обувката трябва и мисъл.

Риърдън мълчеше. Светлината на свещите играеше по неподвижното му лице като по портрет, на който беше отпечатано изражението на безразлична вежливост.

— Не си докоснал виното си — каза майка му, когато го погледна. — Мисля, че трябва да вдигнеш тост за хората в тази страна, които са ти дали толкова много.

— Хенри не е в настроение за това, майко — каза Лилиан. — Опасявам се, че Денят на благодарността е празник само за хората с чиста съвест.

Тя вдигна чашата си с вино, но спря по средата на пътя до устните си и попита:

— Няма да правиш изявление на процеса си утре, нали, Хенри?

— Напротив.

Тя свали чашата.

— Какво ще правиш?

— Ще видиш утре.

— Не си представяш наистина, че може да ти се размине, нали?

— Нямам представа какво според теб е нещото, заради което да ми се разминава.

— Разбираш ли, че обвинението срещу теб е изключително сериозно?

— Да.

— Признал си, че си продал метала на Кен Данагър.

— Признах.

— Могат да те пратят в затвора за десет години.

— Не мисля, че ще го направят, но е възможно.

— Четеш ли вестници, Хенри? — попита Филип със странна усмивка.

— Не.

— О, би трябвало!

— Така ли? Защо?

— Трябва да видиш как те наричат!

— Това е интересно — каза Риърдън, каза го заради факта, че усмивката на Филип изразяваше удоволствие.

— Не разбирам — каза майка му. — Затвор? „Затвор“ ли каза, Лилиан? Хенри, в затвора ли ще те пращат?

— Възможно е.

— Но това е абсурдно! Направи нещо!

— Какво?

— Не знам. Нищо не разбирам от тези неща. Почтените хора не ходят в затвора. Направи нещо. Винаги си знаел как да се оправяш с бизнеса.

— Не и с този.

— Не вярвам — гласът й беше като на уплашено, разглезено дете. — Казваш го само, за да се правиш на лош.

— Играе си на герой, майко — каза Лилиан. Тя се усмихна студено, обръщайки се към Риърдън. — Не мислиш ли, че поведението ти е напълно безсмислено?

— Не.

— Знаеш, че подобни случаи… не са предназначени да стигат до дело. Има начини да се избегне, нещата да се уредят приятелски — ако човек познава правилните хора.

— Аз не познавам правилните хора.

— Погледни Орън Бойл. Направил е много повече и по-лоши неща от малката ти забежка на черния пазар, но е достатъчно умен, за да остане извън съдилищата.

— Значи аз не съм достатъчно умен.

— Не мислиш ли, че е време да направиш усилие да се нагодиш към условията на епохата си?

— Не.

— Тогава не виждам как можеш да претендираш, че си някаква жертва. Ако отидеш в затвора, вината ще си е твоя.

— За какви претенции говориш, Лилиан?

— О, знам, че си мислиш, че се бориш за някакъв принцип, но всъщност става въпрос само за невероятната ти самонадеяност. Правиш го само защото мислиш, че си прав.

— А ти мислиш ли, че те са прави?

Тя вдигна рамене.

— Точно за тази самонадеяност говоря — идеята, че има значение кой е прав и кой не. Това е най-непоносимата суета, това твое настояване винаги да се върши онова, което е правилно. Откъде знаеш кое е правилно? Как изобщо може някой да знае? Това е просто заблуда, която ласкае егото ти и наранява другите, докато ти се фукаш с превъзходството си над тях.

Той я гледаше с внимателен интерес.

— Защо да наранява другите, ако е само заблуда?

— Необходимо ли е да споменавам, че точно в твоя случай това е просто лицемерие? Заради това намирам поведението ти за абсурдно. Въпросите за това кое е правилно нямат връзка с човешкото съществуване. А ти със сигурност си само човек — нали, Хенри? Не си по-добър от всеки един от онези, пред които ще се изправиш утре. Според мен трябва да помниш, че не е твоя работа да изразяваш какъвто и да е принцип. Може да си жертва конкретно в тази бъркотия, може би са ти изиграли мръсен трик, но какво от това? Правят го, защото си слаб — не са могли да устоят на изкушението да грабнат метала ти и да се набъркат в печалбата ти, защото нямат никакъв друг начин да забогатеят някога. Защо трябва да ги обвиняваш? Става въпрос просто за различен вид усилия, но става въпрос за все същата дрипава човешка тъкан, която се къса също така лесно. Нямаше да те изкушат парите, защото за теб е толкова лесно да ги направиш. Но няма да издържиш на друг натиск и ще паднеш също така позорно. Нали? Така че нямаш право на никакво справедливо възмущение срещу тях. Нямаш морално превъзходство, което да утвърждаваш или защитаваш. А ако нямаш, то какъв е смисълът да водиш битка, която не можеш да спечелиш? Предполагам, че можеш да намериш някакво удовлетворение в това да си мъченик, ако не можеш да бъдеш упрекван за нищо. Но ти — кой си ти, че да хвърлиш първия камък?

Тя спря за момент, за да види ефекта. Нямаше такъв, освен че внимателният, заинтригуван поглед изглеждаше по-интензивен — той слушаше, сякаш обзет от някакво безучастно, научно любопитство. Не такъв отклик беше очаквала.

— Мисля, че ме разбираш — каза тя.

— Не — спокойно каза той, — не те разбирам.

— Мисля, че трябва да изоставиш илюзията за собственото с и превъзходство, защото знаеш отлично, че е илюзия. Мисля, че трябва да се научиш да се разбираш с другите хора. Дните на героя отминаха. Сега е денят на човечността — много по-дълбоко чувство, отколкото можеш да си представиш. Вече не се очаква от хората да бъдат светци или да бъдат наказвани за греховете си. Никой не е прав, никой не греши, всички сме затънали заедно, всички сме хора — а хората са несъвършени. Няма да спечелиш нищо утре, като доказваш, че грешат. Трябва да се предадеш елегантно, просто защото това е правилният избор. Трябва да мълчиш, тъкмо защото грешат. Ще го оценят. Прави отстъпки на другите и те ще ти правят отстъпки. Живей и остави другите да живеят. Давай и взимай. Отстъпвай и настъпвай. Това е политиката на нашата епоха и е крайно време да я приемеш. Не ми казвай, че си твърде добър за това. Знаеш, че не си. Знаеш, че и аз го знам.

Погледът му, зареян отнесено някъде в пространството, не беше в отговор на нейните думи — беше отговор на един мъжки глас, който му казваше: „Мислите ли, че сте изправен просто срещу заговор, чиято цел е да откраднат богатството ви? Вие, който знаете източника на богатството, трябва да знаете също, че това е нещо много повече и много по-лошо“.

Той се обърна и погледна Лилиан. Виждаше целия обхват на провала й — сред безбрежността на собственото си безразличие. Монотонният поток на обидите й беше като звук от далечна нитачка — продължителен, безсилен натиск, който не докосваше нищо в него. Беше чувал изтънчените й напомняния за вината си всяка вечер, която прекарваше вкъщи през последните три месеца. Но вината беше единствената емоция, която се беше оказал неспособен да изпитва. Наказанието, което тя искаше да му причини, беше мъчение от срама; това, което успя да му причини, беше мъчение от отегчението.

Той си спомняше краткото прозрение — онази сутрин в хотел „Уейн-Фолклънд“ — за пробива в схемата й за наказание, който не беше изследвал. Сега го осъзнаваше напълно за пръв път. Тя искаше да го окове в страданието на безчестието — но собственото му чувство за чест беше единственото й оръжие. Искаше да изтръгне от него признание за моралното му падение — но единствено моралната му правота можеше да придаде значение на такава присъда. Искаше да го нарани с презрението си — но той не можеше да бъде наранен, освен ако не уважаваше преценката й. Тя искаше да го накаже заради болката, която й беше причинил, и беше насочила болката си като пистолет срещу него, сякаш искаше да изтръгне агонията му редом с чувството му за жал. Но единственото й оръжие беше собствената му благосклонност, загрижеността му за нея, състраданието му. Единствената й сила беше силата на собствените му добродетели. Какво щеше да стане, ако решеше да й я отнеме?

Въпросът за вина, мислеше си той, трябва да почива върху собственото му приемане на кодекса за справедливост, който го е определил за виновен. Той не го приемаше, никога не беше го приемал. Добродетелите му, всички добродетели, от които тя имаше нужда, за да постигне наказанието над него, идваха от друг кодекс и бяха живи по друг стандарт.

Той не чувстваше вина, срам, съжаление, безчестие. Не можеше да го засегне никаква присъда, която тя произнасяше над него: беше изгубил уважение към преценката й много отдавна. И единствената верига, която още го задържаше, бяха последните останки от съжаление.

Но какъв беше кодексът, по който действаше тя? Що за кодекс позволяваше понятие за наказание, което изисква добродетелта на жертвата като гориво? Кодекс, който ще разруши само тези, които се опитват да го спазват; наказание, от което ще страдат само почтените, а непочтените ще се измъкнат невредими. Можеше ли да се измисли по-голям позор от този доблестта да се изравни със страданието, да се превърне доблестта, а не порокът, в източник и движеща сила на страданието? Ако той беше боклукът, който тя се опитваше да го изкара, то тогава нищо честно и морално нямаше да има значение за него. А ако не е, то каква е същността на опитите й?

Да разчита на добродетелта му и да я използва като инструмент за мъчение, да прибягва до изнудване, като щедростта на жертвата е единственото средство за принуда, да приеме дара на добрата воля и да го превърне в инструмент за разрушаването на дарителя… той седеше неподвижно, съзерцавайки формулата на толкова чудовищно зло, че можеше да го назове, но не и да повярва, че е възможно.

Седеше неподвижно, бомбардиран от един-единствен въпрос: разбира ли Лилиан истинската природа на плана си? Дали това е съзнателна политика, създадена с пълното осъзнаване на значението й? Той потръпна: не я мразеше достатъчно, за да повярва в това.

Погледна я. В този момент тя беше заета с това да разрязва сливовия пудинг, който стоеше като хълм от син пламък на сребърен поднос пред нея, а отблясъкът от него танцуваше по лицето й и по усмихнатите й устни — тя забиваше сребърен нож в пламъка, с опитна, елегантна извивка на ръката. По рамото на черната й кадифена рокля бяха разпръснати метални листа в чернено, златно и кафяво — цветовете на есента, — които блещукаха на светлината на свещите.

Той не можеше да се отърве от впечатлението, което му се натрапваше и което се опитваше да отхвърли вече три месеца, че отмъщението й не е форма на отчаяние, както беше предположил; впечатлението, което смяташе за немислимо — че всъщност това й доставя наслада. Не можеше да намери и следа от страдание в държанието й. Личеше непривична за нея самоувереност: за пръв път изглеждаше, че се чувства у дома си в къщата. Въпреки че всичко в къщата беше избрано от нея, по нейния вкус, тя винаги сякаш беше действала като блестящ, изпълнителен, засегнат управител на скъп хотел, който продължава да се усмихва горчиво на подчинената си позиция спрямо собствениците. Усмивката стоеше, но горчивината си беше отишла. Тя не беше напълняла, но чертите й бяха изгубили деликатната острота в неясен, мек израз на задоволство — дори и гласът й звучеше така, сякаш се беше охранил.

Той не чуваше какво казва тя, тя се смееше на последния отблясък от сините пламъци, докато той седеше и претегляше въпроса: знае ли тя? Беше сигурен, че е открил тайна, много по-голяма от проблема за брака си, че е схванал формулата за политика, практикувана по-нашироко в света, отколкото той дръзваше да мисли в момента. Но да осъдиш човешко същество за тази практика беше окончателна присъда, и той знаеше, че няма да повярва за никого, докато съществуваше изобщо възможност за някакво съмнение.

Не, мислеше си, докато гледаше Лилиан с последните усилия на щедростта си, не може да повярва това за нея. В името на всяка трошица грация и гордост, която тя притежаваше, в името на моменти като този, когато той беше видял радостна усмивка на лицето й, усмивка на живо същество, в името на краткотрайната сянка на любов, която някога беше изпитвал към нея, той не можеше да произнесе над нея присъдата за тотално зло.

Прислужникът плъзна чиния със сливов пудинг пред него и той чу гласа на Лилиан:

— Къде беше през последните пет минути, Хенри? Или „през последния век“ ще е по-точно? Не ми отговори. Не си чул и дума от това, което казах.

— Чух — спокойно каза той. — Не знам какво се опитваш да постигнеш.

— Що за въпрос! — каза майка му. — Не е ли типично по мъжки? Тя се опитва да те спаси от затвора — ето това се опитва да постигне.

Това може и да е вярно, мислеше си той, може би заради някаква груба, детинска страхливост, причината за злобата й е да го защити, да го смачка до безопасността на компромиса. Възможно е, мислеше си, но знаеше, че не го вярва.

— Винаги си бил непопулярен — каза Лилиан, — и основанията са отвъд всеки конкретен случай. Това е твоето непоклатимо, непоправимо поведение. Хората, които ще те съдят, знаят какво си мислиш. Точно затова ще те стъпчат, въпреки че биха оставили друг да се измъкне.

— Нищо подобно. Не мисля, че знаят какво мисля. Точно за това трябва да ги уведомя утре.

— Освен ако не им покажеш, че си готов да отстъпиш и да им сътрудничиш, няма да имаш шанс. С теб се работеше твърде трудно.

— Напротив, работеше се прекалено лесно.

— Но ако те вкарат в затвора — каза майка му — какво ще стане със семейството ти? Помисли ли за това?

— Не. Не помислих.

— Помисли ли за позора, който ще ни навлечеш?

— Майко, разбираш ли за какво става въпрос в този случай?

— Не, не разбирам и не искам да разбирам. Всичко е мръсен бизнес и мръсна политика. Целият бизнес е просто мръсна политика, а цялата политика е просто мръсен бизнес. Никога не съм искала да разбирам едното или другото. Не ме интересува кой е прав и кой не е, но мисля, че човек трябва да мисли за семейството си. Не знаеш ли какво ще ни причини това?

— Не, майко, нито знам, нито ме интересува.

Майка му го погледна втрещено.

— Мисля, че всички постъпвате доста провинциално — изведнъж каза Филип. — Май никой тук не се интересува от по-широките, социални аспекти на случая. Не съм съгласен с теб, Лилиан. Не виждам защо твърдиш, че някой играе мръсно с Хенри и че той е прав. Мисля, че е изцяло виновен. Майко, мога да ти обясня всичко много просто. Няма нищо необичайно, съдилищата са пълни с подобни дела. Бизнесмените се възползват от извънредното положение в страната, за да изкарват пари. Нарушават законите, които защитават общественото благоденствие — заради личната си печалба. Те са спекуланти на черния пазар, които забогатяват, като лишават с измама бедните от справедливия им дял във време на отчаян недостиг. Следват безмилостна, алчна, антисоциална политика, основана единствено на обикновена, себична алчност. Няма нужда да се преструваме, всички го знаем — и мисля, че е достойно за презрение.

Той говореше нехайно, надменно, сякаш обясняваше очевидното на група младежи; тонът му издаваше увереността на човек, който знае, че моралните основания за твърденията му не могат да бъдат поставяни под въпрос.

Риърдън седеше и го гледаше, сякаш изучаваше обект, който вижда за пръв път. Някъде дълбоко в съзнанието му, като непрекъснато, леко, неумолимо пулсиране, звучеше един мъжки глас, който казваше: С какво право? По кой кодекс? По кой стандарт?

— Филип — каза той, без да повишава глас, — кажи още нещо такова, и ще се озовеш на улицата веднага, с костюма, който е на гърба ти, със стотинките, които са в джоба ти, и нищо друго.

Не чу отговор, не чу звук, не долови движение. Забеляза, че вцепенението на тримата пред него не съдържаше учудване. Шокираният израз по лицата им не беше шокът на хора, които са станали свидетели на внезапна експлозия на бомба, а на хора, които знаят, че са си играли със запален фитил. Нямаше викове, протести, въпроси — знаеха, че наистина го мисли и разбираха напълно последствията. Някакво неясно чувство, от което му се повдигаше, му подсказваше, че са го знаели много преди него.

— Ти… не би изхвърлил собствения си брат на улицата, нали? — каза майка му накрая. Това не беше въпрос, а молба.

— Напротив.

— Но той е твой брат… Това нищо ли не значи за теб?

— Не.

— Може би прекалява понякога, но това са просто приказки, просто модерно дърдорене, не знае какво казва.

— Тогава да се научи.

— Не бъди груб с него… той е по-млад от теб и… по-слаб. Той… Хенри, не ме гледай така! Никога не съм те виждала да гледаш така… Не бива да го плашиш. Знаеш, че има нужда от теб.

— А той знае ли го?

— Не можеш да се отнасяш грубо с човек, който има нужда от теб, ще те гризе съвестта през целия ти живот.

— Няма.

— Трябва да бъдеш мил, Хенри.

— Не съм.

— Трябва да имаш милост.

— Нямам.

— Добрият човек знае как да прощава.

— Аз не знам.

— Не искаш да мисля, че си себичен.

— Искам.

Очите на Филип се стрелкаха от единия към другия. Изглеждаше като човек, който се е чувствал сигурен, защото стои върху гранит, а изведнъж е открил, че това е тънък лед, който се разпуква около него.

— Но аз… — опита се да каже нещо той и спря, гласът му звучеше като стъпки, които опитват леда. — Но аз нямам ли свободата да се изкажа?

— В собствената си къща. Не в моята.

— Нямам ли право на собствени идеи?

— За своя собствена сметка. Не за моя.

— Не толерираш ли различното мнение?

— Не и когато аз плащам сметките.

— Само за пари ли става въпрос?

— Да. За това, че са моите пари.

— Не искаш ли да се съобразиш с някакви по-ви… — щеше да каже „висши“, но промени мнението си — други аспекти?

— Не.

— Но аз не съм твой роб.

— Аз да не би да съм твой?

— Нямам представа какво… — той спря, знаеше какво означава.

— Не — каза Риърдън, — не си мой роб. Свободен си да си тръгнеш оттук по всяко време.

— Аз… не говоря за това.

— Аз говоря.

— Не разбирам…

— Така ли?

— Винаги си знаел за политическите ми възгледи. Никога не си възразявал.

— Така е — сериозно каза Риърдън. — Може би ти дължа обяснение, ако съм те подвел. Никога не съм се опитвал да ти напомням, че живееш от моята милостиня. Мислех, че е твое задължение да го помниш. Мислех, че всяко човешко същество, което приема помощта на друго, знае, че добрата воля е единственият мотив на дарителя и че насрещната добра воля е отплатата, която той иска. Но виждам, че съм грешал. Получаваш храната си, без да си я заслужил, и заключаваш, че привързаността също не трябва да се заслужава. Заключаваш, че аз съм най-безопасният човек на света, върху когото да плюеш, точно защото те държа за гърлото. Решил си, че няма да реша да ти го напомня, че ще бъда окован от страха да не нараня чувствата ти. Добре, да го кажем направо: ти си предмет на милостиня, който е изчерпал кредита си много отдавна. Каквато и привързаност да съм чувствал към теб някога, вече я няма. Не храня и най-слаб интерес към теб, към съдбата ти или към бъдещето ти. Нямам каквато и да е причина да искам да те храня. Ако напуснеш къщата ми, няма да ме интересува дали умираш от глад или не. Такова е положението ти тук и ще очаквам да го помниш, ако искаш да останеш. Ако не го направиш, тогава се махай.

Но освен че сви леко глава между раменете си, Филип не реагира.

— Не си мисли, че ми е приятно да живея тук — каза той безжизнено и пискливо. — Ако мислиш, че съм щастлив, грешиш. Бих дал всичко, за да се махна.

Думите имаха предизвикателен оттенък, но гласът беше странно предпазлив.

— Щом се чувстваш така, за мен ще е най-добре да си тръгна.

Думите бяха твърдение, но гласът се извиси във въпрос накрая и зачака — отговор не последва.

— Няма нужда да се тревожиш за бъдещето ми. Не е необходимо да искам услуги от никого. Мога да се грижа за себе си.

Думите бяха отправени към Риърдън, но очите му бяха насочени към майка му, тя не каза нищо — боеше се дори да мръдне.

— Винаги съм искал да бъда независим. Винаги съм искал да живея в Ню Йорк, близо до всичките си приятели.

Гласът забави и добави безразлично, замислено, сякаш думите не бяха адресирани към никого:

— Разбира се, бих имал проблем да поддържам известно положение в обществото… не е моя вината, че ще имам фамилно име, свързвано с милионер… Ще ми трябват пари, достатъчни за година или две… за да се утвърдя по начин, подходящ за моето…

— Няма да ги получиш от мен.

— Не съм ги искал от теб, нали? Не си мисли, че не мога да ги получа от другаде, ако поискам! Не си мисли, че не мога да си тръгна! Бих тръгнал на минутата, ако трябваше да мисля само за себе си. Но мама има нужда от мен, и ако я изоставя…

— Не обяснявай.

— И освен това не си ме разбрал правилно, Хенри. Не съм казал нищо, за да те обидя. Изобщо не говорех лично. Просто дискутирах общата политическа картина от абстрактна социологическа гледна точка, която…

— Не обяснявай — каза Риърдън. Той гледаше лицето на Филип. То беше полунаведено, а очите му го гледаха отдолу. Очите бяха безжизнени, сякаш пред тях нямаше нищо, в тях нямаше искрица на вълнение, никакво лично чувство — било то предизвикателство или съжаление, срам или страдание; бяха мътни овали, които не реагираха на реалността, не се опитваха да я разберат, да я преценят, да постигнат някаква справедлива оценка — овали, които съдържаха тъпа, застинала, безсмислена омраза.

— Не обяснявай. Просто си дръж устата затворена.

Отвращението, което накара Риърдън да извърне лице, съдържаше спазъм на жал. Имаше миг, в който искаше да сграбчи брат си за раменете, да го разтърси и да изкрещи: как можеш да си причиняваш това? Как си стигнал до стадий, в който само това е останало от теб? Защо си оставил прекрасния факт на собственото ти съществуване да мине покрай теб незабелязан?

Погледна встрани. Знаеше, че е безполезно.

Забеляза с уморено презрение, че и тримата на масата мълчаха. През изминалите години вниманието към тях му беше донесло единствено злобните им и уж справедливи упреци. Къде пяха претенциите им за справедливост сега? Сега трябваше да защитят своя кодекс на правдата — ако правдата изобщо беше част от кодекса им. Защо не хвърляха върху него всички обвинения в жестокост и себичност, които той беше свикнал да приема като вечния хор, придружаващ живота му? Какво им беше позволявало да го правят години наред? Знаеше, че думите, които чуваше в съзнанието си, бяха ключ към отговора: съгласието на жертвата.

— Да не се караме — каза майка му с безрадостен и безцелен глас. — Денят на благодарността е.

Когато той погледна към Лилиан, улови поглед, който показа, че тя го наблюдава отдавна: в него се съдържаше паника.

Той стана.

— Ще ви помоля да ме извините — каза той, обръщайки се към цялата маса.

— Къде отиваш? — остро попита Лилиан.

Той остана за миг неподвижно, вгледан в нея, сякаш за да потвърди смисъла, който тя щеше да открие в отговора му:

— В Ню Йорк.

Тя скочи на крака.

— Тази вечер?

— Веднага.

— Не можеш да ходиш в Ню Йорк тази вечер! — гласът й не беше силен, но носеше заповедната безпомощност на писъка. — Не е моментът да си го позволяваш. Искам да кажа, да си позволяваш да изоставяш семейството си. Трябва да си помислиш за чистите ръце. Не си в положение да си позволяваш каквото и да е, нищо, за което знаеш, че е поквара.

„По кой кодекс? — мислеше си Риърдън — По кой стандарт?“

— Защо искаш да ходиш в Ню Йорк тази вечер?

— По същата причина, поради която ти искаш да ме спреш, Лилиан.

— Утре е делото ти.

— Точно това имам предвид.

Той понечи да се обърне и тя извиси глас:

— Не искам да заминаваш!

Той се усмихна. Усмихваше й се за пръв път през последните три месеца — не беше усмивка, която да й е приятно да види.

— Забранявам ти да ни напускаш тази вечер!

Той се обърна и излезе от стаята.

Докато седеше зад волана на колата си, а заледеният, замръзнал път летеше в лицето му и под колелетата на колата му с шейсет мили в час, той остави мисълта за семейството му да потъне някъде, а споменът за лицата им да остане далеч назад в бездната от скорост, която поглъщаше голите дървета и самотните сгради край пътя. Имаше малко коли и съвсем малко светлинки от далечните петна на градовете, покрай които минаваше — празнотата на бездействието беше единственият знак за празничния ден. Замъглено сияние, разядено от скреж, проблясваше над покрива на някаква фабрика на редки интервали, а студеният вятър виеше около шасито на колата и шибаше платнения покрив о металната му рамка.

Някакво неясно чувство за контраст, което не можеше да определи, замести мисълта за семейството му с мисълта за срещата му с Дойката — момчето от Вашингтон, което работеше в завода му.

По време на обвинението той беше разбрал, че момчето е знаело за сделката му с Данагър, но не беше доложило на никого.

— Защо не уведоми приятелите си за мен? — беше попитал той.

Момчето беше отговорило рязко, без да го поглежда:

— Не исках.

— Част от работата ти е да гледаш тъкмо за такива неща, нали?

— Да.

— Освен това на приятелите ти щеше да им стане драго да го чуят.

— Знаех го.

— Не знаеше ли каква ценна информация е това и каква невероятна сделка можеше да направиш с тия твои приятели във Вашингтон, които веднъж ми предложи, помниш ли? Приятелите, които „покриват разходите“?

Момчето не беше отговорило.

— Това можеше да изстреля кариерата ти нагоре. Не ми казвай, че не си го знаел.

— Знаех го.

— Тогава защо не се възползва?

— Не исках.

— Защо не?

— Не знам.

Момчето просто стоеше тогава пред него, навъсено опитвайки се да отбегне очите на Риърдън, сякаш се опитваше да избяга от нещо неразбираемо вътре в самото себе си. Риърдън се беше засмял.

— Слушай, играеш си с огъня. По-добре иди и убий бързо някого, преди да те сграбчи причината, която те е спряла да станеш доносник, иначе тя ще изпрати кариерата ти на оня свят.

Момчето не беше отговорило.

Същата сутрин Риърдън беше отишъл в кабинета си както обикновено, въпреки че останалата част от сградата беше затворена. По обяд беше спрял при валцовъчния цех и се учуди, че намира Дойката там, сам в един ъгъл, забравен от всички, да наблюдава работата с детинска наслада.

— Какво правиш тук днес? — беше попитал Риърдън. — Не знаеш ли, че е празник?

— Ами аз пуснах момичетата, но се върнах да довърша една работа…

— Каква работа?

— Ами писма и… О, я стига, подписах три писма и си наострих моливите, знам, че не трябваше да го правя днес, но нямах какво да правя у дома и… Чувствам се самотен далеч от това място.

— Нямаш ли семейство?

— Не… поне не и такова, за което да ми се говори. А вие, господин Риърдън? Вие нямате ли семейство?

— Сигурно имам, но не и такова, за което да ми се говори.

— Харесва ми това място. Харесва ми да се мотая наоколо… Знаете ли, господин Риърдън, аз учех за металург.

Докато се отдалечаваше, Риърдън се беше обърнал и беше хванал Дойката да гледа след него, както момче гледа героя от любимия си комикс. Господ да му е на помощ на бедното малко копеле! — беше си помислил тогава.

Господ да им е на помощ — мислеше си сега, докато караше по тъмните улички на малък град, взимайки назаем с презрителна жал думите на вярата им, която никога не беше споделял. Видя вестници по металните будки, с черните букви на заглавията, които крещяха: „Железопътна катастрофа“. Беше чул новините по радиото същия следобед: беше станала катастрофа на основната линия на „Тагарт Трансконтинентал“, близо до Роклънд, Уайоминг, пукната релса беше запратила товарен влак в един каньон. Катастрофите по главната линия на Тагарт ставаха все по-чести, коловозът се износваше — същият този коловоз, който, преди по-малко от осемнадесет месеца, Дагни планираше да построи наново и му обещаваше пътуване от бряг до бряг по собствения му метал.

Тя беше прекарала цяла година да събира износени релси от изоставени разклонения и да кърпи коловоза по основната линия. Беше похабила месеци в борба с хората от борда на директорите на Джим, които твърдяха, че националното извънредно положение е само временно и релсите, които са издържали десет години, ще издържат още една зима, до пролетта, когато условията щели да се подобрят, както обещал господин Уесли Мауч. Преди три седмици ги беше принудила да разрешат покупката на шейсет хиляди тона нови релси — с това можеше да направи единствено няколко кръпки из континента, по най-лошите части, но това беше всичко, което успя да получи от тях.

Трябваше да изтръгва парите от хора, оглушали от паниката: приходите от товарни превози намаляваха толкова бързо, че хората от борда бяха започнали да треперят само при мисълта за идеята на Джим, че това ще е най-успешната година в историята на „Тагарт“. Тя беше принудена да поръча стоманени релси, нямаше надежда да получи разрешение за „спешна нужда“, за да купи риърдънов метал, а нямаше и време да го проси.

Риърдън отклони поглед от заглавията към отблясъка на хоризонта — това беше град Ню Йорк далеч напред, — ръцете му стиснаха малко по-силно волана.

Пристигна в града в девет и половина. Апартаментът на Дагни беше тъмен, когато влезе със своя ключ. Вдигна телефона и се обади в кабинета й. Отговори собственият й глас:

— „Тагарт Трансконтинентал“.

— Не знаеш ли, че е празник? — попита той.

— Здравей, Ханк. Железниците нямат празници. Откъде се обаждаш.

— От твоя апартамент.

— Свършвам след половин час.

— Няма проблем. Остани там. Ще дойда да те взема.

Преддверието на кабинета беше тъмно, когато влезе, освен осветената стъклена врата на Еди Уилърс. Той затваряше кабинета си и се приготвяше да си върви. Погледна Риърдън озадачено и изненадано.

— Добър вечер, Еди. С какво сте толкова заети — с катастрофата в Роклънд ли?

Еди въздъхна.

— Да, господин Риърдън.

— Тъкмо заради това искам да видя Дагни — заради вашия коловоз.

— Още е тук.

Той тръгна към вратата й, когато Еди извика колебливо след него:

— Господин Риърдън…

Той спря.

— Да?

— Исках да ви кажа… понеже утре е делото… каквото и да ви сторят, уж в името на целия народ… просто исках да кажа, че аз… че няма да е в мое име… въпреки че няма какво да направя, освен да ви го кажа… дори и да знам, че не значи нищо.

— Значи повече, отколкото подозираш. Може би даже повече, отколкото всички ние подозираме. Благодаря, Еди.

Дагни вдигна поглед от бюрото си, когато Риърдън влезе в кабинета. Той я видя, че го гледа как се приближава и забеляза как умората изчезва от очите й. Седна на ръба на бюрото. Тя се облегна назад, отмахна кичур коса от лицето си, с отпуснати рамене под бялата си блуза.

— Дагни, има нещо, което искам да ти кажа за релсите, които си поръчала. Искам да го разбереш тази вечер.

Тя го гледаше внимателно — изразът на лицето му беше пречил и върху нейното същия вид спокойно, сериозно напрежение.

— На петнайсети февруари трябва да доставя на „Тагарт Трансконтинентал“ шейсет хиляди тона релси, които ще ти покрият триста мили коловоз. Ще получиш — срещу същата сума — осемдесет хиляди тона релси, които ще ти покрият петстотин мили коловоз. Знаеш кой материал е по-евтин и лек от стоманата. Релсите ти няма да бъдат от стомана, а от риърдънов метал. Не спори, не възразявай, не приемай. Не искам съгласието ти. Не би следвало да си съгласна или да знаеш нещо за това. Аз го правя и единствено аз ще нося отговорността. Ще направим така, че тези хора от персонала ти, които знаят, че си поръчала стомана, няма да знаят, че си получила риърдънов метал, а тези, които знаят, че си получила риърдънов метал, няма да знаят, че нямаш разрешение да го купиш. Ще объркаме счетоводството така, че ако някой ден нещата изскочат на бял свят, никой няма да е в състояние да лепне нищо на когото и да е, освен на мен. Могат да заподозрат, че съм подкупил някого от персонала ти, или пък че и ти си замесена, но няма да могат да го докажат. Искам да ми дадеш думата си, че никога няма да признаеш, независимо какво ще стане. Това е моят метал, и ако има някакви рискове за поемане, аз ще ти поема. Планирам това от деня, в който получих поръчката ти. Поръчах медта — от източник, който няма да ме предаде. Възнамерявах да ти го кажа по-късно, но промених мнението си. Искам да го научиш тази вечер — защото утре отивам на съд за същото престъпление.

Тя слушаше, без да помръдне. При последното си изречение той видя лек спазъм по бузите и устните й: не беше точно усмивка, но с нея тя му даваше целия си отговор: болка, възхищение, разбиране.

След това видя очите й да стават по-меки, по-болезнено и опасно живи, той грабна ръката й, сякаш натискът от пръстите му и строгостта на погледа му щяха да й дадат подкрепата, от която имаше нужда, и каза твърдо:

— Не ми благодари, това не е услуга, правя го, за да понеса тежестта на работата си, иначе ще се пречупя като Кен Данагър.

Тя въздъхна.

— Добре, Ханк, няма да ти благодаря — тонът на гласа й и погледът в очите й признаваха лъжата в същия момент, в който я произнасяше. Той се усмихна.

— Дай ми дума, както те помолих.

Тя наведе глава.

— Давам ти дума.

Той я пусна. Тя добави, без да вдига глава:

— Единственото нещо, което ще кажа, е, че ако те осъдят на затвор утре, аз ще напусна — без да чакам никакъв разрушител да ме кара.

— Няма. И не мисли, че ще ме осъдят на затвор. Мисля, че ще ме оставят да се измъкна съвсем леко. Имам хипотеза — ще ти я обясня след това, след като я изпробвам.

— Каква хипотеза?

— Кой е Джон Голт? — той се усмихна и стана. — Това е всичко. Няма да говорим повече за процеса тази вечер. Случайно да имаш нещо за пиене в кабинета си?

— Не. Но мисля, че моят началник движение има нещо като бар в кантонерката си.

— Мислиш ли, че ще можеш да ми откраднеш питие, ако не е заключено?

— Ще се опитам.

Той стоеше и гледаше портрета на Нат Тагарт на стената — портрет на млад мъж с вдигната глава, — докато тя се върна с бутилка бренди и две чаши. Той ги напълни мълчаливо.

— Знаеш ли, Дагни, Денят на благодарността е бил празник, установен от продуктивни хора, за да отпразнуват успеха на труда си.

Движението на ръката му, докато вдигаше чашата си, беше към портрета, сетне към нея, към него и към сградите на града през прозореца.

* * *

От около месец пресата разправяше на хората, които изпълваха съдебната зала, че ще видят човека, който беше алчен враг на обществото, но те бяха дошли, за да видят човека, който беше изобретил риърдъновия метал.

Той стана, когато съдиите му наредиха. Носеше сив костюм, очите му бяха сини, косата — руса, но не цветовете правеха фигурата му ледено неумолима, а фактът, че костюмът беше прост и скъп — качества, които рядко се излагаха в наши дни, че щеше да отива повече в някой строг, луксозен офис на богата корпорация, че обноските му идваха от цивилизована епоха и се сблъскваха с мястото около него.

Тълпата знаеше от вестниците, че той представлява злото на безмилостното богатство; и тъй като проповядваха добродетелната непорочност, а след това тичаха да гледат всеки филм, който показваше полугола жена на плакатите си, те бяха дошли да видят и него — поне злото нямаше спарената безнадеждност на изтърканите идеи, в които никой не вярваше и които никой не дръзваше да оспорва. Гледаха го без възхищение — възхищението беше чувство, което те отдавна бяха изгубили способност да изпитват, — гледаха с любопитство и с неясно предизвикателно чувство към тези, които им бяха казали, че е техен дълг да го мразят.

Преди няколко години те щяха да се надсмиват над вида му на самоуверен богаташ. Но днес в прозорците на съдебната зала надничаше гранитносиво небе, което обещаваше първата снежна буря на една дълга, тежка зима; и последният петрол в страната изчезваше, а въглищните мини не бяха в състояние да се справят с истеричната лавина от зимни доставки. Тълпата в съдебната зала си спомняше, че това е случаят, който им беше коствал услугите на Кен Данагър. Имаше слухове, че производството на въглищната компания „Данагър“ е спаднало осезаемо в рамките на един месец, вестниците твърдяха, че става въпрос само за нагаждане, докато братовчедът на Данагър реорганизира компанията, която е поел. Миналата седмица първите страници бяха изнесли историята за катастрофа на строежа на жилищен проект: дефектни стоманени греди бяха рухнали и убили четирима работници; вестниците не бяха споменали, но тълпата знаеше, че гредите идваха от „Асошиейтед Стийл“ на Орън Бойл.

Те стояха в съдебната зала сред тежка тишина и гледаха високата фигура в сиво не с надежда — вече губеха способността да се надяват, — а с безстрастно любопитство, заострено от неуловима въпросителна; въпросителната висеше върху всички лицемерни лозунги, които бяха слушали години наред.

Вестниците се зъбеха, че причината за неприятностите на страната, както сочел и този случай, е себичната алчност на богатите индустриалци; че хора като Ханк Риърдън носят отговорността за намаляващата храна, падащите температури и напуканите покриви на домовете на нацията; че ако не са били хората, които нарушават законите и пречат на плановете на правителството, просперитетът е щял да бъде достигнат отдавна; и че хора като Ханк Риърдън са движени единствено от мотив за печалба. Това последното се твърдеше без обяснения или уточняване, сякаш думите „мотив за печалба“ бяха очевиден знак за върховно зло.

Тълпата си спомняше, че същите тези вестници, преди по-малко от две години, бяха пищяли, че производството на риърдънов метал трябва да се забрани, защото производителят застрашавал живота на хората заради алчността си; помнеха, че човекът в сиво беше пътувал в кабината на първия локомотив, пуснат по коловоза от собствения му метал, и че сега го съдеха за престъпната алчност да задържи от обществеността малко метал, който отново от престъпна алчност беше предложил на пазара.

Съгласно процедурата, утвърдена с директиви, случаи от този вид не се разглеждаха от съдебни заседатели, а от състав от грима съдии, назначени от Бюрото за икономическо планиране и национални ресурси; процедурата, бяха наредили директивите, трябва да е неформална и демократична.

Съдийското кресло беше изнесено от съдебната зала във Филаделфия за този случай и заменено с маса на дървена платформа — тя придаваше на залата такъв вид, сякаш там се провеждаше среща, на която някакъв президиум набива нещо в главите на умствено недоразвита членска маса.

Един от съдиите, изпълняващ ролята на прокурор, беше прочел обвинението.

— Сега можете да дадете обяснения в своя защита — обяви той.

Изправен срещу платформата, с равен и изключително ясен глас Ханк Риърдън отговори:

— Нямам защита.

— Оставяте ли се… — съдията се запъна, не беше очаквал да е толкова лесно. — Оставяте ли се на милостта на този съд?

— Не признавам правото на този съд да ме съди.

— Какво?

— Не признавам правото на този съд да ме съди.

— Но, господин Риърдън, това е съд, назначен съгласно закона, който разглежда тази конкретна категория престъпления.

— Не смятам действията си за престъпление.

— Но вие признахте, че сте нарушили наредбите, контролиращи продажбата на риърдънов метал.

— Не признавам правото ви да контролирате продажбата на моя метал.

— Необходимо ли е да отбелязвам, че вашето признаване не е нужно?

— Не. Напълно го осъзнавам и действам в съгласие с това.

Той забеляза тишината в залата. По правилата на сложната преструвка, която всички тези хора играеха в чужда полза, те трябваше да приемат твърдението му като неразбираема лудост, трябваше да има неясен шум на удивление и присмех; нямаше нищо такова — те седяха неподвижно. Разбираха.

— Искате да кажете, че отказвате да се подчините на закона? — попита съдията.

— Не. Подчинявам се на закона — до последната буква. Вашите закони твърдят, че можете да се разпореждате с моя живот, работата и собствеността ми без мое съгласие. Много добре, сега можете да разполагате с мен, без аз да участвам. Няма да играя ролята, като се защитавам там, където не е възможна защита, и няма да симулирам илюзията, че съм изправен пред справедлив съд.

— Но, господин Риърдън, законът изрично повелява да ви се даде възможност да представите вашата гледна точка по случая и да се защитите.

— Затворник, изправен пред съда, може да се защити само ако има обективен принцип за справедливост, признат от съдиите, принцип, който спазва правата му, който те не могат да нарушават и на който той може да се опре. Законът, по който ме съдите, твърди, че няма принципи, че аз нямам права и че можете да правите с мен каквото си поискате. Добре. Направете го.

— Господин Риърдън, законът, който отхвърляте, е основан на най-висшия принцип — принципа за общественото благо.

— Кой е обществото? Какво смята то за благо? Имаше време, когато хората вярваха, че благото се определя от кодекс морални ценности и че никой няма право да търси собственото си благо чрез нарушаване на правата на другите. Ако сега се смята, че хората около мен могат да ме жертват по всякакъв начин в името на всяко нещо, което сметнат за свое благо, ако вярват, че могат да отнемат собствеността ми само защото имат нужда от нея — е, всеки крадец го прави. Има само една разлика: крадецът не иска да одобрявам действията му.

Няколко места в съдебната зала бяха запазени за високопоставени посетители, които бяха дошли от Ню Йорк, за да наблюдават процеса. Дагни седеше неподвижно, а по лицето й беше изписано единствено сериозно внимание — тя слушаше, осъзнавайки, че потокът на речта му ще определи хода на собствения й живот.

Еди Уилърс седеше до нея. Джеймс Тагарт не беше дошъл. Пол Ларкин седеше, изгърбен напред, с издадено напред лице, изострено като животинска муцуна от страх, който сега се превръщаше в изпълнена със злоба омраза. Господин Моуън, който седеше до него, беше по-невинен и не толкова интелигентен човек и страхът му беше по-прост — той слушаше със смаяно възмущение и прошепна на Ларкин:

— Боже мой, сега я загазихме! Сега ще убеди цялата страна, че всички бизнесмени са врагове на общественото благо!

— Трябва ли да разбираме — попита съдията, — че поставяте собствените си интереси над интересите на обществото?

— Аз твърдя, че подобен въпрос може да се появи единствено в общество от канибали.

— Какво… какво искате да кажете?

— Смятам, че няма сблъсък на интереси между хора, които не искат онова, което не са заслужили и които не практикуват човешки жертвоприношения.

— Трябва ли да разбираме, че ако обществото смята за необходимо да съкрати вашите печалби, вие не признавате правото му да го направи?

— Напротив, признавам го. Обществото може да съкрати печалбите ми по всяко време, като откаже да купува продукта ми.

— Ние говорим за… други методи.

— Всеки друг метод за съкращаване на печалбите е метод на мародери — и аз го разглеждам като такъв.

— Господин Риърдън, това едва ли е начин да се защитите.

— Казах, че няма да се защитавам.

— Но това е нечувано! Осъзнавате ли сериозността на обвиненията срещу вас?

— Те не ме интересуват.

— Разбирате ли възможните последствия от позицията си?

— Напълно.

— Този съд смята, че фактите, представени от обвинението, не предполагат снизхождение. Наказанието, което съдът има власт да ви наложи, е изключително тежко.

— Давайте.

— Моля?

— Наложете го.

Тримата съдии се спогледаха. Сетне говорителят се обърна отново към Риърдън.

— Това е безпрецедентно — каза той.

— Това е напълно извън правилата — каза вторият съдия. — Законът изисква да се защитите. Единствената ви алтернатива е да потвърдите за протокола, че се оставяте на милостта на съда.

— Не се оставям.

— Но трябва да го направите.

— Да не искате да кажете, че очаквате от мен някакво доброволно действие?

— Да.

— Не правя нищо доброволно.

— Но законът изисква страната на обвиняемия да бъде представена в протокола.

— Да не искате да кажете, че имате нужда от моята помощ, за да направите тази процедура законна?

— Ами не… да… тоест, за да попълним формуляра.

— Няма да ви помогна.

Третият съдия, най-младият, който беше изпълнявал ролята на прокурор, избухна нетърпеливо:

— Това е смешно и нечестно! Да не искате да представите нещата така, сякаш човек с вашата знаменитост е бил осъден по скалъпени обвинения, без… — той млъкна рязко. Някой в дъното на съдебната зала подсвирна провлачено.

— Искам — каза тежко Риърдън — същността на тази процедура е да изглежда точно каквато е. Ако имате нужда от моята помощ, за да я прикриете — няма да ви помогна.

— Но ние ви даваме шанс да се защитите, а вие го отхвърляте.

— Няма да ви помогна да се преструвате, че имам шанс. Няма да ви помогна да съхраните привидна справедливост там, където правата не се признават. Няма да ви помогна да запазите привидна рационалност, като вляза в дебат, в който пистолетът е крайният аргумент. Няма да ви помогна да се преструвате, че раздавате справедливост.

— Но законът ви задължава доброволно да се защитите!

В дъното на залата избухна смях.

— Това е пукнатината в теорията ви, господа — сериозно каза Риърдън, — и аз няма да ви помогна да се измъкнете. Ако решите да действате чрез принуда, направете го. Но ще откриете, че имате нужда от доброволното сътрудничество на жертвите си — по много повече начини, отколкото виждате в момента. А вашите жертви ще открият, че именно техните доброволни действия, които не можете да изтръгнете — ви правят възможни. Реших да бъда последователен и ще ви се подчиня по начина, който искате. Каквото и да искате да направя, ще го направя под дулото на пистолета. Ако ме осъдите на затвор, ще трябва да изпратите въоръжени хора, които да ме заведат там, защото няма да ида там доброволно. Ако ме глобите, ще трябва да конфискувате имуществото ми, за да съберете глобата, защото няма да я платя доброволно. Ако смятате, че имате право да ме насилвате, използвайте оръжията си открито. Няма да ви помогна да прикриете естеството на действията си.

Най-възрастният съдия се наведе над масата и гласът му стана ласкаво присмехулен:

— Говорите така, сякаш се борите за някакъв принцип, господин Риърдън, но всъщност се борите за имуществото си, нали?

— Да, разбира се. Боря се за имуществото си. Знаете ли какъв принцип символизира то?

— Позирате като защитник на свободата, но това е само свободата да правите пари.

— Да, разбира се. Единственото, което искам, е свободата да правя пари. Знаете ли какво изисква тази свобода?

— Разбира се, господин Риърдън, не бихте желали поведението ви да бъде разбрано погрешно. Не бихте желали да подкрепите широко разпространеното впечатление, че сте човек, лишен от социална съвест, който не се интересува от благоденствието на другите и работи единствено за собствената си печалба.

— Работя единствено за собствената си печалба. Заслужавам я.

Тълпата зад него изпъшка — не от възмущение, а от удивление, а съдиите срещу него мълчаха. Той продължи спокойно:

— Не бих искал становището ми да бъде изтълкувано погрешно. Ще се радвам да го заявя за протокола. Съгласен съм напълно с фактите и с всичко, което се говори за мен по вестниците — с фактите, но не и с оценката. Не работя за нищо друго освен за собствената си печалба — която получавам като продавам продукта си на хора, които се нуждаят от него и които желаят и могат да го купят. Не го произвеждам в тяхна изгода за сметка на моите разходи и те не го купуват в моя изгода за сметка на своите разходи, аз не жертвам интереса си заради тях и те не жертват своя заради мен, ние търгуваме като равни по взаимно съгласие и с взаимна полза — и аз се гордея с всяка стотинка, която съм спечелил по този начин. Аз съм богат и се гордея с всяка стотинка, която притежавам. Спечелил съм парите си със собствени сили, чрез свободна размяна при доброволното съгласие на всеки, с който съм имал работа — доброволното съгласие на тези, които ме наеха при започването ми, доброволното съгласие на тези, които работят сега за мен, доброволното съгласие на тези, които купуват продукцията ми. Ще отговоря на всички въпроси, които се страхувате да ми зададете открито. Желая ли да плащам на работниците си повече, отколкото смятам, че е цената на услугите им? Не желая. Желая ли да продавам продукцията си за по-малко, отколкото клиентите ми са склонни да платят? Не. Желая ли да я продавам на загуба или да я подарявам? Не. Ако смятате това за лошо, постъпете с мен както ви се нрави, каквито и да са стандартите, към които се придържате. Моите са следните. Изкарвам си прехраната, както следва да го прави всеки честен човек. Отказвам да призная за вина факта на собственото си съществувание и факта, че трябва да работя, за да го поддържам. Отказвам да призная за вина факта, че съм способен да го върша и че го върша добре. Отказвам да призная за вина факта, че го правя по-добре от повечето хора; факта, че работата ми е с по-висока стойност от тази на съседите ми и че по-голям брой хора са готови да ми платят. Отказвам да се извинявам за способностите си, отказвам да се извинявам за успеха си, отказвам да се извинявам за парите си. Ако това е лошо, вземете го предвид при вашето решение. Ако обществото намира, че това е във вреда на интересите му, оставете обществото да ме унищожи. Това е моят морал и няма да приема ничий друг. Можех да ви кажа, че съм сторил за събратята си повече добрини, отколкото вие можете някога да се надявате да осъществите, но няма да го кажа, защото не се опитвам да открия в благото на другите разрешение за правото ми да съществувам, нито пък признавам благото на другите за оправдание да си присвояват имуществото ми или да съсипват живота ми. Няма да заявя, че благото на другите е целта на живота ми — моята цел е моето собствено благо и презирам онези, които отстъпват своето. Можех да ви кажа, че вие не служите на общественото благо, че ничие благо не може да бъде постигнато с цената на човешко жертвоприношение, че когато нарушавате правата на един човек, сте нарушили правата на всички, а общността на безправните същества е обречена на унищожение. Можех да ви кажа, че единственото, което сте в състояние да постигнете, е всеобщото опустошение, до което всеки мародер задължително стига, когато не му останат повече жертви. Можех да го кажа, но няма да го направя. Защото аз оспорвам не конкретната ви политика, а моралните ви предпоставки. Ако беше истина, че хората могат да постигнат добруването си, като превърнат други хора в жертвени животни, а аз бях помолен да се пренеса в жертва в името на същества, които искат да оцелеят с цената на моята кръв, ако бях помолен да служа на интересите на обществото отделно, над и срещу своя собствен интерес, щях да откажа, щях да отхвърля такова нещо като най-презряното зло, щях да се боря срещу него с всичките си сили, щях да се боря срещу цялото човечество, а ако можех да удължа живота си дори и само с миг преди да бъда убит, щях да се боря с пълна убеденост в справедливостта на своята битка и в правото на живите същества да живеят. Нека няма недоразумение относно мен самия. Ако сега събратята ми, които смятат, че те са обществото, вярват, че тяхното благо изисква жертви, тогава заявявам: „По дяволите общественото благо, не искам да имам нищо общо с него!“

Тълпата избухна в аплодисменти. Риърдън се извърна, по-удивен от съдиите си. Видя лица, които се смееха от силно вълнение, но и лица, които молеха за помощ; той видя как мълчаливото им отчаяние изскача на свобода; видя в тях собствения си гняв и възмущение, изразени чрез дивото неподчинение на одобрителните им викове; видя погледи на възхита и на надежда. Там имаше и лица на млади немарливи мъже и на предизвикателно размъкнати жени — от онези, които започваха да дюдюкат по кинопрегледите при всяка поява на бизнесмен на екрана; те не се опитаха да направят контрадемонстрация, а мълчаха.

Когато той погледна тълпата, хората видяха в лицето му онова, което заплахите на съдиите не бяха в състояние да предизвикат: първите следи от емоция. Това беше само няколко мига преди да чуят бесните удари на съдийското чукче по масата и крясъците на единия от съдиите:

— … иначе ще опразня залата!

Когато се обърна отново към масата, очите на Риърдън се спряха на местата за посетители. Погледът му се задържа върху Дагни за миг, който само тя забеляза, сякаш казваше: работи. Тя би изглеждала спокойна, само дето очите й бяха станали твърде големи за лицето й.

Еди Уилърс се усмихваше по онзи начин, по който обикновено мъжете крият сълзите си. Господин Моуън гледаше слисано. Пол Ларкин беше забил поглед в пода. По лицата на Бъртрам Скъдър и на Лилиан нямаше изражение. Тя стоеше на края на реда, с кръстосани крака, а шалът от норка се спускаше от дясното й рамо до лявото й бедро — тя гледаше Риърдън, без да помръдне.

В сложната жар на всичко, което чувстваше, той нямаше време да разпознае повея на съжаление и копнеж: имаше лице, което се надяваше да види, беше го търсил от самото начало на заседанието, беше искал да е тук много повече от всички останали. Но Франсиско д’Анкония не беше дошъл.

— Господин Риърдън — каза най-възрастният съдия с приветлива, пълна с упрек усмивка, разтваряйки ръце, — достойно е за съжаление, че сте ни разбрали толкова погрешно. Това е проблемът — че бизнесмените отказват да общуват с нас в дух на доверие и приятелство. Изглежда смятат, че сме техни врагове. Защо говорите за човешки жертвоприношения? Какво ви кара да стигате до такива крайности? Нямаме намерение да конфискуваме имуществото ви или да разрушаваме живота ви. Не се опитваме да навредим на интересите ви. Напълно съзнаваме забележителните ви постижения. Нашата цел е само да балансираме социалните напрежения и да дадем справедливост на всички. Това изслушване не е замислено като съдебно дело, а като приятелска дискусия, целяща взаимно разбиране и съдействие.

— Не съдействам под дулото на пистолет.

— Защо да говорим за пистолети? Това дело не е толкова сериозно, че да го свързваме с такива неща. Напълно съзнаваме, че вината в този случай е основно на господин Кенет Данагър, който е подбудил това нарушение на закона, който е упражнил натиск върху вас и който призна вината си, като изчезна, за да избегне съдебно преследване.

— Не. Направихме го по взаимно, равностойно, доброволно споразумение.

— Господин Риърдън — каза вторият съдия, — може и да не споделяте някои от нашите идеи, но в крайна сметка всички ние работим за една и съща кауза. За благото на хората. Разбираме, че сте били подтикнат да не спазите законните процедури заради критическата ситуация на въглищните мини и жизнената важност на горивото за общественото благоденствие.

— Не. Бях подтикнат от собствената си печалба и собствените си интереси. Вие трябва да прецените какво отражение е имало това върху въглищните мини и общественото благоденствие. Не това беше мотивът ми.

Господин Моуън зяпаше озадачено и прошепна на Пол Ларкин:

— Тук нещо се обърка.

— О, я млъквай — сопна се Ларкин.

— Сигурен съм, господин Риърдън — каза най-възрастният съдия, — че не вярвате наистина — нито пък обществото вярва, че искаме да ви третираме като жертва. Ако някой се е трудил над такова погрешно схващане, ние ще се постараем да докажем, че не е вярно.

Съдиите се оттеглиха, за да определят присъдата. Не останаха дълго навън. Върнаха се в една застрашително тиха зала и обявиха, че на Хенри Риърдън се налага глоба от пет хиляди долара — и че присъдата е условна.

Вълни от подигравателен смях преминаха през аплодисментите, които пометоха съдебната зала. Аплодисментите бяха за Риърдън, смехът — за съдиите. Риърдън стоеше неподвижно, не се обръщаше към тълпата, едва чуваше ръкоплясканията. Стоеше и гледаше съдиите. Лицето му не изразяваше триумф, нито въодушевление — само спокойно, внимателно съзерцание на нещо, което той съзерцаваше с горчиво учудване, почти със страх. Той виждаше колко невероятно дребен е врагът, който унищожава света. Чувстваше се така, сякаш след дългогодишното си пътуване сред разрушения пейзаж, покрай развалините на велики фабрики, през останките от мощни двигатели и край труповете на непобедими хора беше стигнал до грабителя, очаквайки да срещне гигант, и беше срещнал плъх, готов да се мушне в дупката си при първия звук от човешки стъпки. Ако тези са ни победили, мислеше си той, вината си е наша.

Той беше върнат обратно в залата от хората, които се блъскаха, за да го наобиколят. Той се усмихваше в отговор на техните усмивки, към неистовата, трагична готовност в лицата им; в усмивката му имаше оттенък на тъга.

— Бог да ви благослови, господин Риърдън! — каза стара жена с парцалив шал около главата си. — Можете ли да ни спасите, господин Риърдън? Изяждат ни живи и няма смисъл да заблуждаваме някого, че преследват само богатите — знаете ли какво става с нас?

— Слушайте, господин Риърдън — каза един мъж, който изглеждаше като фабричен работник, — именно богатите ни забиват нож в гърба. Кажете на тия копелета, които толкова бързат да се предадат, че когато предават дворците си, предават и кожата от гърбовете ни.

— Знам го — каза Риърдън.

Вината е наша, мислеше си той. Ако ние, двигателите, доставчиците, благодетелите на човечеството, допуснахме върху нас да бъде отпечатано клеймото на злото и мълчаливо да търпим наказания заради добродетелите си, тогава що за „добро“ очаквахме да триумфира в света?

Той погледна хората около себе си. Бяха го посрещнали с ликуване днес, бяха го посрещнали с ликуване и на коловоза на линията „Джон Голт“. Но утре щяха да искат с вой нова директива от Уесли Мауч и проект за безплатни жилища от Орън Бойл, докато гредите на Бойл рухваха над главите им. Щяха да го направят, защото щяха да им кажат да забравят като грях онова, което ги беше накарало да поздравят Ханк Риърдън.

Защо бяха готови да се откажат от най-възвишените си мигове, сякаш са грях? Защо бяха съгласни да предадат най-доброто в себе си? Какво ги караше да вярват, че тази земя е царство на злото, където отчаянието е естествената им съдба? Той не можеше да назове причината, но знаеше, че тя трябва да бъде назована. Чувстваше я в съдебната зала като огромна въпросителна, на която беше негов дълг да даде отговор.

Това беше истинската присъда, която му беше наложена — да открие каква идея, каква проста идея, достъпна и за най-обикновения човек, беше накарала човечеството да приеме доктрините, които го водеха до саморазрушение.

— Ханк, никога повече няма да си помисля, че е безнадеждно, никога вече — каза Дагни същата вечер, след процеса. Никога няма да бъда изкушена да напусна. Ти доказа, че правото винаги работи и винаги побеждава… — тя спря за миг, сетне добави: — … стига човек да знае кое е право.

Лилиан му каза на вечеря следващия ден:

— Значи победи, а?

Гласът й беше уклончив, не каза нищо друго — гледаше го, сякаш изучаваше загадка.

Дойката го попита в завода:

— Господин Риърдън, какво е морална предпоставка?

— Нещо, с което ще си имаш големи разправии.

Момчето се намръщи, после вдигна рамене и каза през смях:

— Боже, беше невероятно представление! Как само ги цапардосахте, господин Риърдън! Седях до радиото и виех от смях.

— Откъде знаеш, че съм ги бил?

— Е, така е, нали?

— Сигурен ли си?

— Разбира се, че съм сигурен.

— Онова, което те кара да бъдеш сигурен, е морална предпоставка.

Вестниците мълчаха. След преувеличеното внимание, което бяха посветили на случая, те се държаха така, сякаш делото не си струва да се споменава. Отпечатаха кратки сведения на забутани страници, назовани с такива общи фрази, че никой читател не можеше да намери и намек за противоречие по проблема.

Бизнесмените, с които се срещаше, изглежда се опитваха да отбягват темата за процеса. Някои изобщо не коментираха, а се извръщаха, с лица, изразяващи особено негодувание, с усилие да изглеждат уклончиви, сякаш се бояха, че самото действие, ако го погледнат, ще бъде изтълкувано като заемане на позиция. Други рискуваха и коментираха.

— По мое мнение, Риърдън, беше изключително неразумно от твоя страна… Струва ми се, че това едва ли е времето да си създаваш врагове… Не можем да си позволим да възбуждаме възмущение.

— Чие възмущение? — попита той.

— Не мисля, че на правителството ще му хареса.

— Видя какви са последствията от това.

— Ами не знам… Обществото няма да го приеме, вероятно ще има вълна от възмущение.

— Видя как го прие обществото.

— Ами не знам… Опитваме се с всички сили да не отстъпваме пред всички тези обвинения за себичната алчност, а ти даде оръжие на врага.

— Ти би ли предпочел да се съгласиш с този враг, че нямаш право върху печалбата и собствеността си?

— О, не, със сигурност не — но защо да стигам до крайности? Винаги има средно положение.

— Средно положение между теб и убийците ти?

— Ама защо да използваме такива думи?

— Онова, което казах на процеса — вярно ли е или не?

— Ще бъде цитирано и разбрано погрешно.

— Вярно ли е или не?

— Обществеността е твърде тъпа, за да схване такива неща.

— Вярно ли е или не?

— Не е време да се хвалим, че сме богати, когато населението умира от глад. Това е все едно да ги подтикваме да си присвоят всичко.

— Но като им казваш, че нямаш право върху богатството си, а те имат — нима това ще ги накара да се въздържат?

— Ами не знам…

— Не ми харесаха нещата, които каза на процеса — каза друг един. — Моето мнение е, че изобщо не съм съгласен с теб. Аз лично се гордея да вярвам, че аз работя за общественото благо, не само за личната си печалба. Харесва ми да мисля, че имам цел, по-висша от това просто да изкарвам трите си яденета на ден и лимузината си „Хамънд“.

— А и не харесвам идеята да няма директиви и контрол — каза друг. — Гарантирам ти, че са като глигани и прекаляват. Но да няма никакъв контрол? Не съм съгласен с това. Мисля, че известен контрол е необходим. Онзи, който е в името на общественото благо.

— Съжалявам, господа — каза Риърдън, — че ще бъда принуден да спася проклетите ви кожи заедно със собствената си.

Една група бизнесмени, начело с господин Моуън, не даде никакви изявления по процеса. Но седмица след това съобщиха с прекалено голяма публичност, че правят дарение за построяването на спортна площадка за децата на безработните.

Бъртрам Скъдър не спомена делото в колонката си. Но десет дни по-късно написа сред другите си произволно подбрани клюки: „Можете да придобиете известна представа за обществената стойност на господин Ханк Риърдън от факта, че от всички социални групи той като че ли е най-непопулярен сред собствената си с реда от бизнесмени. Старомодната му безмилостност изглежда идва твърде много дори на тези хищни феодали на печалбата“.

* * *

Една декемврийска вечер, когато улицата под прозореца му беше като задръстено гърло, кашлящо от клаксоните на трафика преди Коледа, Риърдън седеше в стаята си в хотел „Уейн-Фолклънд“ и се бореше с враг, много по-опасен от изтощението или страха: отвращението от мисълта, че трябва да си има работа с човешки същества.

Той седеше без желание да тръгне по улиците на града, без желание да се движи, сякаш беше прикован към стола си и към тази стая. Беше се опитвал часове наред да пренебрегне емоция, която изглеждаше като носталгия: да знае, че единственият човек, когото искаше да види, е тук, в този хотел, няколко етажа над него.

Беше се улавял през последните седмици, че губи време в лоби-бара всеки път, когато влизаше в хотела или излизаше от него, да се мотае без нужда при пощенското гише или щанда за вестници, да гледа забързаните потоци от хора, надявайки се да види сред тях Франсиско д’Анкония. Беше се улавял, че вечеря самотен в ресторанта на „Уейн-Фолклънд“, с очи, приковани върху завесата на входа. Сега се улови, че стои в тази стая с мисълта, че разстоянието е само няколко етажа.

Изправи се развеселено, подсмихвайки се от възмущение държеше се като жена, която очаква телефонно обаждане и се бори с изкушението да прекрати мъчението, като направи първата стъпка. Нямаше причина да не може да отиде при Франсиско д’Анкония, ако го иска. И все пак, когато си казваше, че може да го направи, долавяше някакъв опасен елемент на капитулация в интензивността на собственото си облекчение.

Направи крачка към телефона, за да се обади в апартамента на Франсиско, но спря. Не това искаше — искаше просто да влезе, без да известява предварително, както Франсиско беше влязъл в кабинета му, тъкмо това изразяваше някакво неизказано право помежду им.

По пътя към асансьора си мислеше: той няма да е там, или, ако е там, вероятно ще го намериш да забавлява някоя уличница, която и теб ще обслужи. Но мисълта изглеждаше нереална, не можеше да се насили да я приложи към човека, когото беше видял до пастта на пещта. Той стоеше уверено в асансьора, с вперен нагоре поглед, премина уверено по коридора, усещайки как горчивината му се стопява в радост, и почука на вратата.

Гласът на Франсиско прозвуча рязко:

— Влез!

Звукът беше безцеремонен и разсеян.

Риърдън отвори вратата и спря на прага. Една от най-скъпите лампи със сатенени абажури на хотела стоеше в средата на стаята и хвърляше кръг от светлина по големите листа чертожна хартия. Франсиско д’Анкония, с ръкавели, с кичур коса върху лицето му, лежеше по корем на пода, облегнат на лакти и хапеше единия край на молив, съсредоточен върху някаква точка от сложния чертеж пред себе си. Той не погледна нагоре, сякаш беше забравил, че някой е почукал. Риърдън се опита да различи какво има на чертежа: изглеждаше като секция от пещ. Стоеше и наблюдаваше учудено — ако можеше да въплъти собствената си представа за Франсиско д’Анкония, тъкмо тази картина щеше да види: фигура на целенасочен млад работник, съсредоточен върху трудна задача. След миг Франсиско вдигна глава. След още миг той се хвърли напред и застана на колене, гледайки Риърдън с усмивка на недоверчиво удоволствие. А в следващия момент сграбчи чертежите и ги захвърли настрана, гледайки надолу.

— Какво прекъснах? — попита Риърдън.

— Нищо важно. Влезте.

Той се усмихваше щастливо. Изведнъж Риърдън се почувства сигурен, че Франсиско също е чакал, чакал е това като победа, която не се е надявал да постигне.

— Какво правехте? — попита Риърдън.

— Просто се забавлявах.

— Нека го видя.

— Не — той се изправи и изрита чертежите настрани.

Риърдън забеляза, че ако беше приел като наглост собственическото отношение на Франсиско в кабинета му, сега самият той беше виновен за същото, защото не даде обяснение за посещението си, а прекоси стаята и седна на един фотьойл, нехайно, сякаш си беше у дома.

— Защо не дойдохте да продължите онова, което започнахте? — попита той.

— Вие го продължихте блестящо и без моята помощ.

— Имате предвид процеса ли?

— Имам предвид процеса.

— Откъде знаете? Не бяхте там.

Франсиско се усмихна, защото тонът на гласа му признаваше още едно добавено изречение: търсих ви.

— И дори не предполагахте, че чух всяка дума по радиото?

— Така ли? Е, хареса ли ви да чуете собствената си позиция да лети из ефира, с мен като поставен актьор?

— Не бяхте такъв, господин Риърдън. Това не беше моята позиция. Нима това не са нещата, за които винаги сте живели?

— Да.

— Аз само ви помогнах да видите, че трябва да се гордеете, че живеете с тях.

— Радвам се, че сте слушали.

— Беше великолепно, господин Риърдън, и закъсняло с около три поколения.

— Какво искате да кажете?

— Ако и един бизнесмен беше имал куража тогава да каже, че работи единствено за собствената си печалба, и то да го каже с гордост, щеше да спаси света.

— Не съм се отказал от света, не мисля, че е загубен.

— Не е. Никога не може да бъде. Но, за Бога — какво щеше да ни спести!

— Е, предполагам, че трябва да се борим, без значение в каква епоха сме заклещени.

— Да… Знаете ли, господин Риърдън, бих предложил да вземете стенограмата от делото и да прочетете какво сте казали.

След това се вгледайте дали го прилагате на практика напълно и последователно, или не.

— Искате да кажете, че не го правя?

— Вижте сам.

— Знам, че имахте да ми казвате много неща, когато ни прекъснаха онази нощ в завода. Защо не довършите онова, което щяхте да кажете?

— Не. Твърде скоро е.

Франсиско се държеше така, сякаш в посещението му нямаше нищо необичайно, сякаш беше напълно естествено — както всъщност винаги се беше държал в присъствието на Риърдън. Но Риърдън забеляза, че не е толкова спокоен, колкото иска да изглежда, крачеше из стаята по начин, който сякаш изразяваше емоция, която той не искаше да признае, беше забравил лампата и тя още стоеше в средата като единственото осветление в стаята.

— Понесохте доста удари по пътя към откритията си, нали? — каза Франсиско. — Хареса ли ви поведението на другите бизнесмени?

— Предполагам, че трябваше да се очаква.

С глас, натежал от гнева на състраданието, Франсиско каза:

— Минаха дванайсет години и все още не мога да наблюдавам безразлично!

Изречението прозвуча неволно, сякаш беше произнесъл потискани думи, опитвайки се да удави звука на емоцията.

— Дванайсет години? След какво? — попита Риърдън.

За миг настана тишина, но Франсиско отговори спокойно:

— Откакто разбрах какво правят тези хора — и добави: — Знам през какво преминавате… и какво предстои.

— Благодаря — каза Риърдън.

— За какво?

— За това, че полагате толкова усилия да не го показвате. Но не се притеснявайте за мен. Все още съм в състояние да го понеса… Знаете ли, не съм дошъл тук, за да говорим за мен или дори за процеса.

— Съгласен съм с всяка тема, която изберете, стига да останете тук — каза го като любезна шега, но тонът не можеше да го прикрие — наистина го мислеше. — За какво искахте да говорим?

— За вас.

Франсиско спря. Погледна Риърдън за миг, после отговори спокойно:

— Добре.

Ако онова, което Риърдън изпитваше, можеше да се излее направо в думи, да заобиколи бариерата на волята му, той щеше да изкрещи: не ме изоставяй, имам нужда от теб, боря се с всички тях, стигнах до границата и съм осъден да продължа да се боря и отвъд нея, и единственото ми оръжие е да знам, че има един-единствен човек, на когото да вярвам, когото да уважавам и на когото да се възхищавам. Вместо това каза спокойно и просто — и единствената нотка на лична връзка помежду им беше искреният тон, който изказва директно, решително рационално твърдение и предполага същата почтеност на съзнанието и у слушателя:

— Знаете ли, мисля, че единственото истинско морално престъпление, което човек може да извърши срещу друг, е опитът да създаде с думите или действията си впечатление за противоречие, за невъзможност, за ирационалност и така да разклати схващането за рационалност на жертвата си.

— Истина е.

— Ако кажа, че именно пред такава дилема ме изправихте, ще ми помогнете ли, като ми отговорите на един личен въпрос?

— Ще се опитам.

— Не трябва да ви казвам — мисля, че го знаете, — че сте човекът с най-извисен ум, когото някога съм срещал. Склонен съм да приема не като правилен, но поне като възможен факта, че отказвате да упражнявате огромната си способност в днешния свят. Но онова, което човек прави от отчаяние, не е задължително ключ към характера му. Винаги съм мислел, че истинският ключ е в онова, от което изпитва наслада. И тъкмо това ми се струва неразбираемо: без значение от какво сте се отказали, докато сте решили да живеете, как можете да намирате удоволствие в това да пилеете един толкова ценен живот като вашия в тичане след евтини жени и идиотски развлечения?

Франсиско го погледна с лека, развеселена усмивка, сякаш казваше: нима? Нали не искахте да говорите за себе си? А ето че сега изповядате отчаяната си самота, която прави въпроса за моя характер по-важен за вас от всеки друг въпрос в момента?

Усмивката преля в мек, добронамерен смях, сякаш въпросът не представляваше проблем за него, не изискваше разкриването на никаква болезнена тайна.

— Има начин за разрешаване на всяка подобна дилема, господин Риърдън. Проверете предпоставките си.

Той седна на пода, настанявайки се весело и без формалности, за да води разговор, който щеше да му донесе наслада.

— Значи заключението ви от личен опит е, че съм човек с висок интелект?

— Да.

— Знаете ли от личен опит, че пилея живота си в тичане след жени?

— Никога не сте го отричали.

— Да го отричам? Положих много усилия, за да създам това впечатление.

— Да не искате да кажете, че не е вярно?

— Правя ли ви впечатление на човек с ужасен комплекс за малоценност?

— За Бога, не!

— Само такива хора прекарват живота си в тичане след жени.

— Какво искате да кажете?

— Помните ли какво казах за парите и за хората, които искат да обърнат наопаки закона за причината и следствието? Хората, които се опитват да заместят ума, като присвоят продуктите на ума? Е, добре, мъжът, който презира себе си, се мъчи да се сдобие със самоуважение чрез сексуални авантюри — което не може да стане, защото сексът не е причина, а следствие и израз на усещането на мъжа за собствената му стойност…

— По-добре ми го обяснете.

— Хрумвало ли ви е, че тук става въпрос за същото? Хората, които мислят, че богатството идва от материални ресурси и няма интелектуални корени или смисъл, са същите, който мислят — по същите причини, — че сексът е физическа способност, която функционира независимо от разума, избора или ценностните принципи. Те смятат, че тялото им генерира желание и прави избора вместо тях — все едно да можеше желязната руда сама да се трансформира в железопътни релси по собствена воля. Любовта е сляпа, казват те, сексът е глух за здравия разум и се надсмиват над усилията на всички философи. Фактически обаче сексуалният избор на мъжа е сбор от неговите фундаментални убеждения. Кажете ми какво един мъж намира за привлекателно в сексуален план и ще ви кажа цялата му житейска философия. Покажете ми жената, с която спи, и ще ви кажа каква е самооценката му. Независимо какви изопачения за добродетелността на саможертвата са му разправяли, сексът е най-дълбоко егоистичният акт, чийто мотив може да бъде единствено собственото удоволствие — опитайте се само да си представите, че се прави в името на безкористната благотворителност! — акт, който не е възможен в състояние на самоунижение, а само на самовъзвеличаване, само с увереността на мъжа, че е желан и че заслужава да бъде желан. Мъжът винаги ще бъде привличан от жената, която отразява най-дълбоката му визия за него самия, жената, чието отдаване ще му позволи да изпита — или да се престори, че изпитва — чувство на самоуважение. Мъжът, който е гордо уверен в собствената си стойност, би искал най-възвишения тип жена, достъпна за него, жената, на която се възхищава — най-силното, най-трудното завоевание, защото усещането за постижение може да получи само от притежаването на героиня, а не на празноглава уличница… Той не се стреми да… Какво има? — попита той, като видя израза по лицето на Риърдън — израз на внимание, стигащо далеч отвъд обикновен интерес в някаква абстрактна дискусия.

— Продължавайте — напрегнато каза Риърдън.

— Той не се опитва да придобие стойност, той се стреми да я изрази. Няма конфликт между стандартите на ума му и желанията на тялото му. Но мъжът, който е убеден в собствената си безполезност ще бъде привличан от жена, която презира — защото тя ще отразява неговото скрито аз, тя ще го освободи от обективната реалност, където той не оправдава надеждите, тя ще му даде моментна илюзия за неговата собствена стойност и моментното бягство от моралния кодекс, който го е заклеймил. Забележете противната каша, в която повечето мъже превръщат сексуалния си живот, и забележете кашата от противоречия, която поддържат като своя етика. Едното е продължение на другото. Любовта е нашият отклик на най-възвишените ни добродетели — и не може да бъде нищо друго. Оставете един мъж да опорочи своите ценности и своето виждане за съществуванието, оставете го да се преструва, че любовта не е лична наслада, а е себеотрицание, че добродетелността се състои не от гордост, а от съжаление или болка, или слабост, или жертване, че най-благородната любов е родена не от възхищение, а от милосърдие, не в отговор на ценности, а в отговор на недостатъци, и тогава той ще се разпадне на две части. Тялото му няма да го слуша, няма да откликва, ще го направи импотентен към жената, която се преструва, че обича, и ще го тласка към най-долнопробната уличница, която може да намери. Тялото му винаги ще следва неразгадаемата логика на най-дълбоките му убеждения; ако той вярва, че недостатъците са достойнства, той е проклел съществуването като зло и само злото ще го привлича. Той е проклел себе си и ще чувства, че извратеността е всичко, на което е способен да се наслаждава. Той е приравнил добродетелността с болката и ще чувства, че порокът е единственото царство на удоволствията. И после ще крещи истерично, че тялото му има порочни желания, които умът му не може да надмогне, че сексът е грях, че истинската любов е чиста емоция на духа. А после ще се чуди защо любовта не му носи нищо друго освен отегчение, а сексът — нищо освен срам…

Риърдън каза бавно, гледайки встрани, без да съзнава, че мисли на глас:

— Поне… не съм приемал другата догма… Никога не съм изпитвал вина, че правя пари.

Франсиско пропусна смисъла на първата дума; усмихна се и каза с готовност:

— Виждате ли, че става въпрос за същото? Не, вие никога не бихте възприели каквато и да било част от такова порочно кредо. Вие не бихте могли да си го наложите. Ако се опитате да заклеймите секса като злина, ще откриете, че дори против волята си действате според правилните морални предпоставки. Ще бъдете привличан от най-възвишените жени, които срещате. Вие винаги ще искате героиня. Ще бъдете неспособен да презирате сам себе си. Ще бъдете неспособен да вярвате, че съществуванието е зло и че сте безпомощно същество, затворено в една невъзможна вселена. Вие сте човек, прекарал живота си в това да приспособява материята към целите на своя разум. Вие сте човекът, комуто е ясно, че точно както една идея, ненамерила израз във физическо действие, е презряно лицемерие, такава е и платоничната любов; и както физическото действие, ненаправлявано от идея, е глупашко самозалъгване, такъв е и сексът, когато е откъснат от личния ценностен кодекс. Това е едно и също следствие и Вие сигурно го знаете. Ненакърненото Ви чувство за самоуважение със сигурност знае това. Вие не бихте могли да желаете жена, която ненавиждате. Само човекът, възхваляващ чистотата на лишената от страст любов, е способен на поквареността на лишената от любов страст. Забележете обаче, че повечето хора са раздвоени същества, който се люшкат отчаяно от единия до другия край. Едната им половина е човекът, който презира парите, фабриките, небостъргачите и собственото си тяло. Той таи неопределени чувства относно необхватни въпроси като смисъла на живота и стремежа си да бъде добродетелен. И той крещи от отчаяние, защото не изпитва нищо към жената, която уважава, и в същото време открива, че е във властта на неудържима страст към блудница от улицата. Той е човекът, когото наричат идеалист. Другата им половина е човекът, когото наричат практичен, човекът, който презира принципите, абстракциите, изкуството, философията и своя собствен ум. Той гледа на придобиването на материални вещи като на единствената цел на съществуванието и се надсмива над необходимостта тяхното предназначение и източникът им да бъдат вземани под внимание. Той очаква от тях да му доставят удоволствие и се учудва защо колкото повече получава, толкова по-малко чувства изпитва. Той е мъжът, който прекарва времето си в преследването на жени. Отбележете тройната измама, с която се самозалъгва. Той не би признал нуждата си от себеуважение, тъй като гледа с насмешка на такива понятия като морални ценности, но все пак изпитва дълбоко самоотвращение, произтичащо от схващането му, че е парче месо. Не би признал, но знае, че сексът е физическа изява на респекта към личните ценности. Затова се опитва, като изиграе чрез жестове резултата, да се сдобие с това, което би трябвало да е първопричината. Той се мъчи да се сдобие с чувство за собствената си ценност от жената, който му се отдава, а забравя, че жената, която е избрал, няма нито характер, нито преценка, нито ценностен критерий. Казва си, че цели единствено физическо удоволствие, но забележете, че жените му омръзват след седмица или след една нощ, че презира професионалните проститутки и обича да си въобразява, че е прелъстил добродетелно момиче, което е направило голямото изключение именно за него. Именно чувството за достижение е това, което търси, но никога не намира. Какъв триумф може да бъде спечелването на едно лишено от интелект тяло? Ето това е женкарят. Това описание пасва ли ми?

— Боже, не!

— Тогава можете да отсъдите, без да искате думата ми, колко жени съм преследвал в живота си.

— Но какво по дяволите правехте по първите страници на вестниците през последните дванайсет години?

— Похарчих доста пари за най-показно вулгарните партита, които можех да измисля, и ужасно много време, за да ме виждат с подходящия сорт жени. Що се отнася до останалото… — той млъкна, сетне продължи: — Имам неколцина приятели, които знаят това, но вие сте единственият, на когото го поверявам противно на собствените си правила: никога не съм спал с която и да е от тези жени. Никога не съм докоснал и една от тях.

— Още по-невероятно е, че ви вярвам.

Лампата на пода до него хвърляше натрошени парчета светлина по лицето на Франсиско, когато той се наведе напред — по лицето му се четеше израз на невинно забавление.

— Ако си дадете труда да прегледате тези първи страници, ще видите, че не съм казвал нищо. Жените се мъчеха да направят впечатление с разни истории на журналистите, които предполагаха, че да ги видят в ресторант с мен е сигнал за великолепен романс. Тези жени преследват същото, което и женкарите — желанието да спечелят собствената си ценност от броя и славата на мъжете, които завоюват. Само че това е една стъпка по-съмнително, защото ценността, която търсят, дори не е реален факт, а впечатление и завист от другите жени. Е, дадох на тези кучки онова, което искаха — но буквално каквото искаха, без преструвките, които очакваха, преструвките, които крият от тях естеството на желанията им. Да не мислите, че искаха да спят с мен или с когото и да е другиго? Нямаше да са способни на толкова реално и честно желание. Искаха храна за суетността си — и аз им я дадох. Дадох им шанса да се фукат пред приятелките си и да се видят по скандалните страници в ролите на велики съблазнителки. Но знаете ли, това подейства по същия начин, по който и на процеса ви. Ако искате да победите някаква долна измама, съобразете се с нея буквално, без да предприемате нищо от своя страна, за да маскирате същността й. Тези жени разбираха. Виждаха що за удовлетворение носи това другите да ти завиждат за постижение, което не си извършил. Вместо самоуважение раздутите им романси с мен им донесоха още по-дълбоко чувство за непълноценност: всяка една от тях знае, че е била изпробвана и се е провалила. Ако това да ме завлече в леглото е нейният публичен стандарт за ценност, знае, че не може да го оправдае. Мисля, че тези жени ме мразят повече от всеки мъж на света. Но моята тайна е в безопасност, защото всяка една от тях мисли, че е единствената, която се е провалила, докато всички други са успели, така че ще се кълне още по-пламенно в нашата връзка и никога няма да признае истината на когото и да е.

— Но какво направихте с репутацията си?

Франсиско вдигна рамене.

— Хората, които уважавам, ще разберат истината за мен, рано или късно. Другите — лицето му се изопна, — другите смятат онова, което наистина съм, за зло. Нека получат онова, което предпочитат — онова, на което приличам по първите страници.

— Но за какво? Защо го правите? Просто за да им дадете урок?

— По дяволите, не! Исках да ме знаят като плейбой.

— Защо?

— Плейбоят е човек, който просто не може да спре парите да изтичат между пръстите му.

— Защо искате да възприемете подобна грозна роля?

— Камуфлаж.

— За какво?

— За моя собствена цел.

— Каква цел?

Франсиско поклати глава.

— Не искайте да ви кажа това. Казах ви повече, отколкото трябваше. Така или иначе скоро ще разберете останалото.

— Ако е повече, отколкото е трябвало, защо изобщо ми казахте?

— Защото… ме накарахте за пръв път от години да изгубя търпение — нотката на потисната емоция се върна в гласа му. — Защото никога не съм искал някой да знае истината за мен така, както искам вие да я знаете. Защото знаех, че ще презрете плейбоя повече от всички други, както бих го направил и аз самият. Плейбой? Обичал съм само една жена в живота си и още я обичам и винаги ще я обичам!

Това беше неволен пробив и той добави тихо:

— Никога не съм признавал това пред никого… дори пред нея.

— Изгубихте ли я?

Франсиско седеше и гледаше в нищото, след миг отговори безизразно:

— Надявам се, че не съм.

Светлината на лампата осветяваше лицето му изотдолу и Риърдън не можеше да види очите му, а само устата, чието очертание изразяваше изпълнено със страдание търпение и странно, тържествено смирение. Риърдън знаеше, че това е рана, в която не биваше да човърка повече. С една от внезапните смени на настроението си Франсиско каза:

— Както и да е, още малко време! — и се изправи с усмивка на крака.

— Тъй като ми вярвате — каза Риърдън, — искам да споделя с вас една моя тайна в замяна. Искам да знаете колко много ви се доверих, преди да дойда тук. И може да имам нужда от помощта ви по-късно.

— Вие сте единственият човек, на когото бих желал да помогна.

— Има много неща, които не разбирам за вас, но за едно съм сигурен: че не сте приятел на мародерите.

— Не съм — по лицето на Франсиско пропълзя веселост, като че ли искаше да го омаловажи.

— Така че знам, че няма да ме предадете, ако ви кажа, че ще продължа да продавам риърдънов метал на клиенти, които сам си избирам, в каквито реша количества, всеки път, когато мога да го правя. Точно в момента съм готов да отлея поръчка, двайсет пъти по-голяма от онази, за която ме съдиха.

Седнал на облегалката на стола, на няколко фута от него, Франсиско се наведе напред и го погледна мълчаливо, намръщено, задържайки погледа си за дълго:

— Мислите ли, че се борите с тях, като го правите? — попита той.

— Как иначе бихте го нарекли вие? Сътрудничество?

— Бяхте склонен да работите и да произвеждате риърдънов метал за тях на такава цена, че да изгубите печалбата си, приятелите си, да обогатите мръсните копелета, които имаха връзките да ви оберат, и да приемете злоупотребата им в отплата на привилегията, че сте ги оставили живи. Сега сте склонен да го направите с цената на това да приемете положението на престъпник и риска да бъдете хвърлен в затвора във всеки един момент — само за да поддържате система, която може да продължи да действа единствено благодарение на жертвите си, единствено чрез нарушаване на собствените си закони.

— Не е заради тяхната система, а заради клиентите, които не мога да оставя на милостта на системата, възнамерявам да надживея въпросната система, няма да ги оставя да ме спрат, без значение колко трудно ще го направят за мен, и не възнамерявам да им предам света, дори и да съм последният човек. Точно в момента тази нелегална поръчка е по-важна за мен от целия ми завод.

Франсиско поклати глава бавно и не отговори, сетне попита:

— На кой от приятелите си в медодобивната индустрия ще дадете ценната привилегия да ви предаде този път?

Риърдън се усмихна:

— Не и този път. Този път работя с човек, на когото мога да вярвам.

— Наистина ли? Кой е той?

— Вие.

Франсиско се изправи.

— Какво? — попита той толкова тихо, че почти успя да скрие звука от задавянето.

Риърдън се усмихваше.

— Не знаехте ли, че сега съм един от вашите клиенти? Направих го чрез няколко подставени лица и под фалшиво име, но ще имам нужда от помощта ви, за да попреча на персонала ви да започне да любопитства. Имам нужда от тази мед, имам нужда от нея навреме, и не ме интересува дали ще ме арестуват след това, стига да довърша това. Знам, че вече съвсем не ви интересува компанията ви, богатството, работата, защото не искате да се занимавате с крадци като Тагарт и Бойл. Но ако наистина мислите онова, на което ме научихте, ако аз съм последният човек, когото уважавате, ще ми помогнете да оцелея и да ги победя. Никога не съм молил за ничия помощ. Сега моля за вашата. Имам нужда от вас. Вярвам ви. Винаги сте признавали възхищението си от мен. Е, сега животът ми е в ръцете ви — ако го искате. Една поръчка от „Д’Анкония мед“ пътува насам в момента. Напуснала е Сан Хуан на пети декември.

— Какво?! — това беше вик на явен шок. Франсиско беше скочил на крака, без да се опитва да крие каквото и да е. — На пети декември?

— Да — втрещено каза Риърдън.

Франсиско скочи към телефона.

— Казах ви да не работите с „Д’Анкония мед“! — това беше наполовина стон, наполовина бесен, отчаян вик. Ръката му се протегна към телефона, но конвулсивно се върна обратно. Той сграбчи ръба на масата, сякаш за да си попречи да вдигне слушалката, и остана така, с наведена глава. Нито той, нито Риърдън можеха да определят колко време трая това. Риърдън беше онемял от факта, че вижда агонизиращата битка в неподвижната фигура на този човек като доказателство. Не можеше да отгатне каква е тази битка, знаеше само, че в този миг имаше нещо, което Франсиско имаше власт да предотврати, но нямаше да го направи.

Когато Франсиско вдигна глава, Риърдън видя лице, разкривено от толкова много страдание, че чертите му почти се чуваха като писък на болка, и изглеждаше още по-ужасно, защото лицето имаше израз на непоколебимост — сякаш решението е взето и това е цената, която трябва да се плати за него.

— Франсиско… какво има?

— Ханк, аз… — той разтърси глава, спря, сетне се изправи:

— Господин Риърдън — каза той с глас, който съдържаше силата, отчаянието и особеното достойнство на молба, която знаеше, е безнадеждна, — за времето, през което ще ме проклинате, когато ще се съмнявате във всяка дума, която съм казал… Кълна ви се, в името на жената, която обичам, че аз съм ваш приятел.

Споменът за лицето на Франсиско и начинът, по който изглеждаше в този момент, завладя Риърдън след три дни, през ослепяващия го шок от омраза заради загубата, завладя го, въпреки че докато стоеше до радиото в кабинета си, мислеше, че трябва да стои далеч от хотел „Уейн-Фолклънд“, за да не убие Франсиско д’Анкония веднага щом го види, владееше го през потока на думите, които чуваше — че три кораба с мед на д’Анкония, пътуващи от Сан Хуан за Ню Йорк, са били нападнати от Рагнар Данешолд и са били потопени на дъното на океана… и продължи да го владее, въпреки че той знаеше, че нещо много повече от медта си беше отишло заедно с тези кораби.

ГЛАВА XV

ЛИМИТЪТ Е ИЗЧЕРПАН

Това беше първият провал в историята на „Риърдън Стийл“. За първи път поръчка не беше доставена така, както е било обещано. Но на 15 февруари, когато трябваше да се доставят релсите на „Тагарт“, вече нямаше значение за когото и да е.

Зимата беше дошла рано, още през първите дни на ноември. Хората казваха, че това е най-тежката зима, която помнят, и че никой не може да бъде обвиняван за необичайната сила на снежните бури. Не се и опитваха да си спомнят, че имаше време, когато снежните бури не помитаха без съпротива всичко по неосветените пътища и по покривите на неотопляваните къщи, не спираха движението на влаковете, не оставяха след себе си стотици некролози.

Първия път, когато „Въглища Данагър“ закъсня с доставката на гориво за „Тагарт Трансконтинентал“, през последната седмица на декември, братовчедът на Данагър обясни, че не е могъл да направи нищо; бил принуден да намали работния ден до шест часа, за да повдигне духа на хората, които изглежда не работели както по времето на братовчед му Кенет; хората станали апатични и немарливи, защото били изтощени от строгата дисциплина на предишното управление, а той не можел да направи нищо, защото някои от управителите и старшите майстори го напуснали безпричинно — хора, които работили в компанията по десет-двайсет години — не можел да направи нищо, защото между работниците и новата му управа имало някакви търкания, въпреки че новите хора били много по-либерални от старите робовладелци, всичко било въпрос само на нагаждане. Не можел да напрани нищо, защото тонажът, предназначен за „Тагарт Трансконтинентал“ бил прехвърлен точно преди доставката към Бюрото за глобално облекчение, за да бъде изпратен в Английската народна република, това било извънредна ситуация, народът на Англия умирал от глад, понеже всички държавни фабрики затваряли, а госпожица Тагарт не подхождала разумно, защото ставало въпрос само за един ден закъснение.

Ставаше въпрос само за един ден закъснение. То причини три дни забавяне на товарен влак №386 от Калифорния за Ню Йорк с петдесет и девет вагона с маруля и портокали. Товарен влак №386 чакаше на странични коловози, на станции за презареждане с въглища, чакаше горивото, което не пристигаше. Когато влакът стигна в Ню Йорк, марулята и портокалите трябваше да се изхвърлят в Ист Ривър — бяха чакали твърде дълго реда си в складовете в Калифорния, при намаления брой влакове и забраната, която наложиха директивите: локомотивът не може да тегли повече от шейсет вагона.

Само приятелите и съдружниците забелязаха как трима производители на портокали в Калифорния напуснаха бизнеса, заедно с две ферми за маруля в Имперската долина; никой не забеляза затварянето на една търговска къща в Ню Йорк, на водопроводна фирма, на която търговската къща дължеше пари, на търговец на оловни тръби на едро, който доставяше стока на водопроводната фирма. Когато хората умират, казваха вестниците, човек не трябва да се притеснява за рухването на бизнес предприятия, които са просто частни начинания за частна печалба.

Въглищата, изпратени през Атлантика от Бюрото за глобално облекчение, не достигнаха Английската народна република: бяха плячкосани от Рагнар Данешолд.

Втория път, когато „Въглища Данагър“ закъсня с доставката на гориво за „Тагарт Трансконтинентал“, в средата на януари, братовчедът на Данагър се сопна по телефона, че не е могъл да направи нищо: мините му били затворени за три дни поради недостиг на смазка за машините. Доставката на въглища за „Тагарт Трансконтинентал“ се забави с четири дни.

Господин Куин, от Компанията за сачмени лагери „Куин“, която някога се беше преместила от Кънектикът в Колорадо, чака една седмица товарния влак с поръчката му от риърдънов метал. Когато влакът пристигна, вратите на компанията му бяха затворени.

Никой не проследи затварянето на фирма за двигатели в Мичиган, която беше чакала доставката на сачмени лагери, с бездействащи машини и работници на пълна заплата, или пък затварянето на фирма за дървен материал в Айова, оставена без суровини, или банкрутът на строителен предприемач в Илинойс, който, понеже не получил дъските навреме, изгубил договорите си, а купувачите на домовете му били изпратени да скитат по премитаните от снега пътища, за да търсят нещо, което вече не съществува никъде.

Снежната буря, която се разрази в края на януари, затвори проходите през Скалистите планини, издигайки десетметрови стени през главната линия на „Тагарт Трансконтинентал“. Хората, които се опитваха да разчистят коловоза, се отказаха след няколко часа: роторните снегорини се чупеха един след друг. Снегорините бяха експлоатирани и поправяни две години след изтичане на годността им за работа. Новите така и не бяха доставени — производителят беше напуснал, защото не можеше да получи от Орън Бойл стоманата, от която се нуждаеше.

Три влака, тръгнали на запад, бяха заклещени по страничните коловози на гара Уинстън, високо в Скалистите планини, където главната линия на „Тагарт Трансконтинентал“ отрязваше северозападния край на Колорадо. Пет дни подред те останаха така — извън достъпа на помощ. Влаковете не можеха да стигнат до тях през бурята. Последният камион, произведен от Лорънс Хамънд, се счупи по замръзналите наклони на планинските магистрали.

Най-добрите самолети, произведени някога от Дуайт Сандърс, бяха изпратени нататък, но никога не стигнаха до гара Уинстън — бяха износени толкова много, че не можеха да се борят с бурята.

През завесата на снега пътниците, хванати в капан във влаковете, гледаха навън към светлините на копторите в Уинстън. Светлините угаснаха през нощта на втория ден. До вечерта на третия светлините, отоплението и храната във влаковете свършиха. В кратките прекъсвания на бурята, когато бялата завеса изчезваше и оставяше след себе си неподвижна, черна празнота, която сливаше мрачната земя с беззвездното небе, пътниците можеха да видят на много мили на юг едно малко пламъче, което се молеше на вятъра. Това беше факелът на Уайът.

На сутринта на шестия ден, когато влаковете успяха да помръднат и да продължат надолу към Юта, Невада и Калифорния, железничарите забелязаха мъртвите комини и затворените врати на малки фабрики край линията, които още не бяха затворени при последното им преминаване.

„Бурите са Божие дело — написа Бъртрам Скъдър — и никой не може да бъде държан социално отговорен за времето“.

Въглищните дажби, определени от Уесли Мауч, позволяваха къщите да се отопляват по три часа на ден. Нямаше дърва за горене, нямаше метал за нови печки, нямаше инструменти, с които да се пробият стените на къщите за нови инсталации. В самоделни пещи от тухли и газени тенекии професори горяха книгите от библиотеките си, а производителите на плодове горяха дърветата от градините си. „Лишенията каляват духа на хората — писа Бъртрам Скъдър — и изковават стоманата на социалната дисциплина. Жертвата е циментът, който обединява човешките тухли във великата сграда на обществото“.

„Нацията, която някога вярваше, че величието се постига чрез производство, сега чува, че се постига чрез мизерия“ — каза Франсиско д’Анкония в интервю за пресата. Но това не беше отпечатано.

Единственият бизнес бум през онази зима се случи в развлекателната индустрия. Хората изтръгваха стотинки от плаващите пясъци на бюджета си за храна и отопление и стояха гладни, за да се струпат в кината и да избягат за няколко часа от положението на животни, принизени до едничкото чувство на ужас, което изпитваха заради най-първичните си нужди. През януари всички кина, нощни клубове и зали за боулинг бяха затворени по нареждане на Уесли Мауч, за да се пести гориво. „Удоволствието не е от основна важност за съществуването“, написа Бъртрам Скъдър.

— Трябва да се научите да гледате философски — каза доктор Саймън Причът на една млада студентка, която избухна във внезапни, истерични хлипове насред една лекция. Тъкмо се беше върнала от доброволна експедиция за помощ в едно селище на Великите езера — беше видяла майка да държи тялото на порасналия си син, който беше умрял от глад.

— Няма абсолютни неща — каза доктор Причът, — реалността е просто илюзия. Откъде тази жена знае, че синът й е мъртъв? Откъде знае, че изобщо го е имало?

Хора с умолителни погледи и отчаяни лица се трупаха в палатки, където евангелисти крещяха с триумфално злорадство, че човек е неспособен да се справи с природата, че науката му е измама, че умът му е провал, че жъне наказанието за греха на гордостта си, за увереността в собствения си интелект, и че единствено вярата, която владее мистични тайни, може да го защити от пукнатина в релсите или от спукването на последната гума на последния му камион. Любовта е ключът към мистичните тайни, крещяха те, любовта и себеотрицателната саможертва за нуждите на другите.

Орън Бойл направи себеотрицателна саможертва за нуждите на другите. Той продаде на Бюрото за глобално облекчение, за да бъдат изпратени в Германската народна република, десет хиляди тона строителни стоманени профили, които бяха предназначени за железницата „Атлантик Саутърн“.

— Това беше трудно решение — каза той с влажен, разфокусиран и справедлив поглед на паникьосания президент на „Атлантик Саутърн“, — но взех предвид факта, че вие сте богата корпорация, докато народът на Германия тъне в ужасяваща мизерия. Така че действах съобразно принципа, че нуждата е на първо място. Когато се колебаем, трябва да помислим за слабите, а не за силните.

Президентът на „Атлантик Саутърн“ беше чул, че най-ценният приятел на Орън Бойл има приятел в Министерството на снабдяването на Германската народна република. Но дали това е бил мотивът на Бойл или дали е бил изобщо принципът на саможертвата, никой вече не можеше да каже, а и нямаше значение: ако Бойл беше светец на вярата за себеотрицанието, той трябваше да направи точно онова, което и направи. Това принуди президента на „Атлантик Саутърн“ да млъкне — той не смееше да признае, че се интересува от железопътната компания повече, отколкото от народа на Германия — не смееше да спори с принципа на саможертвата.

Водите на Мисисипи нарастваха през целия януари, увеличаваха се заради бурите, движени от вятъра в неспирен бушуващ поток, помитащ всяко препятствие по пътя си. В нощта на една шибаща суграшица през първата седмица на февруари мостът на „Атлантик Саутърн“ над Мисисипи се срути под пътнически влак. Локомотивът и първите пет спални вагона рухнаха заедно с трясъка на гредите в черните въртопи на осемдесет фута надолу. Остатъкът от влака остана на първите три секции от моста, които удържаха.

— Не можеш хем да си ядеш тортата, хем да я даваш и на съседа си — каза Франсиско д’Анкония. Бурното изобличение, което носителите на общественото мнение отприщиха срещу него, беше по-голямо от загрижеността им за ужаса на реката.

Шушукаше се, че главният инженер на „Атлантик Саутърн“, отчаян от неуспеха на компанията да получи стоманата, от която имаше нужда за укрепването на моста, се беше оттеглил преди шест месеца, уведомявайки фирмата, че мостът е опасен. Беше написал писмо до най-големия вестник в Ню Йорк, предупреждавайки обществото за това — писмото не беше отпечатано. Шушукаше се, че първите три секции на моста са удържали, защото били подсилени с профили от риърдънов метал, но компанията получила само петстотин тона метал заради закона за справедливия дял.

Единственият резултат от официалното разследване беше, че два моста над Мисисипи, собственост на по-малки железопътни компании, бяха обявени за негодни. Едната фирма напусна бизнеса, другата затвори едно разклонение, изтръгна релсите му и положи коловоз до моста над Мисисипи на „Тагарт Трансконтинентал“, същото направи и „Атлантик Саутърн“.

Великият мост на „Тагарт“ в Бедфорд, Илинойс, беше построен от Натаниел Тагарт. Той се беше борил с правителството години наред, защото съдилищата бяха решили — след жалбата от собствениците на речни кораби — че железниците са разрушителна конкуренция на доставките по вода и следователно са заплаха за общественото благо, и че железопътните мостове над Мисисипи трябва да се забранят по материални причини; съдилищата бяха наредили на Натаниел Тагарт да премахне моста си и да прекарва пътниците си през реката с баржи. Той беше спечелил тази битка с мнозинство от един глас във Върховния съд. Неговият мост беше единствената останала връзка, която съединяваше континента. Последната му наследничка беше определила като нейно най-строго правило, че каквото и друго да трябва да се занемари, мостът на Тагарт трябва винаги да бъде поддържан в безупречна форма.

Стоманата, изпратена през Атлантика от Бюрото за глобално облекчение не достигна Германската народна република. Беше открадната от Рагнар Данешолд, но никой не чу за това извън Бюрото, защото вестниците отдавна не споменаваха дейността на Рагнар Данешолд.

Едва когато обществеността започна да забелязва нарастващия недостиг, а сетне и пълното изчезване от пазара на неща като електрически ютии, тостери, перални и всякакви електроуреди, хората започнаха да задават въпроси и да чуват слуховете. Чуваха, че нито един кораб с мед на д’Анкония не беше в състояние да стигне до никое пристанище в Съединените щати, защото не можеше да мине покрай Рагнар Данешолд.

По крайбрежието, през мъгливите зимни нощи, моряците шепнешком разправяха, че Рагнар Данешолд винаги си присвоява товарите на корабите с помощ, но никога не пипаше медта: потопяваше корабите на д’Анкония заедно с товара, оставяше екипажите да се измъкнат със спасителните лодки, но медта отиваше на дъното на океана. Шепнеха го като мрачна легенда, отвъд човешката сила и разбиране — никой не можеше да открие причината, поради която Данешолд не искаше да вземе медта.

През втората седмица на февруари, с цел да се пестят медни кабели и електроенергия, една директива забрани използването на асансьори над двайсет и петия етаж. Горните етажи на сградите трябваше да се опразнят, издигнаха се прегради от небоядисани дъски, за да преградят стълбищата. Със специално разрешение се позволяваха изключения, въз основа на „основна нужда“, на няколко от най-големите компании и луксозни хотели. Върховете на градовете бяха отрязани.

Жителите на Ню Йорк никога не се бяха бояли от времето. Бурите бяха просто неудобство, което забавяше трафика и образуваше локви пред вратите на ярко осветените магазини. Пристъпвайки срещу вятъра, облечени в шлифери, кожи и с вечерни обувки, хората смятаха просто, че бурята е неканен гост в града. Сега, изправени срещу поривите на вятъра и снега, които премигаха тесните улици, те чувстваха неясен ужас, че те са временни и неканени гости и че вятърът има предимство.

— Вече няма значение за нас, забрави го, Ханк, няма значение — каза Дагни, когато Риърдън я уведоми, че няма да може да достави релсите, не беше успял да намери доставчик на мед. — Забрави го, Ханк.

Той не й отговори. Не можеше да забрави първия провал на „Риърдън Стийл“.

Вечерта на 15 февруари се скъса пластина при шев на релса и един локомотив дерайлира на половин миля от Уинстън, Колорадо, в сектор, който трябваше да бъде подновен с новите релси. Началникът на гарата в Уинстън въздъхна и изпрати екип с кран — това беше само един от дребните инциденти, които се случваха в сектора през ден-два. Започваше да свиква.

Същата вечер Риърдън, с вдигната яка на палтото и с шапка, нахлупена ниско над очите, в сняг до коленете, газеше из изоставена открита въглищна мина в запуснато ъгълче на Пенсилвания, надзиравайки товаренето на откраднати въглища на камиони, които беше доставил. Мината не беше ничия собственост, никой не можеше да си позволи разходите да я експлоатира. Но един млад мъж с рязък глас и тъмни, ядни очи, който идваше от умиращо от глад селище, беше организирал банда безработни и сключи сделка с Риърдън да достави въглищата.

Копаеха нощем, складираха в скрити улеи, плащаше им се в брой, без въпроси и без отговори. Виновни в дивото си желание да останат живи, те и Риърдън търгуваха като диваци, без права, титли, договори или защита, просто по взаимно съгласие и чрез безмилостното, абсолютно спазване на дадената дума. Риърдън дори не знаеше името на младия водач. Докато го гледаше как товари камионите, Риърдън си мислеше, че това момче, ако се беше родило едно поколение по-рано, щеше да стане велик индустриалец, а сега вероятно щеше да завърши краткия си живот като обикновен престъпник, само след някоя и друга година.

Същата вечер Дагни трябваше да се справи със срещата на борда на директорите на „Тагарт“. Те седяха около една полирана маса във величествената зала на борда, която беше недостатъчно отоплена. Хората, които имаха зад гърба си десетки години кариера, бяха разчитали на сигурността си, на това да съхранят лицата си безизразни, думите си — мъгляви, а облеклото — безупречно; тези хора бяха силно притеснени от пуловерите по коремите си, от шаловете около вратовете си и от кашляне, което прорязваше дискусията твърде често, като откос от картечница.

Тя забеляза, че Джим е изгубил шлифовката на обичайните си прояви. Той стоеше с глава, потънала между раменете, а очите му се стрелкаха твърде бързо от лице на лице.

Един човек от Вашингтон седеше на масата с тях. Никой не знаеше каква е работата или титлата му, но не беше и необходимо: знаеха, че той е човекът от Вашингтон. Името му беше господин Уедърби, имаше посивели слепоочия, дълго, тясно лице и уста, която изглеждаше сякаш той трябваше да опъва мускулите на лицето си, за да я държи затворена — всичко това придаваше израз на педантичност на това лице, което не показваше нищо друго. Директорите не знаеха дали той присъства като гост, съветник или управител на борда — предпочитаха и да не разбират.

— Струва ми се — каза председателят, — че основният проблем, на който трябва да обърнем внимание, е фактът, че коловозът на основната ни линия изглежда е в плачевно, да не кажа в критично състояние… — той спря и добави внимателно: — … докато единствените добри релси, които имаме, са тези на линията „Джон Голт“, тоест „Рио Норте“.

Със същия внимателен тон, очаквайки някой друг да подеме замислената цел на думите му, друг мъж каза:

— Ако вземем предвид критичния недостиг на оборудване, както и факта, че го оставяме да се износва в обслужването на разклонение, което работи на загуба… — той спря и не спомена какво ще стане, ако го вземат предвид.

— По мое мнение — каза един сух, блед човек с мустачки — линията „Рио Норте“ изглежда се е превърнала във финансово бреме, което компанията може и да не успее да понесе — искам да кажа, ако не се извършат известни промени, които… — той не довърши, но погледна към господин Уедърби. Господин Уедърби гледаше така, сякаш не го беше забелязал.

— Джим — каза председателят, — мисля, че можеш да обясниш картината на господин Уедърби.

Гласът на Тагарт все още беше отработено гладък, но това беше гладкостта на парче плат, опънато до край върху счупено стъкло, чиито остри ръбове си личаха от време на време:

— Мисля, че според общоприетото мнение основният фактор, който влияе върху всяка железопътна компания в страната, е необичайният брой провалящи се фирми. Въпреки че всички разбираме, че това е само временно — все пак за момента положението на железниците се приближава към стадий, който може да се опише като отчайващ. По-конкретно: броят фабрики, които са затворили врати по цялата територия на системата на „Тагарт Трансконтинентал“, е толкова голям, че е разрушил цялата ни финансова структура. Отдели и клонове, които винаги са ни носили най-стабилните ни печалби, сега отчитат работа на загуба. Не може да се поддържа разписание за тежкотоварни влакове за трима клиенти там, където някога са били седем. Не можем да им предлагаме същата услуга — поне не и при… сегашните ни цени — той погледна господин Уедърби, но онзи като че ли не забеляза. — Струва ми се — каза Тагарт, докато остротата в гласа му ставаше все по-остра, — че позицията на нашите клиенти е несправедлива. Повечето от тях се оплакват от конкурентите си и са прокарали различни местни мерки за елиминиране на конкуренцията в своите области. Сега повечето от тях са на практика монополистични собственици на пазарите си, но все пак отказват да разберат, че една железопътна компания не може да даде на една самотна фабрика цени за превоз, които са били възможни само заради производството в целия район. Ние пускаме влаковете си за тях на загуба, а те са заели позиция срещу всякакво… увеличаване на цените.

— Срещу увеличаването на цените? — меко каза господин Уедърби, добре имитирайки учудване. — Не са заемали такава позиция.

— Ако някои слухове, за които отказвам да вярвам, че са верни… — каза председателят и спря една сричка преди паниката в гласа му да стане очевидна.

— Джим — любезно каза господин Уедърби, — мисля, че ще е най-добре да не споменаваме темата за увеличаването на цените.

— Нямаше да предлагам увеличение на този етап — побърза да каже Тагарт, — просто го споменах, за да допълня картината.

— Но Джим — каза един възрастен мъж с треперещ глас, — мислех, че влиянието ти, искам да кажа приятелството ти с господин Мауч ще осигури…

Той спря, защото другите го гледаха строго, с упрек за нарушаването на неписания закон, според който никой не споменава подобни провали, никой не обсъжда мистериозните пътища на могъщите приятели на Джим или причините, поради които те са го предали.

— Фактът е — едва ли не весело каза господин Уедърби, — че господин Мауч ме изпрати тук, за да обсъдим искането на железопътните синдикати за увеличаване на заплатите и това на клиентите на товарните превози за намаляване на цените.

Каза го нехайно и твърдо; знаеше, че всички го знаят, че исканията се обсъждат по вестниците от месеци насам; знаеше, че в мозъците на тези хора пълзеше ужас не от факта, а от това, че го назовава — сякаш фактът не съществуваше, но думите му имаха сила да му придадат плът; знаеше, че са чакали да видят дали ще приложи тази сила, а той им показваше, че ще го направи.

Положението им предполагаше някакъв протест — нямаше такъв, никой не му отговори. След това Джеймс Тагарт каза с онзи хаплив, нервен тон, който би трябвало да прикрива гняв, но по-скоро признава несигурност:

— Не бих преувеличавал важността на Бъзи Уотс от Националния съвет на ползвателите на товарни превози. Вдига много шум и дава много скъпи вечери във Вашингтон, но не ви съветвам да го приемате твърде насериозно.

— О, не знам — каза господин Уедърби.

— Слушай, Клем, със сигурност знам, че Уесли е отказал да го види миналата седмица.

— Вярно е. Уесли е доста зает.

— Освен това знам, че Джийн Лоусън организира голямо парти преди десетина дни, практически всички са били там, но Бъзи Уотс не е бил поканен.

— Така е — миролюбиво каза господин Уедърби.

— Така че не бих заложил на господин Бъзи Уотс, Клем. И не бих позволил това да ме притеснява.

— Уесли е безпристрастен човек — каза господин Уедърби. — Човек, отдаден на дълга си към обществото. Той трябва да мисли за интересите на страната като цяло, над всичко друго.

Тагарт се изправи в стола си. От всички знаци за опасност, които познаваше, тази посока на разговор беше най-лошият.

— Никой не може да отрече, Джим, че Уесли храни дълбоко уважение към теб като просветен бизнесмен, ценен съветник и един от най-близките му лични приятели.

Очите на Тагарт бяха приковани в него: това беше още по-лошо.

— Но никой не би могъл и да каже, че Уесли би се поколебал да пожертва личните си чувства и приятели, когато благото на обществото е засегнато.

Лицето на Тагарт остана безизразно — ужасът му беше предизвикан от неща, които никога не можеха да се изразят с думи или с физиономии. Ужасът идеше от битката му срещу недопустимата мисъл: самият той представляваше „обществото“ толкова дълго и за толкова различни неща, че знаеше какво ще означава, ако тази вълшебна, свещена титла, срещу която никой не дръзваше да се изправи, бъдеше прехвърлена заедно с „благото“ си към личността на Бъзи Уотс.

Но онова, което попита, и то доста сприхаво, беше:

— Не намекваш, че аз бих поставил личните си интереси над тези на общественото благо, нали?

— Не, разбира се, че не — каза господин Уедърби с израз, който беше почти като усмивка. — Със сигурност не. Не и ти, Джим. Твоето социално поведение и разбиране са твърде добре познати. Точно затова Уесли очаква, че ще можеш да видиш картината от всички страни.

— Да, разбира се — приклещен каза Тагарт.

— Е, погледни го от страната на синдикатите. Може би не можеш да си позволиш да им дадеш увеличение, но как могат да си позволят да съществуват, при условие, че разходите за живот са скочили до небето? Трябва да ядат, нали? Това е на първо място, със или без железницата — тонът на господин Уедърби съдържаше ведра правдивост, сякаш рецитираше формула, необходима за разкриването на друго значение, ясно за всички им; гледаше право към Тагарт, наблягайки на неизреченото. — Железопътните синдикати имат почти един милион членове. Заедно със семействата им, хората, които издържат и бедните роднини — а кой няма бедни роднини в наши дни — това са почти пет милиона гласа. Души, искам да кажа. Уесли трябва да помни това. Трябва да мисли за тяхната психология. А и помисли за обществеността. Цените, които взимаш, бяха установени по време, когато всички правеха пари. Но при сегашните обстоятелства цената на транспорта е бреме, което никой не може да си позволи. Хората пищят за това из цялата страна — той гледаше право към Тагарт; просто го гледаше, но оставяше впечатление, че сякаш му намига. — Има ужасно много такива хора, Джим. В момента не са никак щастливи за много неща. Едно правителство, което свали цената на железопътния превоз, ще накара доста народ да бъде благодарен.

Тишината, която му отговори, беше като толкова дълбока дупка, че никакъв звук не можеше да се чуе, ако нещо се счупеше на дъното й. Тагарт знаеше, и всички знаеха по каква безкористна причина беше готов да пожертва личните си приятели господин Мауч. Именно тишината и фактът, че не искаше да го каже, че беше дошла тук, решена да не говори, но не можа да устои, накараха гласът на Дагни да прозвучи толкова сурово:

— Получихте ли си онова, което искахте през всичките тези години, господа?

Бързината, с която очите им се приковаха в нея, беше неволен отговор на неочаквания звук, но и скоростта, с която ги отместиха, за да ги забият в масата, в стените, където и да е, само не и в нея, беше напълно съзнателен отговор на значението на този звук. В тишината на следващия миг тя усети възмущението им като желатин, който стягаше въздуха в стаята, и осъзна, че това не е възмущение срещу господин Уедърби, а срещу нея. Можеше да го понесе, ако просто бяха оставили въпроса й без отговор; но онова, което я караше да чувства, че й се повдига, беше двойната измама — да се преструват, че я игнорират и едновременно с това да й отговарят по своя си начин. Председателят каза, без да я поглежда, с преднамерено уклончив, но същевременно и съмнително целенасочен тон:

— Всичко щеше да е наред, всичко щеше да стане както трябва, ако нямаше грешни хора на властови позиции, такива като Бъзи Уотс и Чик Морисън.

— О, аз не бих се притеснявал за Чик Морисън — каза бледият мъж с мустаците. — Той няма връзки нависоко. Не, наистина. Според мен Тинки Холъуей е проблемът.

— Не смятам картината за безнадеждна — каза пълен мъж със зелено шалче. — Джо Дънфи и Бъд Хазълтън са много близки с Уесли. Ако влиянието им надделее, всичко ще бъде наред за нас. Все пак, Кип Чалмърс и Тинки Холъуей са опасни.

— Аз мога да се погрижа за Кип Чалмърс — каза Тагарт.

Господин Уедърби беше единственият човек в стаята, който спокойно гледаше Дагни, но всеки път, когато погледът му се спираше върху нея, той не регистрираше нищо: тя беше единственият човек в стаята, когото не можеше да види.

— Мисля си — нехайно каза господин Уедърби, поглеждайки Тагарт — че можеш да окажеш услуга на Уесли.

— Уесли знае, че винаги може да разчита на мен.

— Мисълта ми е, че ако гарантиране повишаването на надниците на синдикатите, можем да оставим за момента въпроса за понижаването на цените.

— Не мога да направя това! — беше почти вик. — Националното сдружение на железниците взе единодушно решение срещу повишаването и задължи всичките си членове да откажат.

— Точно това имам предвид — меко каза господин Уедърби.

— Уесли има нужда да забие клин в тази позиция на сдружението. Ако железопътна компания като „Тагарт Трансконтинентал“ поддаде, другите ще са лесни. Ще помогнеш много на Уесли. Той ще го оцени.

— Но за Бога, Клем! Ще се подложа на риска да ме осъдят по правилата на сдружението!

Господин Уедърби се усмихна.

— Какъв съд? Нека Уесли да се погрижи за това.

— Ама слушай, Клем, знаеш… знаеш също толкова добре, колкото и аз, че не можем да си го позволим!

Господин Уедърби вдигна рамене.

— Това е проблем, с който ти трябва да се справиш.

— Как, за Бога?

— Не знам. Това е твоя работа, не наша. Едва ли искаш правителството да започне да ти казва как да управляваш компанията си, нали?

— Не, разбира се, че не, но…

— Нашата работа е само да се погрижим хората да получават справедливи надници и приличен транспорт. Ти трябва да го доставиш. Но, разбира се, ако кажеш, че не можеш да се справиш, тогава…

— Не съм казвал такова нещо! — побърза да извика Тагарт. — Изобщо не съм казвал такова нещо!

— Добре — любезно каза господин Уедърби. — Знаем, че имаш способностите, за да откриеш някакъв изход.

Той гледаше Тагарт, а Тагарт гледаше Дагни.

— Е, това беше само идея — каза господин Уедърби и се облегна назад, сякаш се оттегляше скромно. — Идея, която да обмислиш. Тук съм само гост. Не искам да се намесвам. Целта на срещата беше да се обсъди положението на… страничните линии, нали така?

— Да — каза председателят и въздъхна. — Да. Сега, ако някой има конструктивни предложения… — той зачака, никой не отговори. — Мисля, че картината е ясна на всички ни — продължи да чака. — Изглежда определихме, че не можем да продължим да си позволяваме работата на някои от страничните ни линии… по-конкретно на линията „Рио Норте“… и следователно вероятно трябва да предприемем определени действия…

— Мисля — каза бледият мъж с мустаците, с неочаквано уверен глас, — че сега трябва да изслушаме госпожица Тагарт — той се наведе напред с израз на обнадеждено лукавство. Тъй като Дагни не отговори, а само се обърна към него, той попита: — Какво имате да кажете вие, госпожице Тагарт?

— Нищо.

— Моля?

— Всичко, което имах да ви кажа, се съдържаше в доклада, който Джим ви прочете — тя говореше спокойно, с ясен и безизразен глас.

— Но вие не сте направила никакви препоръки.

— Нямам такива.

— Но, в крайна сметка, като оперативен вицепрезидент, вие имате жизненоважен интерес относно политиката на тази железопътна компания.

— Нямам влияние върху политиката на компанията.

— Но ние бихме желали да вземем предвид вашето мнение.

— Нямам мнение.

— Госпожице Тагарт — каза той с гладък, официален, заповеднически тон, — надали не разбирате, че страничните ни линии оперират на катастрофална загуба, и че очакваме да ги накарате да носят пари.

— Как?

— Не знам. Това е ваша работа, не наша.

— Споменах в доклада си причините, които правят това невъзможно. Ако има факти, които съм пропуснала, моля да ги назовете.

— О, няма как да знам. Очакваме да намерите начин да го направите възможно. Нашата работа е само да се погрижим акционерите да получават справедлива печалба. Вие трябва да я доставите. Не искате да мислим, че не сте в състояние да си вършите работата и…

— Не съм в състояние да я върша.

Мъжът отвори уста, но не намери какво друго да каже — гледаше я сащисано, учуден, че формулата се е провалила.

— Госпожице Тагарт — попита човекът със зеления шал, — не намекнахте ли в доклада си, че ситуацията на линията „Рио Норте“ е критична?

— Казах направо, че е безнадеждна.

— Тогава какви действия предлагате?

— Не предлагам нищо.

— Не бягате ли от отговорност?

— Какво си мислите, че правите? — тя говореше спокойно, обръщайки се към всички. — Да не разчитате на това, че няма да кажа, че отговорността е ваша, че именно вашата проклета политика ни докара до тук? Е, казвам го.

— Госпожице Тагарт, госпожице Тагарт — каза председателят с умолителен упрек, — не бива да има лоши чувства помежду ни. Има ли значение кого трябва да обвиняваме? Не искаме да се караме за минали грешки. Всички трябва да работим като екип, за да преведем железницата през този отчаяно критичен момент.

Един сивокос мъж с патрициански маниери, който беше мълчал по време на цялото събрание, с израз на тихо и горчиво разбиране, че цялото представление е излишно, погледна Дагни с чувство, което можеше да бъде симпатия, стига той да усещаше и частица надежда. Той каза, повишавайки глас достатъчно, за да издаде признак на възмущение, което контролираше:

— Господин председател, ако ще обсъждаме практични решения, бих предложил да обсъдим ограничението, наложено върху дължината и скоростта на нашите влакове. От всички отделни практики тази е най-разрушителната. Нейното отменяне няма да реши всичките ни проблеми, но ще бъде огромно облекчение. С отчаяния недостиг на движеща сила и ужасния недостиг на гориво е престъпна лудост да изпращаме локомотив с шейсет вагона, когато може да дърпа сто и поради това на него да му отнема четири дни да измине разстояние, което може да покрие за три. Предлагам да изчислим броя на клиентите за товарен превоз, които сме съсипали, и отделите, които сме разрушили заради повреди, недостиг и закъснение в транспорта, и тогава…

— Дори не си го помисляйте — прекъсна го сопнато господин Уедърби. — Не си и мечтайте за отмяна. Няма да разглеждаме такова нещо. Дори няма да изслушаме и разговор по тази тема.

— Господин председателю — попита спокойно сивокосият мъж, — да продължа ли?

Председателят разтвори ръце с лека усмивка, демонстрирайки безпомощност.

— Едва ли би било практично — отговори той.

— Мисля, че е по-добре да ограничим дискусията до положението на линията „Рио Норте“ — сопна се Джеймс Тагарт.

Последва дълга тишина. Човекът със зеления шал се обърна към Дагни:

— Госпожице Тагарт — тъжно и предпазливо попита той, — смятате ли, че ако — и това е само хипотетичен въпрос — оборудването, използвано сега по линията „Рио Норте“ се пренасочи, ще запълни нуждите на трафика по основната ни трансконтинентална линия?

— Ще помогне.

— Релсите от линията „Рио Норте“ — каза бледият мъж с мустаците — нямат равни в страната и не могат да се купят на никаква цена. Имаме триста мили коловоз, което означава над четиристотин мили релси от чист риърдънов метал по тази линия. Смятате ли, госпожице Тагарт, че не можем да си позволим да хабим тези отлични релси по разклонение, по което няма вече значителен трафик?

— Вие трябва да прецените.

— Да го кажем така: би ли имало смисъл тези релси да се дадат на разположение за основната ни линия, която има такава спешна нужда от ремонт?

— Би помогнало.

— Госпожице Тагарт — попита човекът с треперещия глас, — смятате ли, че има някакви значителни клиенти за товарни превози по линията „Рио Норте“?

— Само Тед Нилсън от „Нилсън Мотърс“. Никой друг.

— Смятате ли, че разходите по поддръжката на линията „Рио Норте“ могат да бъдат използвани, за да облекчат финансовия напор по останалата част от системата?

— Биха помогнали.

— Тогава, като наш оперативен вицепрезидент… — той спря, а тя зачака, гледайки го. Той каза: — Е?

— Какъв беше въпросът ви?

— Исках да кажа… тоест… като наш оперативен вицепрезидент, не трябва ли да направите определени заключения?

Тя стана и погледна лицата около масата.

— Господа, не знам поради каква самоизмама очаквате, че ако аз назова решението, което възнамерявате да вземете, аз ще бъда и онази, която ще носи отговорността за него. Може би вярвате, че ако моят глас нанесе крайния удар, това ще ме превърне в убиеца — вие така или иначе знаете, че това е последното действие за едно отдавна планирано убийство. Не мога да осъзная какво си мислите, че ще постигнете с подобни преструвки, и няма да ви помогна на сцената. Последният удар ще бъде нанесен от вас, както стана и с всички останали.

Тя се обърна и се накани да излезе. Председателят се надигна, питайки безпомощно:

— Но госпожице Тагарт…

— Моля, седнете. Продължете дискусията и проведете гласуване, в което аз няма да участвам. Ще се въздържа да гласувам. Ще остана, ако искате, но само като служител. Няма да се преструвам, че съм нещо друго.

Тя се извърна отново, но този път я спря гласът на сивокосия мъж.

— Госпожице Тагарт, това не е официален въпрос, а само лично любопитство, но бихте ли ми казали мнението си относно бъдещето на „Тагарт Трансконтинентал“?

Тя отговори, гледайки го с разбиране, с по-мек глас:

— Спрях да мисля за бъдещето или за железопътната система. Възнамерявам да пускам влакове, докогато това е възможно. Не мисля, че ще бъде още за дълго.

Тя се отдалечи от масата, към прозореца, за да остане встрани и да ги остави да продължат без нея. Погледна града. Джим беше получил разрешение, което им позволяваше да използват електрическа енергия до върха на сградата на „Тагарт“. От височината на стаята градът изглеждаше като сплескана останка, но няколко редки, самотни линии осветено стъкло все още се издигаха сред мрака на небето. Тя не чуваше гласовете на мъжете зад себе си. Не знаеше колко дълго продължи това и колко отделни отчупени парчета от спора им се търкулнаха около нея — звуците, които се бутаха и ръгаха, опитвайки се да се дръпнат назад и да избутат някого другиго напред — битка, която не утвърждаваше ничия воля, а изтръгваше съгласие от някоя дърпаща се жертва, битка, в която решението трябваше да бъде произнесено не от победителя, а от губещия: струва ми се… мисля, че… по мое мнение трябва… ако предположим… по-скоро бих предложил… не твърдя, че… ако погледнем и от двете страни… това, по мое мнение, е несъмнено… струва ми се, че е несъмнен факт…

Тя не знаеше чий е гласът, но го чу, когато произнесе:

— … следователно стигаме до заключението, че линията „Джон Голт“ следва да се затвори.

Нещо го беше накарало да назове линията с истинското й име.

И ти си бил принуден да го понесеш, преди поколения, било ти е също толкова трудно, също толкова зле, но не си позволил да те спре — наистина ли е било толкова зле? Толкова грозно? Няма значение, формите са различни, но това е просто болка, а теб болката не те спира, нито един от видовете й, които е трябвало да понесеш, не са те спрели, не си се предал, изправил си се срещу това, а аз трябва да се изправя срещу тези — ти си се борил, и аз трябва да се боря, ти си го направил, и аз ще се опитам… Тя чуваше в ума си тихата сила на думите на клетва — и мина известно време, преди да осъзнае, че говори на Нат Тагарт.

Следващият глас, който чу, беше на господин Уедърби.

— Изчакайте минутка, момчета. Случайно да помните, че имате нужда от разрешение, преди да затворите странична линия?

— За Бога, Клем! — викът на Тагарт изразяваше открита паника. — Със сигурност няма да има проблеми за…

— Не бъди толкова сигурен. Не забравяй, че предлагаш обществена услуга и си задължен да предлагаш транспорт, независимо дали печелиш или не.

— Но ти знаеш, че това е невъзможно!

— Ами това е добре за теб, решава твоя проблем — ако затвориш тази линия, — но какво ще причини на нас? Да оставим цял щат като Колорадо практически без транспорт — що за обществено мнение ще породи това? Но, разбира се, ако дадеш на Уесли нещо в замяна, за баланс, ако вдигнеш надниците на синдикатите…

— Не мога! Дадох дума на Националното сдружение!

— Дума ли? Добре, постъпи, както намериш за добре. Не искаме да насилваме сдружението. По-скоро предпочитаме нещата да се случват доброволно. Но преживяваме трудни времена и е трудно да се каже какво може да стане. Понеже всички фалират и данъчните постъпления намаляват, можем — тъй като държим доста над петдесет процента от облигациите на „Тагарт“ — да се окажем принудени да изискаме изплащането им в рамките на шест месеца.

— Какво? — изкрещя Тагарт.

— Или и по-скоро.

— Но вие не можете! Боже, не можете! Нали мораториумът беше за пет години! Това беше договор, задължение! Ние разчитахме на него!

— Задължение? Не си ли старомоден, Джим? Вече няма задължения, освен нуждата на момента. Първоначалните собственици на тези облигации също разчитаха на това те да бъдат платени.

Дагни избухна в смях. Не можа да се спре, не можа да устои, не можеше да пропусне шанса в този момент да отмъсти за Елис Уайът, Андрю Стоктън, Лорънс Хамънд и за всички други. Каза, късайки се от смях:

— Благодаря, господин Уедърби!

Господин Уедърби я погледна изненадано.

— Да? — студено попита той.

— Знаех си, че ще трябва да платим за тези облигации по един или друг начин. Ето, плащаме.

— Госпожице Тагарт — каза строго председателят, — не мислите ли, че е безсмислено да казвате „казах ли ви“? Да говорите за това, какво е щяло да стане, ако сме действали различно, е просто теоретична спекулация. Не можем да си позволяваме теоретизиране, трябва да се справим с практическата реалност в момента.

— Правилно — каза господин Уедърби. — Точно такива трябва да сте — практични. Предлагаме ви сделка. Ще направите нещо за нас — и ние ще направим нещо за вас. Дайте на синдикатите тяхното увеличение и ние ще ви дадем разрешение да затворите линията „Рио Норте“.

— Добре — задавено каза Джеймс Тагарт.

Изправена до прозореца, тя ги чу как гласуват решението си. Чу ги да постановяват, че линията „Джон Голт“ ще бъде спряна след шест седмици, на 31 март. Трябва само да премина през следващите няколко минути, мислеше си тя, да се погрижа за следващите няколко мига, сетне за следващите, на малки порции, и след известно време ще стане по-лесно, след известно време ще го преодолея. Задачата, която си постави за следващите няколко минути, беше да облече палтото си и да напусне стаята първа. След това дойде задачата да се качи на асансьора и да премине през цялата смълчана височина на сградата на „Тагарт“ Сетне дойде задачата да прекоси тъмното фоайе.

На половината път през фоайето спря. Един мъж се беше облегнал на стената с вид на целенасочено очакване — и тъкмо тя беше целта на очакването, защото той гледаше право към нея. Тя не го разпозна веднага, защото беше сигурна, че лицето, което видя, не може да бъде там, в това фоайе и в този час.

— Здрасти, Плужек — меко каза той.

Тя отговори, търсейки слепешком, на някакво огромно разстояние нещо, което някога й принадлежеше:

— Здрасти, Фриско.

— Убиха ли най-сетне Джон Голт?

Тя се помъчи да разположи момента в някаква ясна времева последователност. Въпросът принадлежеше на настоящето, но сериозното лице беше от онези дни на хълма до река Хъдсън, когато той щеше да разбере всичко, което този въпрос означаваше за нея.

— Откъде знаеше, че ще го направят тази вечер? — попита тя.

— Беше очевидно от месеци, че това ще бъде следващата им стъпка, на следващото им заседание.

— Защо си дошъл тук?

— Да видя как ще го приемеш.

— Искаше да се посмееш ли?

— Не, Дагни, не искам да се смея.

Тя не видя и следа от веселост по лицето му и отговори доверчиво:

— Не знам как го приемам.

— А аз знам.

— Очаквах го, знаех, че ще трябва да го направят, така че сега просто трябва да се справя — искаше да каже с тази вечер, но каза: — с всичката работа и детайлите.

Той я хвана за ръката.

— Нека да отидем някъде, където можем да пийнем нещо заедно.

— Франсиско, защо не ми се смееш? Винаги си ми се смял за тази линия.

— Ще го направя — но утре, когато те видя как продължаваш с цялата работа и с детайлите. Не и тази вечер.

— Защо не?

— Хайде. Не си в състояние да говориш за това.

— Аз… — тя искаше да протестира, но каза: — Не, май не съм.

Той я изведе на улицата и тя закрачи мълчаливо редом с равномерния ритъм на стъпките му, докато пръстите му стискаха ръката й леко и здраво. Той махна на преминаващо такси и й отвори вратата. Тя му се подчини без въпроси — чувстваше облекчение, като плувец, който е спрял да се бори. Видът на човек, който действа уверено, беше за нея като спасителен пояс, хвърлен в момент, в който тя вече не помнеше надеждата за спасение. Облекчението не идваше от отказа от отговорност, а от вида на човек, който можеше да я поеме.

— Дагни — каза той, загледан в града, който се мяркаше покрай прозореца на таксито, — помисли за първия човек, който е измислил стоманената греда. Знаел е какво вижда, какво мисли и какво иска. Не е казвал „струва ми се“ и не е приемал заповеди от хора, които казват „по мое мнение“.

Тя се разсмя, учудвайки се на точността му: беше отгатнал естеството на чувство, което я беше обзело и от което й се повдигаше — чувството за блато, от което трябва да избяга.

— Погледни наоколо. Градът е замръзналият израз на човешката смелост — смелостта на хора, които са измислили всеки болт, нит и генератор, необходими, за да се построи. Смелостта да казват не „струва ми се“, а така е — и да заложат живота си на преценката си. Не си сама. Тези хора съществуват. Винаги са съществували. Било е време, когато човешките същества са се свивали в пещерите, на милостта на всяка болест, на всяка буря. Може ли хора като тези от твоя борд на директорите да са ги извели от пещерата и да са ги довели до тук? — той посочи града.

— Боже, не!

— Ето го доказателството, че съществуват и друг вид хора.

— Да — жадно каза тя. — Да.

— Мисли за тях и забрави за борда на директорите.

— Франсиско, къде са те сега, тези други хора?

— Сега не ги искат.

— Аз ги искам. Боже, колко много ги искам!

— Когато наистина ги поискаш, ще ги намериш.

Той не я разпита за линията „Джон Голт“ и тя не каза нищо за нея, докато не седнаха на една маса в някакъв слабо осветен салон и тя видя столчето на чаша между пръстите си. Не беше забелязала как са стигнали до тук. Беше спокойно, скъпо място, което изглеждаше като тайно убежище — видя малка, лъскава маса под ръката си, кожата на кръгъл диван зад раменете си и ниша с тъмносиньо огледало, което ги изолираше от гледката на всякакви радости и болки, които другите бяха дошли да скрият тук. Франсиско беше наведен над масата, гледаше я, и тя се почувства така, сякаш се обляга на устойчивото внимание на погледа му.

Не говореха за линията, но изведнъж тя каза, гледайки течността в чашата си:

— Мисля си за нощта, когато казали на Нат Тагарт, че трябва да изостави моста, който строи. Моста над Мисисипи. Отчаяно се нуждаел от пари, защото хората се страхували от моста, наричали го непрактична авантюра. Същата сутрин му казали, че концерните на речните параходи са повдигнали иск срещу него, с искане мостът да се разруши като заплаха за общественото благо. Вече били построени три секции от моста и работата напредвала през реката. Същия ден тълпа от местни жители нападнали строежа и подпалили дървеното скеле. Работниците му го изоставили, някои от страх, други — защото били подкупени от хората с параходите, а повечето — защото нямал пари да им плаща от седмици. През целия ден чувал, че хората, които са се регистрирали за закупуване на акции на „Тагарт Трансконтинентал“, отменяли регистрациите си един след друг. Привечер комитет на двете банки, които били последната му надежда за подкрепа, дошъл да го посети. Станало на място, при строежа до реката, в стария железопътен вагон, в който живеел, с отворена врата, гледаща към почернелите останки, докато парчетата дърво още димели върху изкривената стомана. Бил договорил заем от тези банки, но договорът не бил подписан. Комитетът му казал, че ще трябва да се откаже от моста си, защото били сигурни, че ще изгуби делото, а мостът щял да бъде съборен веднага, след като бъде завършен. Ако се съгласял да се откаже и да превозва пътниците си през реката с баржи, както правели другите железопътни компании, договорът щял да остане валиден и щял да получи парите, за да продължи линията на запад до другия бряг; ако не го направел — заемът се отменял. Попитали го какъв е отговорът му. Той не казал и дума, взел договора, скъсал го на две, подал им го и излязъл. Минал по сводовете моста, стигнал до последната греда. Коленичил, взел инструментите, оставени от хората му, и започнал да разчиства овъглените остатъци от стоманената конструкция. Главният му инженер го видял там, с брадва в ръка, сам над широката река, докато слънцето залязвало зад него на запад — същия запад, до който линията му трябвало да стигне. Работил цяла нощ. На сутринта бил измислил план какво трябва да направи, за да намери правилните хора, хора с независима преценка — да ги намери, да ги убеди, да събере парите, да продължи работата по моста.

Тя говореше с тих, равен глас, гледайки надолу към светлинката, която блещукаше в течността, докато пръстите й въртяха столчето на чашата. Не показваше емоция, но гласът й беше напрегнат, монотонен, като при молитва:

— Франсиско… ако той е преживял тази нощ, какво право имам аз да се оплаквам? Какво значение има как се чувствам в момента? Той е построил този мост, а аз трябва да го удържа заради него. Не мога да го оставя да изчезне като моста на „Атлантик Саутърн“. Чувствам се така, сякаш той ще разбере, ако позволя това да стане, че е разбрал още през онази нощ, когато е бил сам над реката… не, това са глупости, но ето какво чувствам: всеки, който знае какво е чувствал Нат Тагарт през онази нощ, всеки жив човек, способен да го разбере — него ще предам, ако допусна това да стане… и не мога да го направя.

— Дагни, ако Нат Тагарт беше жив сега, какво щеше да направи?

Тя отговори неволно, с рязък, горчив смях:

— Нямаше да изтрае и минута! — после се поправи: — Не, щеше да издържи. Щеше да намери начин да ги пребори.

— Как?

— Не знам.

Тя забеляза някакво напрегнато внимание в начина, по който той я гледаше, докато се облягаше назад и я попита:

— Дагни, хората от твоя борд на директорите не са от калибъра на Нат Тагарт, нали? Няма съревнование, в което да могат да го победят, няма нещо, с което да го уплашат, сред групичката им няма нито един ум, нито една воля, нито една сила, която да се равнява и с една хилядна от неговите.

— Не, разбира се, че не.

— Тогава защо из цялата история на човечеството хората като Нат Тагарт, които са правили света, винаги са печелили, а после винаги са изгубвали този свят в полза на хора като тези от борда?

— Аз… не знам.

— Как са могли хора, които се боят да изкажат решително мнение дори и за времето, да се борят с Нат Тагарт? Как са могли да си присвоят достиженията му, ако е решил да ги защитава? Дагни, борил се е с всяко оръжие, което е притежавал, с изключение на най-важното. Нямаше да победят, ако ние — той и всички ние — не им бяхме предали света.

— Да, ти им го предаде. Елис Уайът го предаде. И Кен Данагър. Аз няма.

Той се усмихна.

— Кой построи линията „Джон Голт“ за тях?

Той видя съвсем леко присвиване на устните й, но знаеше, че въпросът е като удар в отворена рана. Все пак тя отговори спокойно:

— Аз.

— За такъв край ли?

— За хората, които не издържаха, не искаха да се борят и се предадоха.

— Не виждаш ли, че нямаше друг възможен изход?

— Не.

— Колко несправедливост си готова да понесеш?

— С колкото съм в състояние да се боря.

— Какво ще правиш сега? Или утре?

Тя каза спокойно, гледайки право в него, с лека гордост от това, че подчертава спокойствието си:

— Ще започна да я демонтирам.

— Кое?

— Линията „Джон Голт“. Ще започна да я изтръгвам — все едно със собствените си ръце — със собствения си ум, по собствените си инструкции. Ще я подготвя за затваряне, после ще я демонтирам и ще използвам парчетата за подсилване на трансконтиненталната линия. Има много работа. Ще ме държи заета — спокойствието се пропука за малко в недоловимата промяна на гласа й: — знаеш ли, очаквам го с нетърпение. Радвам се, че ще трябва да го направя сама. Ето защо Нат Тагарт е работил цяла нощ — просто за да продължи. Не е толкова зле, докато имаш какво да правиш. И поне ще знам, че спасявам главната линия.

— Дагни — много тихо попита той, а тя се учуди защо чувства, че сякаш собствената му съдба зависи от отговора, — какво щеше да стане, ако трябваше да нарежеш на парчета главната линия?

Тя отговори категорично:

— Ще се хвърля под последния локомотив! — но добави: — Не. Това е просто самосъжаление. Няма да го направя.

Той каза нежно:

— Знам, че няма. Но ти се ще да можеше да го направиш.

— Да.

Той се усмихна, без да я поглежда, усмивката беше подигравателна, но беше изпълнена с болка и подигравката беше насочена към самия него. Тя се учуди какво я кара да се чувства толкова сигурна в това, но познаваше лицето му толкова добре, че винаги можеше да разбере какво чувства той, въпреки че вече не разбираше причините. Познаваше лицето му също толкова добре, колкото познаваше и всяка линия на тялото му, сякаш още го виждаше, сякаш още го усещаше под дрехите му, само на няколко стъпки, в сгъстената интимност на сепарето. Той се обърна към нея и някаква внезапна промяна в очите му й доказа, че той знае какво си мисли. Той отмести поглед и вдигна чашата си.

— Е — каза той, — за Нат Тагарт.

— А за Себастиян д’Анкония? — попита тя и веднага съжали, защото прозвуча като подигравка, която тя нямаше предвид. Но видя странния, ясен поглед в очите му, и той отговори твърдо, с горда усмивка, която подчертаваше твърдостта му:

— Да — и за Себастиян д’Анкония.

Ръката й потрепна за миг и тя разля няколко капки по хартиената покривка, която лежеше върху тъмната, блестяща пластмаса на масата. Гледаше го как изпразва чашата си с един-единствен жест — внезапното, рязко движение на ръката му го накара да изглежда като жест на някакъв тържествен обет.

Тя си помисли изведнъж, че за пръв път от дванайсет години насам той беше дошъл при нея по свое собствено желание. Беше действал така, сякаш беше уверен и държеше всичко под контрол, сякаш увереността му й преливаше сили, за да възвърне и тя своята; не беше й дал време да се учуди, че са тук заедно. Сега тя усети, без да може да го обясни, че юздите, които е държал, вече ги няма. Беше останало само мълчанието, няколко празни мига, неподвижния силует на челото, скулите и устата му, докато седеше с извърната глава, но почувства, че сякаш сега той се бореше да си възвърне нещо.

Почуди се каква е била целта му тази вечер, сетне забеляза, че може би я е постигнал: беше я превел през най-тежкия момент, беше й дал неоценима защита срещу отчаянието й — това да знае, че някаква жива интелигентност я е чула и я е разбрала. Но защо да иска да го прави? Защо го интересуваше мигът на отчаянието й — след годините на агония, които й беше причинил? Защо беше важно за него как тя ще приеме смъртта на линията „Джон Голт“? Тя забеляза, че тъкмо това е въпросът, който не му беше задала в преддверието на сградата на „Тагарт“.

Това беше връзката помежду им — че тя никога нямаше да се изненада, ако той дойде, когато има най-голяма нужда от него, и че той винаги ще знае кога да дойде. Това беше и опасността — че тя ще му повярва, въпреки че знае, че това е само някакъв нов вид капан, въпреки че помни, че той винаги предава онези, които му вярват.

Той седеше с кръстосани върху масата ръце и гледаше право напред. После каза изведнъж, без да се обръща към нея:

— Мисля си за петнайсетте години, през които Себастиян д’Анкония е трябвало да чака жената, която е обичал. Не е знаел дали ще я открие отново, дали е още жива… дали ще го чака. Но е знаел, че тя не може да оцелее в неговата битка и я извикал едва след като я е спечелил. Така че е чакал, носел е любовта си вместо надеждата, на която не е имал право. Но когато я е пренесъл през прага на къщата си, като първата сеньора д’Анкония на новия свят, той е знаел, че битката е спечелена, че са свободни, че нищо не я заплашва и нищо вече няма да я нарани.

В дните на влюбеното им щастие той винаги й беше намеквал, че ще мисли за нея като за сеньора д’Анкония. За миг тя се почуди дали е знаела какво означава тя за него. Но мигът отмина в невидимо потръпване: не можеше да повярва, че изминалите дванайсет години допускат онова, което чуваше, да бъде възможни. Това е нов капан, мислеше си.

— Франсиско — остро попита тя, — какво си направил с Ханк Риърдън?

Той я погледна, сепнат, че се е сетила за това име тъкмо в този момент.

— Защо? — попита той.

— Той ми каза веднъж, че ти си единственият човек, когото някога е харесвал. Но последния път, когато го видях, каза, че ще те убие, ако те види.

— Не ти ли каза причината?

— Не.

— Нищо ли не ти каза за това?

— Не.

Тя го видя как се усмихва странно — с тъга, благодарност и копнеж.

— Предупредих го, че ще го нараниш, когато ми каза, че си единственият човек, когото харесва.

Думите му дойдоха като внезапен взрив:

— Той беше единственият човек — с едно изключение, — на когото бих отдал живота си!

— Кое е изключението?

— Човекът, на когото вече съм го отдал.

— Какво искаш да кажеш?

Той поклати глава, сякаш беше казал повече, отколкото е възнамерявал, и не отговори.

— Какво си причинил на Риърдън?

— Ще ти кажа някой път. Не сега.

— Винаги ли правиш това с хората, които… значат много за теб?

Той я погледна с усмивка, пълна с искряща прямота, невинност и болка.

— Знаеш ли — нежно каза той, — бих могъл да кажа, че тъкмо те причиняват това на мен — и добави: — Но няма да го направя. Действията — и познанието — си бяха мои.

Той се изправи.

— Ще тръгваме ли? Ще те закарам у вас.

Тя стана, той задържа палтото й, за да го облече — беше широка, свободна дреха, с която ръцете му обгърнаха тялото й. Тя почувства ръката му да остава около раменете й миг по-дълго, отколкото той искаше тя да забележи. Погледна го, но той стоеше странно неподвижен, нарочно гледайки в масата. Докато ставаха, бяха бутнали настрани хартиените подложки и тя видя надпис, изрязан върху пластмасовата повърхност на масата. Някой се беше опитал да го заличи, но той си стоеше, като отчаяния глас на някой непознат пияница: „Кой е Джон Голт?“

С рязко и гневно движение тя бутна салфетката обратно, за да покрие думите. Той се разсмя.

— Мога да дам отговора — каза той. — Мога да ти кажа кой е Джон Голт.

— Наистина ли? Изглежда всеки го познава, но не съм чула два пъти една и съща история.

— И все пак всички са верни — всички истории, които си чула за него.

— Е, каква е твоята? Кой е Джон Голт?

— Джон Голт е Прометей, който е променил мнението си. След като векове е бил разкъсван от лешояди в отплата на това, че дал на хората огъня на боговете, той строшил веригите си и си взел огъня обратно — до деня, в който хората си прибрали лешоядите.

* * *

Лентата от траверси се виеше с широки завои по гранитните ръбове, изкачвайки се по планинските склонове на Колорадо. Дагни вървеше покрай траверсите с ръце в джобовете на палтото си, с поглед вперен в безсмислената далечина напред. Само погнатото й движение — да прави по-големи крачки заради размера на пространството между траверсите — й даваше физическото усещане за действие, свързано с железницата.

Сив памук, който не беше точно нито мъгла, нито облак, висеше на безформени парцали между небето и планините и придаваше на небето вид на стар дюшек, който пръска пълнежа си по склоновете. Сняг с ледена кора покриваше земята — нито зимен, мито пролетен. Във въздуха висеше мрежа от влага, и тя усещаше от време на време ледено бодване по лицето си, което не беше пито от дъжд, нито от снежинка. Времето сякаш се боеше да вземе решение и се придържаше към някакъв нерешителен среден път — времето на борда на директорите, мислеше си тя.

Светлината изглеждаше изчерпана и тя не можеше да разбере дали е следобедът или вечерта на 31 март. Но беше напълно уверена, че е 31 март — това беше увереност, от която не можеше да избяга. Беше дошла в Колорадо с Ханк Риърдън, който искаше да купи каквито още машини можеха да се намерят в затворените фабрики. Беше като бързо претърсване на потъващия корпус на огромен кораб, преди да е изчезнал напълно. Можеха да дадат задачата на служители, но бяха дошли самите те, подтикнати от една и съща, непризната причина: не можеха да устоят на желанието да присъстват на пускането на последния влак, както човек не може да устои на желанието да отдаде последна почит на погребение, макар да знае, че това е просто самоизтезание.

Купуваха машинарии от съмнителни собственици на съмнителни търгове, тъй като никой не можеше да каже кой има право да се разпорежда с големите, мъртви имоти, и никой не идваше да оспори трансакциите. Бяха купили всичко, което можеше да се изнесе от изкормената фабрика на „Нилсън Мотърс“. Тед Нилсън беше напуснал и изчезнал, седмица след като беше оповестено, че линията ще бъде затворена.

Тя се беше почувствала като лешояд, но именно този лов й беше помогнал да преживее изминалите няколко дни. Когато беше разбрала, че до заминаването на последния влак остават три празни часа, тя беше отишла да се поразходи извън града, за да избяга от неподвижността му. Беше вървяла напосоки по извиващите се планински пътеки, сама, сред скали и сняг, опитвайки се да замени с движение мисленето, знаейки, че трябва да преми не през този ден, без да мисли за лятото, когато се беше возила в локомотива на първия влак.

Но на връщане се оказа на коловоза на линията „Джон Голт“ — и разбра, че го е направила нарочно, че е излязла именно с тази цел. Беше на едно разклонение, което вече беше разрушено. Нямаше семафори, нито стрелки или телефонни жици — нищо, освен една дълга редица от дървени трупи по земята — траверси без релси, като останки от гръбначен стълб — и, като единствен страж, един прелез, със стълб с кръстосани стрелки и надпис: „Спри. Огледай се. Ослушай се“.

Ранният мрак, примесен с мъглата, се промъкваше и изпълваше долините, докато тя стигна до фабриката. Високо на предната стена имаше надпис върху лъскава плоча: „Роджър Марш. Електроуреди“. Човекът, който някога искаше да се прикове за бюрото си, за да не изостави това място, помисли си тя. Сградата беше недокосната, като труп в мига, когато очите му тъкмо са се затворили, и човек все още очаква да го види как ги отваря отново. Сякаш светлините щяха да се запалят всеки момент зад големите прозорци, под дългите, плоски покриви. После тя видя едно стъкло, пробито с камък, за удоволствие, от някой млад кретен и високото, сухо стъбло на самотен плевел, което се издигаше от стълбите на главния вход. Поразена от внезапна, заслепяваща злоба, бунтувайки се срещу наглостта на плевела, с ясното съзнание на какъв враг е съгледвач той, тя се затича напред, падна на колене и изтръгна плевела с корените му. След това, коленичила на стъпалата на затворената фабрика, загледана в безбрежната тишина на планините, тя си помисли: какво си мислиш, че правиш?

Беше почти тъмно, когато стигна края на траверсите, които я отведоха обратно в град Маршвил. През изминалите месеци Маршвил се беше оказал в края на линията — работата до железопътния възел „Уайът“ беше прекратена отдавна, а проектът за възстановяване на доктор Ферис беше изоставен тази зима.

Уличните лампи светеха, висяха във въздуха по кръстовищата, в дълга, смаляваща се линия от жълти топки над празните улици на Маршвил. Всички по-хубави домове бяха затворени — по моравите пред чистите, здрави къщи на скромна цена, които бяха добре построени и поддържани имаше избелели надписи „Продава се“. Но тя видя светлини в прозорците на евтините, долнопробни сгради, които за няколко години бяха стигнали полуразрушеното състояние на мизерни коптори — домовете на хората, които не бяха се преместили, хората, които никога не мислеха по-далеч от края на седмицата. Тя видя голям нов телевизор в осветената стая на една къща с хлътнал покрив и пропукани стени. Тя се чудеше колко дълго са се надявали, че електрическите компании в Колорадо ще останат в бизнеса. После поклати глава: тези хора никога не са знаели, че изобщо съществуват електрически компании.

Главната улица на Маршвил представляваше редица от черни витрини на затворени магазини. Всички луксозни магазини ги няма, мислеше си тя, докато гледаше витрините им; сетне потръпна, осъзнавайки какви неща сега нарича лукс, до каква степен всички тези неща, които някога бяха достъпни и за най-бедните, бяха станали лукс — химическо чистене, електроуреди, бензиностанция, аптека, ресторант. Отворени бяха само бакалиите и кръчмите.

Перонът на гарата беше претъпкан. Блестящите лампи сякаш го изтръгваха от планините, изолираха го, очертаваха го — като малка сцена, на която всяко движение беше оголено пред погледа от невидимите ложи, издигащи се в безбрежната нощ, която плътно го обграждаше. Хората караха багаж, събираха децата си, пазаряха се по гишетата за билети, а задушаващата паника в поведението им подсказваше, че онова, което наистина искаха да направят, беше да паднат на земята и да закрещят от ужас. Ужасът им съдържаше неуловима вина: това беше страх, който идваше не от разбиране, а от отказа да разберат.

Последният влак стоеше на перона, прозорците му — дълга, самотна ивица светлина. Парата на локомотива, която свистеше напрегнато между колелетата, не издаваше обичайния си радостен звук на енергия, освободена за скок напред — звукът беше като от тежко дишане, което човек се ужасява да чуе, но се ужасява повече, когато спре да го чува. Далеч в края на веригата осветени прозорци тя видя малката червена точка на фенер, закачен за нейния частен вагон. Отвъд фенера имаше само черна празнота.

Влакът беше натоварен догоре и пронизителните нотки на истерия в хаоса от гласове идваха от молбите за място в коридорите и купетата. Някои от хората не си тръгваха, а стояха от вяло любопитство и наблюдаваха представлението — бяха дошли, сякаш знаеха, че това е последното събитие, на което щяха да са свидетели в града си, а може би и в живота си.

Тя премина бързо през тълпата, опитвайки се да не поглежда никого. Неколцина знаеха коя е, но повечето не я познаваха. Видя една стара жена с парцалив шал на раменете и с белези по напуканата кожа на лицето си от преживяната битка — погледът на жената беше като безпомощен вик за помощ. Един небръснат младеж със златни рамки на очилата седеше на една щайга под една лампа и крещеше на хората, които минаваха покрай него:

— Как така „няма бизнес“! Вижте този влак! Пълен е с пътници! Има купища работа! Просто няма да има печалба за тях — и затова ви оставят да загинете, тези алчни паразити!

Разчорлена жена се втурна към Дагни, като размахваше два билета и викаше нещо за сбъркана дата. Дагни започна да избутва хора от пътя си, борейки се да стигне до края на влака, но един измършавял мъж, с опулени очи, пълни със злобно безсилие, се нахвърли върху нея с крясъци:

— За вас няма проблеми, имате си хубаво палто и частен вагон, но повече няма да ни давате никакви влакове, и вие, и себичните… — той спря рязко и погледна някого зад нея. Тя усети една ръка да сграбчва лакътя й — беше Ханк Риърдън. Той я хвана за ръката и я поведе към вагона й. Като видя погледа в очите му, тя разбра защо хората се отдръпваха от пътя им. На края на перона стоеше блед, закръглен човек и говореше на една разплакана жена:

— Винаги е било така на този свят. Няма да има шанс за бедните, докато богатите не бъдат унищожени.

Високо над града, увиснал в черното пространство като гореща планета, пламъкът на Факела на Уайът се люлееше на вятъра. Риърдън влезе във вагона, но тя остана на стъпалата, отлагайки безвъзвратността на момента, в който трябваше да се обърне с гръб. Тя чу вика „Всички да се качват!“ Погледна хората, които останаха на коловоза, както човек гледа хора, които гледат отплаването на последната спасителна лодка.

Кондукторът стоеше под нея, пред стъпалата, с фенерче в едната ръка и часовник в другата. Погледна часовника, после се извърна и я погледна в лицето. Тя отговори мълчаливо кимвайки, притвори очи и наведе глава. Докато се обръщаше с гръб, тя видя как фенерът описва кръг във въздуха и първият тласък на колелетата върху релсите от риърдънов метал стана по-поносим, защото гледаше Риърдън, докато отваряше вратата и влизаше във вагона.

* * *

Когато Джеймс Тагарт се обади на Лилиан Риърдън от Ню Йорк и каза: „Ама не, няма специална причина, просто се чудех как си и дали изобщо си идвала към града — не съм те виждал цяла вечност и просто си мислех, че можем да обядваме заедно следващия път, когато дойдеш в Ню Йорк“, — тя вече знаеше, че той има някаква много специална причина наум. Когато отговори мързеливо: „О, ами я да видя, кой ден сме днес? Втори април? Нека си погледна календара — охо, случайно утре трябва да отида на пазар в Ню Йорк, така че ще ми бъде изключително приятно да те оставя да ми спестиш парите за обяд“, — той знаеше, че тя няма да ходи на никакъв пазар и че обедът ще е единствената цел на пътуването й до града.

Срещнаха се в изискан, скъп ресторант, твърде изискан и скъп, за да бъде споменаван някога в клюкарските рубрики, не беше място, което Джеймс Тагарт, винаги алчен за повече популярност, посещаваше редовно — не иска да ги виждат заедно, заключи тя.

Полунамекът за полутайно удоволствие остана на лицето й, докато го слушаше да говори за общите им приятели, за театъра и времето — изграждаше внимателно защита от лишените от важност неща. Тя седеше грациозно, не съвсем изправена, сякаш се беше облегнала, наслаждавайки се на безполезността на представлението му и на факта, че трябва да го изнесе в нейна чест. Чакаше с търпеливо любопитство той да разкрие намерението си.

— Наистина мисля, че заслужаваш поздравление или някакъв медал, Джим — каза тя, — за това, че си забележително бодър, въпреки цялата бъркотия, в която си затънал. Не затвори ли току-що най-добрия клон от железницата ти?

— О, това е просто малка финансова спънка, нищо повече. Човек трябва да очаква орязване във времена като днешните. На фона на общото състояние на страната, ние се справяме доста добре. По-добре от всички останали — и добави, вдигайки рамене: — Освен това е въпрос на лично мнение дали линията „Рио Норте“ е била най-добрият ни клон. Само сестра ми мислеше така. Това беше нейният любим проект.

Тя улови изпълнения с удоволствие тон, с който той провлачваше сричките. После се усмихна и каза:

— Разбирам.

Докато я гледаше със сведено чело, сякаш наблягаше на това, че очаква тя да разбере, Тагарт попита:

— Как го приема той?

— Кой? — тя разбираше напълно.

— Твоят съпруг.

— Какво да приема?

— Затварянето на линията.

Тя се усмихна весело.

— Каквото предполагаш ти, Джим, това предполагам и аз — а между другото моето предположение е доста добро.

— Какво искаш да кажеш?

— Знаеш как би го приел той — точно както знаеш и как го приема сестра ти.

— Какво казва през последните няколко дни?

— Беше в Колорадо повече от седмица, така че аз… — тя спря; беше започнала да отговаря лековато, но забеляза, че въпросът на Тагарт беше твърде конкретен, докато тонът му беше прекалено нехаен, и разбра, че е уловила първата нотка, която водеше към целта на обяда; спря за кратко, после довърши още по-лековато: — … така че аз няма как да знам. Но трябва да се върне всеки момент.

— Смяташ ли, че поведението му е все още, един вид, неподатливо на обработка?

— О, Джим, това е твърде меко казано!

— Имаше надежда, че събитията може би са го научили да бъде по-мек и мъдър в подхода си?

Забавляваше я да го кара да се съмнява дали тя го разбира.

— Ами да — невинно каза тя, — би било прекрасно, ако нещо изобщо е в състояние да го принуди да се промени.

— Прави нещата изключително трудни за себе си.

— Винаги го е правел.

— Но събитията имат силата да ни насилят да възприемем… по-отстъпчив начин на мислене, рано или късно.

— Чувала съм много характеристики за него, но „отстъпчив“ никога не е била една от тях.

— Е, нещата се променят и хората се променят с тях. В крайна сметка природен закон е, че животните трябва да се адаптират към средата си. И мога да добавя, че тази адаптивност е характеристика, строго изисквана в наши дни от закони, различни от природните. Преживяваме много трудни времена, и не би ми харесало да те видя да понасяш последиците от безкомпромисното му поведение. Не би ми харесало — като на твой приятел — да те видя изложена на опасността, към която се е втурнал, само защото не иска да сътрудничи.

— Колко сладко от твоя страна, Джим — сладко каза тя.

Той гиздеше изреченията си едно по едно, внимателно и бавно, балансирайки между думите и интонацията, за да уцели точната степен на половинчата яснота. Искаше тя да разбере, но не искаше да го разбере напълно, категорично, до корен, тъй като същността на този модерен език, който се беше научил да говори до съвършенство, беше да не се оставяш никога другите да те разберат докрай. Нямаше нужда от много думи, за да разбере господин Уедърби. При последното си пътуване до Вашингтон той беше пледирал пред господин Уедърби, че намаляването на цените на железопътния превоз би било смъртоносен удар. Надниците бяха увеличени, но исканията за намаляване на цените още се чуваха из пресата, а Тагарт знаеше какво значи това, щом господин Мауч позволява да се чуват — знаеше, че ножът още е опрян о гърлото му. Господин Уедърби не беше отговорил на молбите му, но беше казал с тон, който предполагаше само ленива, ирелевантна хипотеза:

— Уесли има толкова много тежки финансови проблеми. Ако даде на всеки възможност да поеме глътка въздух, ще трябва да пусне една определена, извънредна програма, от която ти имаш известна представа. Но знаеш каква буря ще вдигнат непрогресивните елементи в страната. Някой като Риърдън например. Не искаме повече изпълнения от негова страна. Уесли би дал много на някой, който може да задържи Риърдън спокоен. Но според мен това е нещо, което никой не може да постигне. Въпреки че може и да греша. Може би ти си по-наясно, Джим, понеже Риърдън ти е един вид приятел, който идва на партитата ти и така нататък.

Гледайки Лилиан от другата страна на масата, Тагарт каза:

— Според мен приятелството е най-ценното нещо в живота — и би било нередно да не ти дам доказателство за моето.

— Но аз никога не съм се съмнявала в него.

Той снижи глас с интонация на злокобно предупреждение:

— Мисля, че трябва да ти кажа, като услуга на приятел, въпреки че е поверително, че поведението на съпруга ти се обсъжда нависоко — много нависоко. Сигурен съм, че знаеш какво имам предвид.

Тъкмо заради това мразя Лилиан Риърдън, мислеше си Тагарт: тя познава играта, но я играе със свои собствени, неочаквани вариации. Беше против всички правила да го погледне изведнъж, да му се изсмее в лицето, и — след всички забележки, показващи, че разбира твърде малко — да каже безцеремонно, за да покаже, че разбира твърде много:

— Ама скъпи, разбира се, че знам какво искаш да кажеш. Искаш да кажеш, че целта на този отличен обяд не е услуга, която искаш да ми окажеш, а такава, която искаш да получиш. Искаш да кажеш, че именно ти си в опасност и можеш да използваш тази услуга в своя полза, за да я изтъргуваш нависоко. Освен това ми напомняш за обещанието ми да доставя стоката.

— Този тип представление, което той изнесе на процеса си, едва ли е нещо, което да мога да нарека „доставяне на стоката“ — ядосано каза той. — Не това ме беше накарала да очаквам.

— За Бога, не, наистина не беше това — ведро каза тя. — Със сигурност не беше. Но, скъпи, да не очакваше, че няма да знам, че след това негово представление той няма да е твърде популярен нависоко? Наистина ли мислиш, че трябва да ми казваш това като поверителна услуга?

— Но това е истина. Чух, че го обсъждат, и реших да ти кажа.

— Сигурна съм, че е истина. Знаех, че ще го обсъждат. Знам също, че ако можеха да му направят нещо, щяха да го направят веднага след делото. Боже, колко щеше да им хареса! Така че знам, че той е единственият сред вас, който е вън от каквато и да е опасност в момента. Знам, че тъкмо те се боят от него. Виждаш ли колко добре разбирам какво искаш да кажеш, скъпи?

— Е, ако мислиш, че е така, трябва да ти кажа, че аз пък не те разбирам изобщо. Не знам какво правиш.

— Просто казвам нещата направо, за да знаеш, че знам колко много имаш нужда от мен. И сега, когато вече сме го казали, ще ти кажа истината на свой ред: не съм те изиграла, просто се провалих. Представлението на процеса… не го очаквах, не повече от теб. Дори и по-малко — имах си добра причина да не го очаквам. Но нещо се обърка. Не знам какво беше. Опитвам се да открия. Когато го направя, ще спазя обещанието си. След това ще бъдеш свободен да си припишеш всички заслуги и да кажеш на приятелите си нависоко, че ти си го обезоръжил.

— Лилиан — нервно каза той, — когато ти казах, че се стремя да ти дам доказателство за приятелството си, наистина го мислех, така че… ако има нещо… което да мога да направя за…

Тя се засмя.

— Няма. Знам, че го мислеше. Но няма какво да направиш за мен. Никаква услуга. Никаква сделка. Аз съм напълно некомерсиална личност, не искам нищо в замяна. Гаден късмет, Джим. Ще трябва да се оставиш на милостта ми.

— Но тогава защо изобщо искаш да го направиш? Какво получаваш?

Тя се облегна назад с усмивка.

— Този обяд. Да те видя тук. Просто да знам, че е трябвало да дойдеш при мен.

Ядна искра проблесна в замъглените очи на Тагарт, после клепките му се присвиха бавно и той също се облегна назад, с лице, отпуснато в почти недоловим израз на подигравка и удовлетворение. Дори и от това неизразено, неназовано, неопределено блато, което представляваше ценностният му кодекс, той беше в състояние да разбере кой от тях е по-зависим от другия и кой е по-достоен за презрение.

Когато се разделиха на вратата на ресторанта, тя отиде в апартамента на Риърдън в хотел „Уейн-Фолклънд“, където от време на време оставаше в негово отсъствие. Обикаляше из стаята около половин час, отпусната и замислена. После вдигна телефона с гладък и небрежен жест, но с целенасочения израз на човек, който е стигнал до решение. Обади се в кабинета на Риърдън в завода и попита госпожица Айвс кога го очаква да се върне.

— Господин Риърдън ще бъде в Ню Йорк утре, пристига с „Комет“, госпожо Риърдън — каза ясният, възпитан глас на госпожица Айвс.

— Утре? Чудесно. Госпожице Айвс, бихте ли ми направили една услуга? Бихте ли се обадили на Гертруд у дома, кажете й да не ме чака за вечеря. Ще преспя в Ню Йорк.

Тя затвори, погледна часовника си и се обади в цветарницата на хотела.

— Обажда се госпожа Хенри Риърдън — каза тя. — Бих желала две дузини рози да се доставят в салона на господин Риърдън на „Комет“… Да, днес, следобед, когато „Комет“ стигне Чикаго… Не, без картичка — само цветята… Много ви благодаря.

Тя се обади на Джеймс Тагарт:

— Джим, ще ми изпратиш ли пропуск за пътническите си перони? Искам да посрещна съпруга си на гарата утре.

Поколеба се между Балф Юбанк и Бъртрам Скъдър, избра Балф Юбанк, обади му се и си уреди среща за вечеря същата вечер и за музикално шоу. След това отиде да се изкъпе и остана отпусната във ваната с топла вода, зачетена в списание, посветено на проблемите на политическата икономия.

Беше късно следобед, когато цветарят й се обади:

— Офисът в Чикаго ни извести, че не са могли да доставят цветята, госпожо Риърдън — каза той, — защото господин Риърдън не е на „Комет“

— Сигурен ли сте? — попита тя.

— Напълно, госпожо Риърдън. Нашият човек е открил на гарата в Чикаго, че няма купе във влака, резервирано на името на господин Риърдън. Проверихме в нюйоркския офис на „Тагарт Трансконтинентал“, за да се уверим, и ни казаха, че името на господин Риърдън не присъства в списъка с пътниците на „Комет“.

— Разбирам… Тогава отменете поръчката, моля… Благодаря.

Тя остана намръщена до телефона за момент, после се обади на госпожица Айвс.

— Моля за извинение, че съм леко разсеяна, госпожице Айвс, но бързах и не успях да запиша, а сега не съм сигурна какво ми казахте. Не казахте ли, че господин Риърдън се връща утре? С „Комет“?

— Да, госпожо Риърдън.

— И не сте чула за някакво забавяне или промяна в плановете му?

— Не. Всъщност говорих с господин Риърдън преди около час. Обади ми се от гарата в Чикаго и спомена, че трябва да побърза да се върне във влака, тъй като „Комет“ тръгвал всеки момент.

— Разбирам. Благодаря.

Тя скочи на крака, веднага щом изщракването на апарата й каза, че отново е сама. Започна да обхожда отново стаята, този път с неритмични, напрегнати стъпки. После спря, обзета от внезапна мисъл. Имаше само една причина един мъж да си направи резервация под фалшиво име: ако не пътува сам. Мускулите на лицето й бавно се разтеглиха в доволна усмивка: това беше възможност, която не беше очаквала.

* * *

Застанала на перона на терминала, някъде по средата на влака, Лилиан Риърдън наблюдаваше пътниците, които слизаха от „Комет“. По устните й играеше неуловима усмивка; в безжизнените й очи имаше искра на въодушевление; погледът й скачаше от едно лице към друго, тя въртеше глава с непохватното любопитство на ученичка. Предвкусваше изражението на Риърдън, когато, с любовницата си до себе си, я видеше да стои там. Погледът и се стрелкаше обнадеждено към всяка наперена млада жена, която слизаше от влака. Беше й трудно да гледа: само миг след като първите няколко фигури слязоха, влакът сякаш започна да се пръска по шевовете, наводнявайки перона с плътен поток, който потече в една посока, като че засмукан в някакъв вакуум; тя едва успяваше да различи отделните хора. Лампите по-скоро заслепяваха, отколкото да светят, създавайки една-единствена линия в прашната, мазна тъмнина. Трябваше да положи усилие, за да устои на невидимия натиск на движението.

Когато зърна Риърдън сред тълпата, беше поразена: не беше го видяла да слиза от вагоните, но той беше там, вървеше към нея, от другия край на влака. Беше сам. Движеше се с обичайната си целенасочена скорост, с ръце в джобовете на тренчкота. До него нямаше жена, никакъв придружител, с изключение на един носач, който ситнеше до него с една чанта, която тя разпозна.

Вбесена, невярваща и разочарована, тя търсеше трескаво самотна женска фигура, която можеше да е изостанала. Беше сигурна, че ще разпознае избора му. Не видя нито една, която би била възможна. А после забеляза, че последният вагон на влака е частен, и че фигурата, която стоеше на вратата и говореше със служител на гарата, фигура не с норка и воал, а с грубовато спортно палто, което подчертаваше несравнимата грация на финото й тяло, в уверената поза на собственик на гарата и неин център, беше на Дагни Тагарт. Тогава Лилиан Риърдън разбра.

— Лилиан! Какво е станало?

Тя чу гласа на Риърдън, усети как ръката му я сграбчва, видя го да я гледа така, както човек гледа към доказателство за извънредна ситуация. Той видя едно безизразно лице и замъглен, изпълнен с ужас поглед.

— Какво е станало? Какво правиш тук?

— Аз… Здравей, Хенри… Просто дойдох да те посрещна… Няма специална причина… Просто исках да те посрещна — ужасът беше напуснал лицето й, но тя говореше със странен, безизразен глас. — Исках да те видя, беше импулс, внезапен импулс, и аз не можах да му се възпротивя, защото…

— Но ти изглеждаш… изглеждаше зле.

— Не… Не, може би просто ми се зави свят, толкова е задушно тук… Не можах да се сдържа да не дойда, защото това ми напомни за дните, когато щеше да ти е приятно да ме видиш… беше миг илюзия, която разбудих за себе си… — думите звучаха като научен урок. Тя знаеше, че трябва да говори, докато умът й се бори да проумее пълното значение на откритието й. Думите бяха част от плана, който беше възнамерявала да използва, ако го беше срещнала, след като е намерил розите в купето си.

Той не отговори, стоеше и я гледаше намръщено.

— Липсваше ми, Хенри, знам какво ти признавам. Но вече не очаквам това да означава нещо за теб — думите не пасваха на напрегнатото лице, на устните, които се движеха с усилие, на очите, които продължаваха да гледат встрани от него, някъде по перона.

— Исках… просто исках да те изненадам — хитрият и целенасочен поглед се завръщаше. Той я хвана за ръката, но тя я дръпна, малко прекалено рязко.

— Няма ли да ми кажеш и дума, Хенри?

— Какво искаш да кажа?

— Наистина ли толкова мразиш жена ти да идва и да те посреща на гарата?

Тя погледна перона: Дагни Тагарт се приближаваше, без да я вижда.

— Да вървим — каза той.

Тя не помръдна.

— Така ли е? — попита тя.

— Кое?

— Мразиш ли да те посрещам?

— Не, не мразя. По-скоро не го разбирам.

— Кажи ми за пътуването си. Сигурна съм, че е било много приятно.

— Хайде. Ще говорим у дома.

— Кога изобщо имам възможността да говоря с теб у дома? — тя провлачваше думите си невъзмутимо, сякаш ги разтягаше, за да запълни времето по някаква причина, която той не можеше да си представи. — Надявах се да грабна вниманието ти за няколко мига, просто така, между влаковете и бизнес срещите, и всички други важни неща, които те държат зает денем и нощем, всичките ти велики достижения, като например… Здравейте, госпожице Тагарт — остро каза тя, със силен и ясен глас. Риърдън се обърна. Дагни минаваше покрай тях, но спря.

— Как сте? — каза тя на Лилиан и се поклони, лицето й беше безизразно.

— Съжалявам, госпожице Тагарт — каза с усмивка Лилиан, — трябва да ме извините, че не знам подходящ съболезнователен израз за случая — тя забеляза, че Дагни и Риърдън не се поздравиха. — Вие се връщате от… на практика от погребението на детето си, заченато от моя съпруг, нали?

Устните на Дагни се свиха едва доловимо в знак на учудване и презрение. Тя кимна, за да се сбогува, и продължи нататък. Лилиан погледна съсредоточено лицето на Риърдън, сякаш искаше да подчертае нещо. Той я гледаше безразлично, озадачен. Тя не каза нищо. Последва го безмълвно, когато той се извърна и тръгна. Тя мълчеше и в таксито, с полуизвърнато лице, докато пътуваха към хотел „Уейн-Фолклънд“. Той беше сигурен, докато наблюдаваше разкривените й изопнати устни, че в нея върлуваше някакъв необичаен бяс. Никога не я беше виждал да изпитва каквато и да е силна емоция.

Тя се извърна, за да се изправи пред него в момента, в който останаха сами в стаята.

— Значи е тя? — попита тя.

Той не го очакваше. Погледна я, не вярвайки, че я е разбрал правилно.

— Дагни Тагарт е твоята любовница, нали?

Той не отговори.

— Случайно знам, че не си резервирал купе във влака. Така че знам къде си спал през последните четири нощи. Ще си признаеш или да пращам детективи да разпитват персонала и прислугата й? Дагни Тагарт ли е?

— Да — спокойно отговори той.

Устата й се разкриви в грозен кикот; гледаше някъде встрани от него.

— Трябваше да разбера. Да се сетя. Заради това не стана!

Той попита озадачено и учудено:

— Кое не стана?

Тя отстъпи назад, сякаш за да си напомни за присъствието му.

— Да не би… когато тя беше у нас на партито… да не би тогава…?

— Не. След това.

— Великият бизнесмен — каза тя — над укора и женската слабост. Великият ум, откъснат от всякакви грижи за тялото — тя се разсмя: — Гривната… — каза тя с неподвижен поглед — сякаш думите случайно бяха изпаднали от потока на мислите й. — Ето какво е значела за теб. Това е оръжието, което ти е дала.

— Ако наистина разбираш какво говориш — да.

— Мислиш ли, че ще те оставя да ти се размине?

— Да ми се размине? — той я гледаше невярващо, студено, учудено и с любопитство.

— Точно заради това на процеса… — тя спря.

— Какво за моя процес?

Тя трепереше.

— Осъзнаваш, разбира се, че няма да позволя това да продължи.

— Какво общо има това с процеса?

— Няма да ти позволя да я имаш. Не и нея. Всички други, но не и нея.

Той изчака един миг и попита безизразно:

— Защо?

— Няма да позволя! Ще се откажеш!

Той я гледаше без изражение, но твърдостта в очите му й нанасяше удар, по-силен и от най-опасен отговор.

— Ще се откажеш, ще я напуснеш, никога няма да я виждаш отново!

— Лилиан, ако искаш да го обсъждаме, има нещо, което е по-добре да разбереш: нищо на света няма да ме накара да се откажа.

— Но аз го изисквам!

— Казах ти, че можеш да изискваш всичко друго, но не и това.

Той видя паниката да расте в очите й: не беше израз на разбиране, а на свиреп отказ да разбере — сякаш искаше да превърне силата на емоцията си в димна завеса, сякаш се надяваше не това да я заслепи за реалността, а слепотата й да накара реалността да спре да съществува.

— Но аз имам право да го изисквам! Аз притежавам живота ти! Той е моя собственост. Моя собственост — по силата на собствената ти клетва. Закле се да служиш на моето щастие. Не на твоето — на моето! Какво си направил за мен? Не си ми дал нищо, не си пожертвал нищо, никога не си се интересувал от нещо друго, освен от себе си — твоята работа, твоя завод, твоя талант, твоята любовница! Ами аз? Аз имам право първа да искам! Предявявам правото си на вземане! Ти си банкова сметка, която притежавам!

Изразът на лицето му караше гласа й да се покачва непрестанно, крясък след крясък, до ужас. Тя виждаше не яд, болка или вина, а само един непобедим враг: безразличието.

— За мен помисли ли? — изкрещя тя, а гласът й се разби в лицето му. — Помисли ли какво ми причиняваш? Нямаш право да продължаваш, ако знаеш, че ме прекарваш през ада всеки път, когато спиш с тази жена! Не мога да го понеса, не мога да понеса да го знам и за един миг! Ще ме пожертваш ли пред животинското си желание? Чак толкова ли си порочен и себичен? Можеш ли да си купиш удоволствие на цената на моето страдание? Можеш ли да си го позволиш, ако ми причинява това?

Без да чувства нищо, освен празно учудване, той наблюдаваше онова, което беше зървал за кратко в миналото. Сега виждаше пълната грозота на безполезността му: представлението с молби за милост, изказани с бясна омраза, като заплахи и изисквания.

— Лилиан — съвсем тихо каза той, — бих си го позволил, дори да ти струва живота.

Тя го чу. Чу повече, отколкото той можеше да осъзнае или да чуе в собствените си думи. Шокира се, че тя не изкрещя в отговор — той я видя как се свива и се успокоява.

— Нямаш право… — уморено каза тя. Това беше притеснителната безпомощност на човек, който знае, че тези думи са безсмислени.

— Каквито и претенции да имаш към мен — каза той, — никое човешко същество не може да изисква от друго да се самоунищожи.

— Толкова ли е важна за теб?

— Много повече от това.

Замисленият поглед се връщаше на лицето й, но при нея изглеждаше като лукавство. Тя мълчеше.

— Лилиан, доволен съм, че знаеш истината. Сега можеш да направиш избор с пълно съзнание. Можеш да се разведеш с мен — или да поискаш да продължим така. Това е единственият ти избор. Това е всичко, което мога да ти предложа. Мисля знаеш, че искам да се разведеш с мен. Но не искам жертви. Не знам що за комфорт намираш в брака ни, но ако е така, няма да искам от теб да се откажеш. Не знам защо искаш да ме задържиш, не знам какво означава това за теб, не знам какво търсиш, що за щастие е твоето или какво ще получиш от ситуация, която аз смятам за непоносима и за двама ни. По всичките ми стандарти трябваше да сме се развели отдавна. По всичките ми стандарти поддържането на брака ни е долна измама. Но моите стандарти не са твоите. Не разбирам твоите, никога не съм ги разбирал, но ще ги приема. Ако такава е любовта ти към мен, ако това да носиш името ми ти дава някакво удовлетворение, няма да ти го отнема. Именно аз наруших думата си, така че ще изкупя вината си, доколкото мога. Знаеш, разбира се, че мога да купя някой от тия модерни съдии и да получа развод по всяко време. Няма да го направя. Ще спазя думата си, ако искаш, но това е единственият начин, по който мога да го направя. Сега избери — но ако избереш да ме задържиш, никога не бива да ми говориш за нея, никога не бива й показваш, че знаеш, ако я видиш за в бъдеще, изобщо не бива да се докосваш до тази част от живота ми.

Тя стоеше неподвижно, гледайки нагоре към него, отпусната — сякаш прегърбеността й беше някаква форма на неподчинение, сякаш не я беше грижа да си възвърне заради него дисциплината на грациозното поведение.

— Госпожица Дагни Тагарт… — каза тя и се разсмя. — Супержената, която обикновените съпруги не би следвало да подозират. Жената, която се интересува само от бизнес и работи с мъжете като мъж. Жената с великия дух, която ти се възхищаваше платонично, само заради гения, завода и метала ти! — тя се кикотеше. — Трябваше да разбера, че е просто кучка, която те иска по същия начин, по който би те искала всяка друга кучка — защото си също такъв специалист в леглото, какъвто си и в офиса, ако и изобщо мога да преценявам такива неща. Но тя би го оценила по-добре от мен, тъй като обожава всякакви експерти и сигурно са я опъвали на всяка секция от железницата й!

Тя спря, защото за пръв път в живота си видя какъв е погледът на човек, способен да убива. Но той не гледаше към нея. Тя не беше сигурна дали я вижда изобщо и дали чува гласа й. Той чуваше собствения си глас да произнася думите й, да ги казва на Дагни сред слънчевите ивици в спалнята в дома на Елис Уайът.

Виждаше в нощите зад себе си лицето на Дагни — в онези моменти, когато неговото тяло напускаше нейното, а тя лежеше неподвижно с лъчист поглед, който беше повече от усмивка — с израз на младост, на ранна утрин, на благодарност за факта на собственото й съществуване. Виждаше и лицето на Лилиан, както го виждаше в леглото до себе си — безжизнено лице с неуловими очи, с лека подигравка на устните и с такъв израз, сякаш споделяше някаква мръсна тайна. Той виждаше кой е обвинителят и кой — обвиненият, виждаше скверността на това да остави импотентността да се смята за доблест и да осъжда силата на живите като грях, виждаше — толкова ясно, сякаш беше материално, в един шокиращ миг — ужасната грозота на онова, което някога беше и негова вяра.

Беше само миг, присъда без думи, знание, възприето само като чувство — неразопаковано от ума му. Шокът го върна към Лилиан и към звука от думите й. Изведнъж тя му се стори като някакво присъствие без последствия, с което трябваше да се справи в този конкретен момент.

— Лилиан — каза той с равен глас, който не й отпускаше дори уважението на гнева, — няма да ми говориш за нея. Ако го направиш отново, ще ти отговоря така, както бих отговорил на всеки престъпник: ще те пребия. Няма да я обсъждаш — нито ти, нито някой друг.

Тя го погледна.

— Наистина ли? — каза тя. Това беше странен, небрежен звук — сякаш думите бяха изхвърлени, но все още стояха окачени в ума й. Сякаш наблюдаваше някакво свое собствено видение. Той каза тихо, уморено и учудено:

— Мислех, че ще се радваш да разбереш истината. Мислех, че би предпочела да знаеш, в името на каквато там любов или уважение чувстваш към мен, че ако съм те предал, то не е било евтино и небрежно, не е било заради някоя певачка, а заради най-чистото и сериозно чувство в живота ми.

Жестокият скок, с който тя се извърна към него, беше неволен, както и откритата омраза по разкривеното й лице:

— Проклет глупак!

Той не каза нищо. Маниерите й се възвърнаха, заедно с намека за усмивка и тайна подигравка:

— Май чакаш отговора ми? — каза тя. — Не, няма да се разведа с теб. Дори не се надявай. Ще продължаваме, както до сега — ако това ми предлагаш и ако мислиш, че може да продължава така. Виж дали можеш да пренебрегнеш всички морални принципи и да ти се размине!

Той не я слушаше, докато тя взимаше палтото си и му казваше, че се връща в дома им. Едва забеляза вратата, която се затвори зад нея. Стоеше неподвижно, обзет от чувство, което никога не беше изпитвал преди. Знаеше, че ще трябва да мисли по-късно, да мисли и да разбере, но за момента искаше единствено да съзерцава почудата си от онова, което чувстваше.

Беше усещането за свобода, сякаш стоеше сам сред някакъв безкраен поток от чист въздух. Останал беше само спомена за някаква тежест, която е била съборена от раменете му. Беше чувство на огромно облекчение. Това беше осъзнаването, че няма значение какво чувства Лилиан, от какво страда или какво ще стане с нея, и нещо повече: не само че няма значение, но това беше сияйното, невинно осъзнаване, че не трябва да има.

ГЛАВА XVI

МЕТАЛЪТ-ЧУДО

— Но дали ще ни се размине? — попита Уесли Мауч. Гласът му беше станал висок от гнева и тънък от страха.

Никой не му отговори. Джеймс Тагарт седеше неподвижно на ръба на един фотьойл и гледаше нагоре към него изпод вежди, Орън Бойл тропаше злобно по един пепелник, докато изтръскваше пепелта от пурата си. Доктор Ферис се усмихваше. Господин Уедърби седеше с присвити устни и кръстосани ръце. Фред Кинън, председател на Обединените работници на Америка, спря да крачи из кабинета, седна до прозореца и кръстоса ръце. Юджийн Лоусън, който седеше изгърбен и разсеяно преподреждаше една ваза с цветя на ниската стъклена масичка, изправи тяло възмутено и погледна нагоре. Мауч седеше на бюрото си, беше положил юмрук върху лист хартия.

Отговори Юджийн Лоусън:

— Според мен не това е начинът да го представим. Не бива да позволяваме на някакви долнопробни пречки да възпират чувството ни, че това е благороден план, мотивиран единствено от общественото благо. Това е за благото на народа. Народът има нужда от него. Нуждата е на първо място, така че не бива да обръщаме внимание на нищо друго.

Никой не възрази и не поде думите му — по-скоро изглеждаха така, сякаш Лоусън беше направил по-трудно продължаването на разговора. Но един дребен човек, който седеше без да се намесва в най-добрия фотьойл в стаята, отделно от другите, доволен от това, че не му обръщат внимание, но напълно наясно, че никой от тях не може да пренебрегне присъствието му, погледна Лоусън, после Мауч, и каза с чевръста веселост:

— Такава е линията, Уесли. Давай по-тихо, прикрий го, накарай твоите момчета от пресата да го възпеят — и няма да трябва да се притесняваш.

— Да, господин Томпсън — каза навъсено Мауч.

Господин Томпсън, държавният глава, беше човек, който притежаваше качеството винаги да остава незабележим. Поставена във всяка една група от трима души, неговата личност оставаше неразличима, а когато беше сам — той сякаш представляваше своя собствена група, състояща се от безбройните лица, на които приличаше. Страната нямаше ясна представа как изглежда: снимките му се появяваха по кориците на списанията също толкова често, колкото и тези на неговите предшественици на този пост, но хората никога не бяха напълно сигурни кои снимки бяха негови и кои — на „един пощенски служител“ или на „един чиновник“, снимки, които придружаваха статиите за всекидневния живот на неразличимите хора — само дето якичките на господин Томпсън обикновено бяха смачкани. Имаше широки рамене и слабо тяло. Косата му беше твърда, устата — широка, а възрастта му беше толкова разтеглива, че можеше да бъде и износен четиридесетгодишен, и необичайно жизнен шейсетгодишен мъж. Натоварен с огромна официална власт, той непрестанно я увеличаваше, защото именно това очакваха от него онези, които го бяха набутали на този пост. Беше хитър като човек с нисък интелект и трескаво енергичен като мързеливец. Единствената тайна на неговото издигане в живота беше фактът, че е галеник на късмета, че го знае и че не иска нищо друго.

— Очевидно е, че са взети мерки. Драстични мерки — каза Джеймс Тагарт не към господин Томпсън, а към Уесли Мауч. — Не можем да оставим нещата така още дълго.

Гласът му беше войнствен и трепереше.

— Спокойно, Джим — каза Орън Бойл.

— Нещо трябва да се направи, и то бързо!

— Не гледай мен — сопна се Уесли Мауч. — Нищо не мога да направя. Нищо не мога да направя, когато хората отказват да сътрудничат. Вързан съм. Трябват ми по-широки правомощия.

Мауч ги беше събрал всички във Вашингтон — като негови приятели и лични съветници — за частен, неофициален разговор по националната криза. Но гледайки го, те не бяха в състояние да решат дали поведението му е надменно или вайкащо се, дали ги сплашва или ги моли за помощ.

— Фактът е — поучително каза господин Уедърби с такъв глас, сякаш четеше статистика, — че през дванайсетмесечния период, който приключва на първи януари тази година, броят на затворените предприятия се е удвоил в сравнение с предишния дванайсетмесечен период. Което значи, че до първи януари тази година ще се е утроил.

— Бъди сигурен — мислят си, че вината си е тяхна — нехайно каза доктор Ферис.

— А? — каза Уесли Мауч и стрелна с очи Ферис.

— Каквото и да правите, не се извинявайте — каза доктор Ферис. — Накарайте ги те да се чувстват виновни.

— Аз не се извинявам! — тросна се Мауч. — Никой не може да ме обвинява. Трябват ми по-широки правомощия!

— Но вината наистина си е тяхна — каза Юджийн Лоусън, обръщайки се агресивно към доктор Ферис. — Те нямат социален дух. Те отказват да признаят, че производството не е частен избор, а обществен дълг. Нямат право да се провалят, независимо какви обстоятелства се появяват. Трябва да продължат да произвеждат. Това е социален императив. Работата на човека не е нещо лично, а е социален въпрос. Няма лични неща — нито пък личен живот. Точно това трябва да ги принудим да научат.

— Джийн Лоусън знае за какво говоря — каза доктор Ферис с лека усмивка, — макар че няма и най-малка представа, че знае.

— Какво си мислиш, че казваш? — надигна глас Лоусън.

— Стига — заповяда Уесли Мауч.

— Не ми пука какво ще решиш, Уесли — каза господин Томпсън, — и не ми пука дали бизнесмените ще крякат за това. Просто се постарай пресата да е с теб. Подсигури се, че ще е с теб.

— Държа ги — каза Мауч.

— Само един редактор да си отвори плювалника не навреме, и ще ни навреди повече от десет раздразнени милионери.

— Това е вярно, господин Томпсън — каза доктор Ферис. — Но можете ли да назовете и един редактор, който да го знае?

— Май не — каза господин Томпсън, в гласа му личеше удоволствие.

— На каквито и хора да разчитаме и да правим планове за тях — каза доктор Ферис, — има едно старо твърдение, което можем спокойно да забравим: приказките за това да се разчита на мъдрите и почтените. Не трябва да им обръщаме внимание. Те са остарели.

Джеймс Тагарт погледна към прозореца. В небето над просторните улици на Вашингтон имаше парчета синьо — светлата синева на април, и няколко слънчеви лъча се промъкваха през облаците. Някъде далеч блестеше паметник, осветен от слънчев лъч: беше висок, бял обелиск, издигнат в памет на човека, когото доктор Ферис цитираше, човекът, в чест на когото беше наречен градът. Джеймс Тагарт погледна встрани.

— Не ми харесват забележките на професора — силно и кисело каза Лоусън.

— Кротувай — каза Уесли Мауч. — Доктор Ферис не говори за теория, а за практика.

— Ако искате да говорим за практика — каза Фред Кинън, — тогава нека ви кажа, че не можем да се притесняваме за бизнесмените във времена като днешните. Трябва да мислим за работните места. Повече работа за народа. В моите синдикати всеки, който работи, храни петима безработни, без да броим собствените му гладни роднини. Ако искате моя съвет — о, ясно ми е, че няма да го приемете, но просто си мисля, — издайте директива, която да ги задължи да увеличат с една трета всяка заплата в страната.

— За Бога! — изскимтя Тагарт. — Луд ли си? Едва посрещаме и сегашните заплати! Няма достатъчно работа дори за хората, които сега са на щат! Още една трета? Няма да са ни вече от никаква полза!

— Кой го е грижа дали ще са ви от полза? — каза Фред Кинън.

— Имат нужда от работа. Нуждата е на първо място, нали? А не вашите печалби.

— Изобщо не става въпрос за печалби! — извика прибързано Тагарт. — И дума не съм казал за печалби. Не съм ти дал повод да ме обиждаш. Става въпрос за това откъде, по дяволите, да намерим парите, за да плащаме на хората ти, когато половината ни влакове пътуват празни и няма товар дори и за една ръчна количка — гласът му внезапно се забави и придоби замислен и внимателен тон: — Все пак, ние разбираме тежкото състояние на работниците, и — просто идея — може би бихме могли да наемем още известно количество, ако ни се разреши да увеличим двойно цените си, които…

— Да не си си изгубил ума? — извика Орън Бойл. — Разорявам се заради сегашните ти цени, треперя всеки път, когато някой проклет вагон влезе или излезе от завода, изпиват ми кръвчицата, не мога да си позволя и това — а ти искаш да ги удвоиш?

— Няма значение дали можеш да си го позволиш — студено каза Тагарт. — Трябва да си готов на известни жертви. Обществото има нужда от железници. Нуждата на първо място — преди печалбата ти.

— Каква печалба? — изкрещя Орън Бойл. — Кога изобщо съм бил на печалба? Никой не може да ме обвини, че имам печеливш бизнес! Само погледнете счетоводния ми баланс, а после погледнете и счетоводството на някой от конкурентите ми, който има всички клиенти, всички суровини, всички технически предимства и монопол над тайни формули — и ми кажете после кой е печалбар! Но, разбира се, обществеността наистина има нужда от железници, и може би бих поел известно увеличение на цените, ако получа — просто идея — ако получа субсидия, която да ме преведе през следващите година-две, докато си стъпя на краката, и тогава…

— Какво? Пак ли? — изкрещя господин Уедърби, който беше изгубил превзетостта си. — Колко заема си получил от нас, колко отсрочки, отменяния и мораториуми? Не си ни върнал и стотинка, а и при условие, че всички вие, момчета, фалирате, а данъчните постъпления се сриват, откъде очаквате да намерим парите за субсидии?

— Има хора, които не са фалирали — бавно каза Бойл. — Нямате никакво извинение за това, че позволявате всичката тази нужда и мизерия да се разпростират из страната, докато има хора, които не са фалирали.

— Нищо не мога да направя! — изскимтя Уесли Мауч. — Наистина нищо не мога да направя! Трябват ми по-широки правомощия!

Не можеха да кажат какво беше накарало господин Томпсън да присъства точно на този разговор. Беше казал съвсем малко, но слушаше с интерес. Сякаш имаше нещо, което искаше да научи, а сега изглеждаше така, сякаш го е научил. Той се изправи и се усмихна бодро.

— Давай, Уесли — каза той. — Действай с номер 10–289. Няма да имаш никакви проблеми.

Всички се бяха изправили в знак на унила, неохотна почит. Уесли Мауч погледна към листа си, после каза сприхаво:

— Ако искаш да действам, ще трябва да обявиш състояние на пълно извънредно положение.

— Ще го обявя веднага, щом си готов.

— Има известни трудности, които…

— Оставям това на теб. Справяй се, както решиш. Това ти е работата. Покажи ми първоначалния вариант, утре или вдругиден, но не ме занимавай с подробности. Трябва да произнеса реч по радиото след половин час.

— Основната трудност е, че не съм сигурен дали законът ни дава власт да приложим някои разпоредби на директива номер 10–289. Опасявам се, че може да бъдат уязвими за оспорване.

— Стига де, гласували сме толкова много извънредни закони, че ако се поразтърсиш из тях, със сигурност ще изкопаеш нещо, което да ги покрие.

Господин Томпсън се обърна към другите с широка, приятелска усмивка.

— Ще ви оставя да изгладите детайлите, момчета — каза той.

— Оценявам това, че дойдохте до Вашингтон, за да ни помогнете. Радвам се, че ви видях.

Те изчакаха докато вратата се затвори зад него и се върнаха по местата си — не се поглеждаха. Не бяха чували текста на директива номер 10–289, но знаеха какво съдържа. Знаеха го отдавна, по онзи особен начин, който се състои в това да запазиш тайна от самия себе си и да оставиш знанието си неназовано с думи. По същия начин сега им се искаше, ако е възможно, да не чуват думите на директивата. Цялото сложно увъртане, на което бяха приучили мозъците си, беше предназначено тъкмо за избягването на такива моменти. Искаха директивата да се приложи. Искаха да може да се приложи без думи, така че да не се налага да знаят точно какво правят. Никой не беше споменавал, че директива номер 10–289 е крайната цел на усилията му.

Да, цели поколения хора се бяха старали да я направят възможна, а през последните месеци бяха подготвени и всички необходими мерки — чрез безкрайни речи, статии, проповеди, антрефилета, произнесени от целеустремени гласове, които крещяха ядосано, ако някой назовеше целта им.

— Картината е следната — каза Уесли Мауч. — Икономическото състояние на страната беше по-добро преди две години, отколкото преди една, а и тогава беше по-добро от сегашното. Очевидно е, че няма да оцелеем още година при същата прогресия. Следователно единствената ни цел трябва да бъде да удържим. Да останем на едно място, за да си поемем дъх. Да постигнем окончателна стабилност. На свободата беше даден шанс и тя се провали. Следователно е необходим изключително строг контрол. Тъй като хората не могат и не искат да разрешат проблемите си доброволно, трябва да бъдат принудени да го направят — той направи пауза, вдигна листа, след това добави не толкова официално: — По дяволите, излиза, че можем да успеем да съществуваме, както и където сме в момента, но не можем да си позволим да мръднем! Така че ще трябва да останем на място. Трябва да останем на място. Трябва да накараме тия копелета да стоят на място!

С глава, свита между раменете си, той ги гледаше ядосано като човек, който заявява, че проблемите на страната са лична обида към него. Толкова много хора, които търсеха услуги, се бояха от него, че сега се държеше така, сякаш гневът му е решение за всичко, сякаш гневът е всемогъщ, сякаш единственото, което трябва да направи, е да се ядоса. И все пак хората, които седяха в безмълвен полукръг пред бюрото му, обърнати към него, не бяха сигурни дали присъствието на страх в стаята идваше от собствените им емоции или пък прегърбената фигура зад бюрото пораждаше паниката на плъх, притиснат в ъгъла.

Уесли Мауч имаше дълго, четвъртито лице и плосък череп, който изглеждаше още по-плосък заради сресаната му прическа. Долната му устна беше като кисела луковица, а бледите, кафеникави зеници на очите му бяха като жълтъци на яйца, размазани под не съвсем прозрачните белтъци. Мускулите на лицето му се свиваха внезапно и движението изчезваше, без да изрази нищо. Никой не беше го виждал да се усмихва. Уесли Мауч произхождаше от семейство, което не познаваше нито бедността, нито богатството, нито се отличаваше с нещо от поколения наред; то се придържаше обаче към своя собствена традиция: неговите членове трябваше да получават колежанско образование и следователно да презират хората, които бяха в бизнеса. Дипломите на семейството винаги бяха висели по стените като един вид упрек към света, защото дипломите не носеха автоматично материалните еквиваленти на засвидетелстваната от тях духовна стойност. Сред многобройните роднини имаше един богат чичо. Той се беше оженил за парите си и през последните години на вдовството си беше избрал Уесли за свой фаворит сред многобройните си племенници, защото Уесли се отличаваше най-малко и чичо Джулиъс си мислеше, че е най-безопасният избор. Чичо Джулиъс не се интересуваше от блестящи хора. Не се интересуваше и от управлението на парите си, така че прехвърли тази работа на Уесли. Когато Уесли завърши колеж, вече нямаше пари за управляване. Чичо Джулиъс хвърли вината върху лукавството на Уесли и крещеше, че Уесли е безскрупулен интригант.

Но в това нямаше никаква интрига; Уесли не можеше да каже къде са отишли парите. В гимназията Уесли Мауч беше един от най-лошите ученици и страстно завиждаше на най-добрите. Колежът го научи, че изобщо не бива да им завижда. След като завърши, получи работа в рекламния отдел на една компания, която произвеждаше фалшиво лекарство от царевица. Лекарството се продаваше добре и той се издигна до това да оглави отдела си. Напусна го, за да започне да рекламира лекарство за косопад, после — патентован сутиен, после нов сапун, накрая — безалкохолна напитка, и най-сетне стана вицепрезидент по рекламата на автомобилен концерн. Опитваше се да продава автомобили, сякаш са фалшиво лекарство от царевица. Не се продаваха.

Хвърли вината на недостатъчния си рекламен бюджет. Именно президентът на автомобилния концерн го препоръча на Риърдън. А тъкмо Риърдън го въведе във Вашингтон — Риърдън, който нямаше стандарт, по който да преценява действията на човека си във Вашингтон. Джеймс Тагарт му даде старт с Бюрото за икономическо планиране и национални ресурси, в замяна на това да измами Риърдън, за да помогне на Орън Бойл в замяна на унищожението на Дан Конъуей. От този момент хората помагаха на Уесли Мауч да напредва по същата причина, поради която и чичо Джулиъс: те бяха от онези, които смятат, че посредствеността е безопасна. Хората, които сега седяха пред бюрото му, бяха научените: законът за причинно-следствената връзка е суеверие и че човек трябва да се справя с моментната ситуация, без да мисли за причините. Според моментната ситуация бяха заключили, че Уесли Мауч е човек с отлични качества и е доста хитър, тъй като милиони се стремяха към властта, но той беше единственият, който я беше постигнал. Не биха могли да си представят, че Уесли Мауч всъщност представляваше нулевата точка при срещата на сили, които вилнееха разрушително една срещу друга.

— Това е само първоначален, груб вариант на директива номер 10–289 — каза Уесли Мауч, — която Джийн, Клем и аз нахвърляхме, за да ви дадем обща представа. Искаме да чуем мненията ви, предложенията ви и така нататък, защото вие сте представители на трудещите се, на промишлеността, транспорта и услугите.

Фред Кинън се премести от перваза и седна на облегалката на един стол. Орън Бойл изплю угарката от пурата си. Джеймс Тагарт гледаше надолу, към собствените си ръце. Доктор Ферис беше единственият, който като че ли се чувстваше комфортно.

„В името на общото благо — зачете Уесли Мауч, — за да защитим сигурността на народа, да постигнем пълно равенство и окончателна стабилност, разпореждаме, докато трае националното извънредно положение:

Първо. Всички работници, надничари и служители от всякакъв род от този момент нататък са обвързани с работните си места, няма да ги напускат или да бъдат уволнявани, няма да сменят работата си, под заплаха от лишаване от свобода. Наказанието ще бъде определено от Комисията по унификация, която ще бъде назначена от Бюрото за икономическо планиране и национални ресурси. Всички лица, навършили двайсет и една годишна възраст, трябва да се явят пред комисията по унификация, която ще ги изпрати там, където по нейно мнение ще служат най-добре на интересите на нацията.

Второ. Всички промишлени, търговски, производствени и бизнес предприятия от всякакъв вид от този момент нататък остават действащи, собствениците на тези предприятия няма да ги напускат, да се оттеглят, да се пенсионират или да затварят, продават или предават бизнеса си, под страх от национализация на предприятията и на цялото им имущество или част от него.

Трето. Всички патенти и права на всякакви уреди, открития, формули и процеси от всякакъв вид стават собственост на народа като патриотичен дар в името на извънредното положение чрез протоколи за дарение, доброволно подписани от собствениците на всички такива патенти и права. Комисията по унификация ще лицензира употребата на такива патенти и права за всички кандидати, равноправно и без разлика, с цел да се елиминират монополистичните практики, за да се спре употребата на остарели продукти и да се дадат най-добрите налични продукти на народа. Никакви запазени марки, имена на марки или заглавия няма да се използват. Всеки продукт, патентован преди това, ще се нарича с ново име и ще се продава от всички производители с едно и също име, което ще бъде избрано от Комисията по унификация. Всички частни запазени марки и имена се отменят.

Четвърто. Никакви уреди, открития, продукти или стоки от какъвто и да е вид, които в момента не съществуват на пазара, няма да бъдат произвеждани, откривани, изработвани или продавани след влизането в сила на настоящата директива. Патентното бюро се закрива.

Пето. Всяко предприятие, концерн, корпорация или лице, обвързано с производството на каквато и да е стока, от този момент нататък ще произвежда количество стока всяка година, равно на количеството стока през основната година, нито повече, нито по-малко. За основна или нулева година се определя годината, приключила на датата на влизане в сила на настоящата директива. Прекаленото или недостатъчното производство ще се наказва с глоба, определена от комисията по унификация.

Шесто. Всяко лице, от всякакъв пол, възраст, класа или доход, от този момент нататък ще изразходва същото количество пари за покупката на стоки ежегодно, колкото е изразходвало през основната година, нито повече, нито по-малко. Прекаленото или недостатъчното изразходване ще се наказва с глоба, определена от Комисията по унификация.

Седмо. Всички надници, цени, заплати, дивиденти, печалби, лихви и форми на приход от всякакъв вид се замразяват на настоящите си нива към датата на влизане в сила на тази директива.

Осмо. Всички безпрецедентни случаи, които възникнат поради настоящата директива и всички правила, които са неуредени от нея, ще бъдат уреждани от Комисията по унификация, чиито решения са окончателни“.

Дори и сред тези четирима души, които слушаха, имаше някакъв остатък от човешко достойнство, който ги накара да останат неподвижни и да им се доповръща за повече от минута. Джеймс Тагарт проговори пръв. Гласът му беше тих, но съдържаше нервното напрежение на неволния вик:

— Е, защо не? Защо те да имат, ако ние нямаме? Защо трябва да са над нас? Ако ще мрем, нека умрем заедно. Да не им оставим никакъв шанс за оцеляване!

— Това е странно мнение, при условие че става въпрос за практичен план, от който ще се облагодетелстваме всички — пискливо каза Орън Бойл, гледайки Тагарт уплашено и учудено. Доктор Ферис се изкиска. Очите на Тагарт сякаш се фокусираха и той каза по-силно:

— Да, разбира се. Много практичен план. Необходим, практичен и справедлив. Ще реши проблемите на всички. Ще даде на всички възможност да се чувстват в безопасност. Да си починат.

— Ще даде сигурност на народа — каза Юджийн Лоусън, а устата му се хлъзна в усмивка. — Сигурност — ето какво искат хората. А ако я искат, защо да не я получат? Само защото шепа богаташи ще възразят?

— Не богатите ще възразят — каза мързеливо доктор Ферис.

— Богатите точат лиги за сигурността повече от всяко друго животно, не сте ли го разбрали още?

— Добре де, кой ще възрази? — сопна се Лоусън.

Доктор Ферис се усмихна многозначително и не отговори. Лоусън отклони поглед.

— Да вървят по дяволите! Защо трябва да ни пука за тях? Трябва да управляваме света в името на малките хора. Именно интелигентността е причинила всички беди на човечеството. Човешкият ум е коренът на всички злини. Днес е денят на сърцето. Само слабите, смирените, болните и покорните трябва да бъдат обект на нашата грижа — долната му устна се гънеше с меки, похотливи движения.

— Големите са тук, за да служат на малките. Ако откажат да изпълнят моралния си дълг, ние трябва да ги принудим. Някога е имало Ера на разума, но сме се я надраснали. Сега е Ерата на любовта.

— Млъкни! — изкрещя Джеймс Тагарт. Всички го зяпнаха.

— За Бога Джим, какво има? — разтреперано каза Орън Бойл.

— Нищо — каза Тагарт — нищо… Уесли, накарай го да млъкне, става ли?

Мауч каза с неудобство:

— Но аз не виждам…

— Просто го накарай да млъкне. Не трябва да го слушаме, нали?

— Ами не, но…

— Тогава да продължаваме.

— Какво е това? — попита Лоусън. — Възмутен съм. Категорично съм… — но не видя подкрепа в лицата наоколо и спря, с уста, нацупена от омраза.

— Да продължаваме — трескаво каза Тагарт.

— Какво ти става? — попита Орън Бойл, опитвайки се да не мисли какво става със самия него и защо се чувства уплашен до смърт.

— Геният е суеверие, Джим — бавно каза доктор Ферис, някак особено подчертавайки думите си, сякаш знаеше, че назовава онова, което беше останало неназовано в умовете на всички тях.

— Няма такова нещо като интелект. Мозъкът на човека е обществен продукт. Краен резултат от влияния, които е получил от хората наоколо. Никой не открива каквото и да е, просто отразява онова, което плува из обществената атмосфера. Геният е социален мършояд, алчен грабител на идеи, които по право принадлежат на обществото, от което ги е откраднал. Всяка мисъл е кражба. Ако се отървем от частните състояния, ще получим по-справедливо разпределение на богатството. Ако се отървем от гениите, ще имаме и по-справедливо разпределение на идеите.

— По работа ли сме се събрали, или за да се подиграваме един на друг? — попита Фред Кинън.

Всички се обърнаха към него. Той беше мускулест, голям мъж, чието лице имаше удивително фини, изваяни линии, които повдигаха ъгълчетата на устата му в постоянен намек за мъдра, саркастична усмивка. Седеше на облегалката на един стол, с ръце в джобовете, и гледаше Мауч с усмивка на закоравял полицай, пред когото стои дребен крадец.

— Искам само да ти кажа, че е по-добре да вземеш хората за тая Комисия по унификация от моите — каза той. — Направи го, братче, иначе ще измета точка първа по дяволите.

— Възнамерявам, разбира се, да има представител на трудещите се в комисията — сухо каза Мауч, — както и представител на индустрията, на професиите и на всяка група от…

— Никакви групи — безизразно каза Фред Кинън. — Само представители на трудещите се. Точка.

— Какво искаш, по дяволите! — изрева Орън Бойл. — Това е нагласено, нали?

— Естествено — каза Фред Кинън.

— Но това ще ти даде пълен контрол върху всеки бизнес в страната!

— Какво мислиш, че преследвам?

— Това не е честно! — изкрещя Бойл. — Няма да го подкрепя! Нямаш право! Ти…

— Право? — невинно каза Кинън. — За права ли ще си говорим?

— Искам да кажа, че в крайна сметка има известни изначални права на собственост, които…

— Слушай, приятел, искаш трета точка, нали?

— Ами аз…

— Тогава по-добре си затваряй плювалника за правата на собственост от сега нататък. И го дръж добре затворен.

— Господин Кинън — каза доктор Ферис, — не бива да правите старомодната грешка да извличате широки обобщения. Нашата политика трябва да бъде гъвкава. Няма абсолютни принципи, които…

— Запази си приказките за Джим Тагарт, докторче — каза Фред Кинън. — Знам за какво говоря. Така е, защото никога не съм ходил в колеж.

— Възразявам — каза Бойл — на диктаторските ти методи…

Кинън му обърна гръб и каза:

— Слушай, Уесли, моите момчета няма да харесат първа точка. Ако ми дадеш каквото искам, ще ги накарам да я преглътнат. Ако няма — няма. Просто си прави сметката.

— Ами… — каза Мауч и спря.

— За Бога, Уесли, ами ние? — изкрещя Тагарт.

— Вие ще дойдете при мен — каза Кинън, — когато ще имате нужда от сделката, която ще определи състава на Комисията. Но аз ще я управлявам. Аз и Уесли.

— Да не мислиш, че страната ще те подкрепи? — изрева Тагарт.

— Спри да се майтапиш — каза Кинън. — Страната ли? Ако вече няма никакви принципи, а и май докторчето е прав, защото със сигурност няма такива, ако няма никакви правила в тази игра и единственият въпрос е кой кого ще обере, тогава имам повече гласове от всички ви, защото работниците са повече от работодателите, така че не го забравяйте, момчета!

— Това е странна гледна точка — надменно каза Тагарт — за мярка, която в крайна сметка не е предназначена за себичната полза на работниците или на работодателите, а за общото благо на обществеността.

— Добре — дружелюбно каза Кинън, — да си говорим на твоя език. Кой е обществото? Ако говорим за качество, то това не си ти, Джим, нито пък Орън Бойл. Ако говорим за количество — то това със сигурност съм аз, защото тъкмо количество имам зад гърба си — усмивката му изчезна и с внезапен, горчив и уморен поглед той добави: — Само дето няма да кажа, че работя за благото на моята общественост, защото знам, че не е така. Знам, че хвърлям бедните копелета в робство, за това е цялата работа. А и те го знаят. Но знаят, че трябва да им хвърлям по някоя троха от време на време, ако искам да запазя позицията си, докато с вас те не биха имали никакъв шанс. Ето защо, ако трябва да са под камшика, предпочитат да го държа аз, а не вие — вие, лигави, сълзливи, ояли се копелета с вашето обществено благо! Да не мислите, че всички освен женчовците ви с колежанско образование са селски идиоти, които да баламосвате? Аз съм рекетьор — знам го, и момчетата ми го знаят, и знаят, че ще им платя. Не защото ми е меко сърцето, а и няма и да е цент повече от онова, което могат да изстискат, но поне на това могат да разчитат. Естествено, гади ми се понякога, като в момента например, но не аз съм построил тоя свят — вие го направихте, — така че аз играя играта по вашите правила и ще продължавам, докато играта я има — което няма да е още дълго, за когото и да е от нас.

Той се изправи. Никой не му отговори. Погледът му премина от лице на лице и спря върху Уесли Мауч.

— Получавам ли комисията, Уесли? — нехайно попита той.

— Подборът на комисията е само технически детайл — меко каза Мауч. — Може ли да го обсъдим по-късно, насаме?

Всички в стаята знаеха, че това означава, че отговорът е да.

— Добре, приятел — каза Кинън. Върна се до прозореца, седна на перваза и запали цигара. По някаква неизказана причина другите гледаха доктор Ферис, сякаш търсеха насока.

— Не се притеснявайте от реторика — спокойно каза доктор Ферис. — Господин Кинън е добър оратор, но пък няма чувство за практическа реалност. Не е способен да мисли диалектично.

Отново последва тишина, сетне изведнъж Джеймс Тагарт заговори.

— Не ми пука. Няма значение. Той ще трябва да удържи нещата спокойни. Всичко ще трябва да остане, както си е. Точно както си е. Никой няма да може да променя нищо. Освен… — той се обърна рязко към Уесли Мауч. — Уесли, според четвърта точка ще трябва да затворим всички изследователски отдели, експериментални лаборатории, научни фондации и всякакви други подобни институции. Ще трябва да бъдат забранени.

— Да, точно така — каза Мауч. — Не бях мислил за това. Ще трябва да добавим няколко реда по този въпрос — той напипа един молив и драсна нещо в полето на документа.

— Това ще прекрати пилеенето на ресурси при конкуренцията — каза Джеймс Тагарт. — Ще спрем да се мъчим да се надмогваме един друг в непознати и неизпробвани неща. Няма да трябва да се тревожим от новите изобретения, които преобръщат пазара. Няма да трябва да изливаме пари в бездънната яма на безполезни експерименти, само за да смогваме да се справяме с други амбициозни конкуренти.

— Да — каза Орън Бойл. — На никого не трябва да се разрешава да пилее пари за новото, докато всеки има купища от старото. Затворете всички проклети лаборатории, и колкото по-скоро, толкова по-добре.

— Да — каза Уесли Мауч. — Ще ги затворим. Всичките.

— И Държавния научен институт ли? — попита Фред Кинън.

— О, не! — каза Мауч. — Това е различно. Това е правителствена институция. Освен това е нестопанска. И ще бъде достатъчна, за да се грижи за целия научен прогрес.

— Напълно достатъчна — каза доктор Ферис.

— А какво ще стане с всички инженери, професори и други такива, когато затворите всички лаборатории? — попита Фред Кинън. — От какво ще живеят, при условие, че всички други работни места и бизнес начинания са замразени?

— Аха — каза Уесли Мауч и се почеса по главата. Обърна се към господин Уедърби. — Да ги сложим на помощи, а, Клем?

— Не — каза господин Уедърби. — За какво? Не са толкова много, че да грачат. Толкова малко са, че няма значение.

— Предполагам — каза Мауч, обръщайки се към доктор Ферис, — че ще поемете някои от тях, Флойд?

— Някои — бавно каза доктор Ферис, сякаш вкусваше всяка сричка от отговора си. — Тези, които са готови да сътрудничат.

— Ами останалите? — попита Фред Кинън.

— Ще трябва да почакат, докато Комисията по унификация им намери някакво приложение — каза Уесли Мауч.

— А какво ще ядат, докато чакат?

Мауч вдигна рамене.

— Все ще има някакви жертви във времена на извънредно положение. Нищо не може да се направи.

— Имаме право да го направим! — изведнъж извика Тагарт, предизвиквайки тишината в стаята. — Имаме нужда от това. Имаме нужда, нали?

Отговор не последва.

— Имаме право да защитим препитанието си!

Никой не му се противопостави, но той продължи с писклива и умоляваща настойчивост.

— За пръв път от векове насам ще сме в безопасност. Всеки ще знае мястото и работата си, както и мястото и работата на останалите, и няма да сме оставени на милостта на всеки новодошъл маниак с нова идея. Никой няма да ни изтласква от бизнеса, да краде пазари, да подбива цените или да ни превръща в отживелица. Никой няма да идва и да ни предлага някоя проклета нова приумица и да ни изнудва да решаваме дали да изгубим ризата от гърба си, като я купим, или да изгубим ризата от гърба си като не я купим, но някой друг го направи! Няма да трябва да решаваме. Никой няма да може да решава каквото и да е. Ще бъде решено веднъж завинаги — погледът му се движеше умолително от лице на лице. — Вече са открити достатъчно неща, достатъчно за комфорта на всички, защо трябва да се разреши да продължават с откритията? Защо трябва да им позволяваме да разтърсват земята под краката ни на всеки няколко крачки? Защо трябва непрекъснато да сме на въртележката, в постоянна несигурност? Само заради няколко неспокойни, амбициозни авантюристи? Трябва ли да пожертваме удовлетворението на цялото човечество заради алчността на неколцина антиконформисти? Нямаме нужда от тях. Никаква нужда. Ще ми се да се откажем от това боготворене на героите! Герои? Причинявали са само проблеми, из цялата история. Карали са човечеството диво да се надбягва, без да го оставят да си поеме дъх, без почивка, без лекота, без сигурност. Да тича, за да ги догони… винаги, без край… И тъкмо когато ги настигнем, те са отново с години напред… Не ни оставят шанс… Никога не са ни оставяли шанс… — очите му се движеха неспокойно, погледна към прозореца, но побърза да отклони погледа си: не искаше да вижда белия обелиск в далечината. — Приключихме с тях. Победихме. Това е нашата епоха. Нашият свят. Ще имаме сигурност, за пръв път от векове, за пръв път от началото на индустриалната революция!

— Е, значи това е антииндустриалната революция — каза Фред Кинън.

— Що за глупости говориш! — сопна се Уесли Мауч. — Не можем да кажем такова нещо публично.

— Не бой се, братле. Няма да го кажа публично.

— Това е тотална заблуда — каза Доктор Ферис. — Това е твърдение, породено от незнание. Всички експерти отдавна са съгласни, че плановата икономика постига максимум производителност и че централизацията води до свръхиндустриализация.

— Централизацията разрушава пагубното влияние на монопола — каза Бойл.

— Това пък как стана? — провлачено каза Кинън. Бойл не схвана подигравателния тон и отговори сериозно:

— Разрушава пагубното влияние на монопола. Води до демократизация на промишлеността. Прави всичко достъпно за всички. Например във времена като днешните, когато има такава отчаяна нужда от желязна руда, има ли смисъл да губя пари, работна сила и национални ресурси, за да произвеждам старомодна стомана, при условие, че съществува много по-добър метал, който мога да произвеждам? Метал, който всички искат, но никой не може да получи. Да не би това да е добра икономика, социална ефективност или демократична справедливост? Защо да не мога да произвеждам този метал, защо хората да не могат да го получат, щом им трябва? Само заради частния монопол на един себичен индивид? Трябва ли да жертваме правата си за неговите лични интереси?

— Млъкни, братле — каза Фред Кинън. — И аз чета същите вестници като теб.

— Не ми харесва отношението ти — каза Бойл с тон, претендиращ за правота и с поглед, който в някой бар щеше да означава подготовка за юмручен бой. Седеше изправен, представяйки се, че се е облегнал на колоните с параграфи върху жълтеникава хартия, които гласяха:

„Във времена на жизненоважна социална нужда, кои сме ние, че да пилеем общественото усилие за производство на остарели продукти? Трябва ли да оставим мнозинството в нужда, докато малцинството пази от нас по-добрите продукти и методи? Трябва ли да ни спре суеверието на патентните права?“

„Не е ли очевидно, че частната индустрия не може да се справи с настоящата икономическа криза? Докога, например, ще се примиряваме с позорния недостиг на риърдънов метал? Има крещяща обществена нужда от него, която Риърдън не може да удовлетвори.“

„Кога ще сложим край на икономическата несправедливост и специалните привилегии? Защо Риърдън трябва да е единственият, който може да произвежда риърдънов метал?“

— Не ми харесва отношението ти — каза Орън Бойл. — Щом ние уважаваме правата на работниците, ще изискваме от теб да уважаваш правата на индустриалците.

— Кои права на кои индустриалци? — провлачено каза Кинън.

— Склонен съм да мисля — побърза да каже доктор Ферис, — че втора точка е може би най-важната от всички в момента. Трябва да сложим край на това индустриалците да се оттеглят и да изчезват. Трябва да ги спрем. Това опустошава цялата ни икономика.

— Защо го правят? — нервно попита Тагарт. — Къде отиват всички?

— Никой не знае — каза доктор Ферис. — Не успяхме да намерим никаква информация или обяснение. Но това трябва да спре. Във времена на криза икономическото обслужване на нацията е също такъв дълг, какъвто е и военната служба. Всеки, който напусне, трябва да се разглежда като дезертьор. Препоръчах да въведем смъртно наказание за тези хора, но Уесли не е съгласен с това.

— Спокойно, момче — каза Фред Кинън бавно, с особен тон. Стоеше напълно неподвижно, с кръстосани ръце и гледаше Ферис по такъв начин, че всички в стаята изведнъж осъзнаха, че Ферис беше предложил убийство. — Да не съм те чул да говориш за смъртни наказания в промишлеността.

Доктор Ферис вдигна рамене.

— Не трябва да стигаме до крайности — побърза да каже Мауч. — Не искаме да плашим хората. Искаме да са на наша страна.

Основният ни проблем е дали… дали изобщо ще го приемат?

— Ще го приемат — каза доктор Ферис.

— Малко се притеснявам — каза Юджийн Лоусън — за трета и четвърта точка. Конфискацията на патентите е приемлива. Никой няма да защити индустриалците. Но се притеснявам за конфискацията на правата. Това ще настрои интелектуалците срещу нас. Опасно е. Става въпрос за нещо духовно. Не значи ли четвърта точка, че от сега нататък не трябва да се пишат или публикуват никакви нови книги?

— Да — каза Мауч, — така е. Но можем да направим изключение за издателския бизнес. И той е индустрия като всички други. Когато казваме „никакви нови продукти“, това ще означава просто „никакви нови продукти“.

— Но това е духовен въпрос — каза Лоусън, в гласа му имаше не рационално уважение, е суеверно благоговение.

— Не се бъркаме в ничий дух. Но когато отпечатате книга на хартия, тя става материална стока, а ако предоставим изключение за една стока, няма да можем да държим останалите дисциплинирани и няма да можем да направим нищо сериозно.

— Да, вярно е, но…

— Не се дръж като глупак, Джийн — каза доктор Ферис. — Не искаш няколко непокорни драскачи да получат договори, които да съсипят цялата ни програма, нали? Дори да прошепнеш думата „цензура“ сега, всички ще писнат, че ги убиваш. Не са готови — не още. Но ако оставиш духа на мира и го превърнеш в обикновен материален въпрос — не въпрос на идеи, просто въпрос на хартия, мастило и печатарски машини, — ще постигнеш целта си много по-лесно. Просто се уверяваш, че нищо опасно не се печата или чува — и никой няма да се бори с материалния въпрос.

— Да, но… не мисля, че на писателите ще им хареса.

— Сигурен ли си? — попита Уесли Мауч с поглед, който беше почти усмихнат. — Не забравяй, че според пета точка издателите трябва да публикуват също толкова книги, колкото и през основната година. Тъй като няма да има нови, ще трябва да препечатват — а публиката да купува — някои от старите. Има някои много стойностни книги, които никога не са получили справедлив шанс.

— О — каза Лоусън, спомни си, че беше видял Мауч да обядва с Балф Юбанк преди две седмици. После поклати глава и се намръщи: — И все пак се притеснявам. Интелектуалците са наши приятели. Не искаме да ги изгубим. Могат да ни причинят ужасно много проблеми.

— Няма да го направят — каза Фред Кинън. — Вашите интелектуалци са първите, които ще изкрещят, когато е безопасно, и първите, които ще си затворят устата, при първия знак за опасност. Години наред плюят човека, който ги храни, а след това лижат ръката на онзи, който зашлевява лигавите им муцуни. Не предадоха ли всички европейски страни, една след друга, на комитети от бандити като тоя тук? Не си ли съдраха гърлата, за да изключат всяка аларма против крадци и да разбият всяка ключалка за бандитите? Да сте чули и гък от тях след това? Не ревяха ли, че са приятели на работниците? Да сте ги чули да надигат глас за оковите, робските лагери, четиринайсетчасовия работен ден и смъртността от скорбут в европейските народни републики? Не, чувате ги да говорят на бичуваните клетници, че да умират от глад е просперитет, че робството е свобода, че килиите за мъчения са братска любов ако нещастниците не го разбират, тогава вината за страданията им си е тяхна, както и че обезобразените трупове в мазетата на затворите носят вината за всичките им беди, а не великодушните водачи! Интелектуалци? Можете да се притеснявате от всякакъв вид хора, но не и от съвременните интелектуалци: те ще преглътнат всичко. Не се чувствам толкова сигурен и в най-въшливия корабен плъх в докерския съюз: той може да си спомни изведнъж, че е човек, и след това няма да мога да го държа дисциплиниран. Но интелектуалците? Това е нещо, което са забравили отдавна. Предполагам, че тъкмо това е нещото, което образованието им е целяло да забравят. Правете каквото си поискате с интелектуалците. Те ще го поемат.

— Поне за едно нещо съм съгласен с господин Кинън — каза доктор Ферис. — Макар че не съм съгласен с чувствата му, съм съгласен с фактите. Не трябва да се притесняваш за интелектуалците, Уесли. Просто сложи неколцина на държавна хранилка и ги пусни да проповядват точно онова, което господин Кинън спомена: че вината е на жертвите. Дай им умерено комфортни заплати и изключително гръмки титли, и те ще забравят за правата си и ще ти свършат по-добра работа от легион полицаи.

— Да — каза Мауч. — Знам.

— Опасността, от която се притеснявам, ще дойде от друго място — замислено каза доктор Ферис. — Можете да се натъкнете на доста проблеми с тези доброволни протоколи за дарение, Уесли.

— Знам — мрачно каза Мауч. — Затова исках Томпсън да ни помогне. Но предполагам, че не може. Всъщност нямаме законова сила да конфискуваме патентите. Разбира се, има купища клаузи в десетки закони, които могат да се поразтеглят, за да ни покрият — почти, но не съвсем. Всеки магнат, който реши да опита да повдигне дело, има добър шанс да ни победи. А ние трябва да спазваме привидната законност, иначе населението няма да го приеме.

— Точно така — каза доктор Ферис. — Изключително важно е тези патенти да ни бъдат прехвърлени доброволно. Дори да имахме закон, който да позволява директна национализация, би било много по-добре да ги получим като дарение. Искаме да оставим на хората илюзията, че все още имат права върху частната си собственост. И повечето ще играят с нас. Ще подпишат протоколите за дарение. Просто вдигнете шум, че са патриотичен дълг и че всеки, който откаже, е алчен тип, и ще подпишат. Но… — той спря.

— Знам — каза Мауч, видимо по-нервен. — Мисля, че ще има няколко старомодни копелета тук и там, които ще откажат да подпишат, но няма да са достатъчно видни, за да вдигнат шум и никой няма да чуе за това, собствените им общности и приятели ще се обърнат срещу тях, задето са себични, така че няма да ни причинят никакви проблеми. Така или иначе просто ще вземем патентите, а тези момчета няма да имат нито нервите, нито парите да се опитат да повдигнат иск. Но… — той спря.

Джеймс Тагарт се облегна назад, загледан в тях — разговорът започваше да му харесва.

— Да — каза доктор Ферис. — И аз мисля за това. Мисля за един определен магнат, който може да ни натроши на парчета. Трудно е да се каже дали ще успеем да съберем парчетата. Един Господ знае какво може да стане в истерично време като днешното и в подобна деликатна ситуация. Всяко нещо може да наруши баланса. Да взриви цялата работа. И ако има някой, който да иска да го направи, това е той. Иска и може. Знае истината, знае нещата, които не бива да се казват, и не се бои да ги каже. Познава единственото опасно, смъртоносно оръжие. Той е нашият най-смъртоносен противник.

— Кой? — попита Лоусън. Доктор Ферис се поколеба, после вдигна рамене и отговори:

— Човекът без вина.

Лоусън зяпна неразбиращо.

— Какво искаш да кажеш? За кого говориш?

Джеймс Тагарт се усмихна.

— Искам да кажа — продължи доктор Ферис, — че няма друг начин да обезоръжиш един човек, освен чрез вина. Чрез онова, което самият той е приел като вина. Ако човек някога е откраднал и стотинка, можеш да му наложиш наказание, предвидено за банков обирджия, и той ще го приеме. Ще понесе всякаква мизерия, ще мисли, че не заслужава друго. Ако на света няма достатъчно вина, трябва да я създадем. Ако научим човек, че е лошо да се гледат пролетните цветя, а той ни повярва и после го направи, ще можем да правим с него каквото поискаме. Той няма да се защитава. Няма да мисли, че заслужава защита. Няма да се бори. Но да ни пази Господ от човека, който живее по собствените си стандарти. От човека с чиста съвест. Той е човекът, който ще ни победи.

— Да не говориш за Хенри Риърдън? — попита Тагарт с необичайно ясен глас.

Името, което не искаха да произнесат, ги порази в последвалия миг тишина.

— И какво, ако е така? — внимателно попита доктор Ферис.

— О, нищо — каза Тагарт. — Само дето ако ставаше въпрос за него, щях да ти кажа, че мога да ти доставя Хенри Риърдън. Ще подпише.

По правилата на мълчаливия им език всички разбраха от тона на гласа му, че не блъфира.

— За Бога, Джим! Не! — простена Уесли Мауч.

— Да — каза Тагарт. — И аз бях потресен, когато научих… каквото научих. Не го очаквах. Очаквах всичко друго, но не и това.

— Радвам се да го чуя — внимателно каза Мауч. — Това е конструктивна информация. Може да се окаже наистина много ценна.

— Ценна — да — шеговито каза Тагарт. — Кога планираш да приложиш директивата?

— О, трябва да действаме бързо. Не искаме никаква информация за нея да изтича. Очаквам всички да спазвате пълна конфиденциалност. Бих казал, че ще сме готови да действаме след няколко седмици.

— Смяташ ли, че е допустимо преди замразяването на цените да уредим въпроса за цените на железопътния превоз? Мислех си за повишение. Малко, но изключително необходимо повишение.

— Нека го обсъдим двамата — дружелюбно каза Мауч. — Може да се уреди — той се обърна към другите, лицето на Бойл беше увиснало. — Все още има много детайли за отработване, но съм сигурен, че нашата програма няма да се натъкне на никакви сериозни трудности — той възвръщаше тона и маниерите си на публичен оратор, звучеше енергично и почти радостно. — Могат да се очакват някои тежки моменти. Ако едно нещо не работи, ще опитваме друго. Пробата и грешката са единственото прагматично правило за действие. Просто ще продължим да опитваме. Ако се появи някаква трудност, помнете, че е само временна. Само докато трае извънредното положение.

— Я кажете — попита Кинън, — как ще свърши извънредното положение, ако всичко спре на място?

— Не теоретизирай — нетърпеливо каза Мауч. — Трябва да се справяме с моментната ситуация. Не си губи времето с дребни детайли, когато общите насоки на политиката ни са ясни. Ще имаме властта. Ще можем да решим всеки проблем и да отговорим на всеки въпрос.

Фред Кинън се изкиска.

— Кой е Джон Голт?

— Не казвай това! — извика Тагарт.

— Имам един въпрос по седма точка — каза Кинън. — Според нея всички надници, цени, заплати, дивиденти, печалби и така нататък ще бъдат замразени от датата на директивата. И данъците ли?

— О, не! — извика Мауч. — Откъде да знаем от колко средства ще имаме нужда в бъдеще?

Кинън се усмихваше.

— Е? — сопна се Мауч. — И какво?

— Нищо — каза Кинън. — Само питам.

Мауч се облегна назад.

— Трябва да кажа на всички ви, че оценявам високо това, че дойдохте тук и ни помогнахте с мненията си. Бяхте ни от голяма помощ — той се наведе напред над календара си, остана неподвижен за момент, въртейки разсеяно молива си. После моливът се спусна, подчерта една дата и я загради. — Директива 10–289 влиза в сила на сутринта на първи май.

Всички кимнаха в знак на одобрение. Никой не погледна съседа си. Джеймс Тагарт се изправи, отиде до прозореца и дръпна завесата, за да закрие белия обелиск.

* * *

В първия миг, когато се събуди, Дагни се изненада, защото се беше оказала пред заострените върхове на непознати сгради на фона на светещо, светлосиньо небе. След това видя усукания шев на чорапа си по собствения си крак, почувства тъпа болка в мускулите на кръста и осъзна, че лежи на кушетката в офиса си. Часовникът на бюрото й показваше шест и петнайсет и първите лъчи на слънцето позлатяваха силуетите на небостъргачите през прозореца. Последното нещо, което си спомняше, беше, че се отпуска на кушетката, за да си почине десетина минути, когато прозорецът още беше черен, а часовникът показваше три и половина.

Изправи се несигурно на крака, смазана от огромно изтощение. Запалената лампа на бюрото изглеждаше безполезна на светлината на утрото, над купчините хартия, които представляваха нейната безрадостна, незавършена задача. Опита се да не мисли за работата още няколко минути, докато се влачеше покрай бюрото до малката баня и плискаше с пълни шепи студена вода на лицето си.

Когато се върна в кабинета, умората беше изчезнала. Нямаше значение каква нощ е предшествала утрото, но досега тя не беше преживявала и една сутрин, в която да не изпитва надигането на тихо вълнение, което се превръщаше в стягаща енергия в тялото и глад за действие в ума й — защото това беше началото на един ден, и този ден беше част от нейния живот.

Погледна надолу към града. Улиците още бяха празни, поради това изглеждаха по-широки, и в блестящата чистота на пролетния въздух те сякаш очакваха обещанието за цялото величие, въплътено в действието, което щеше да ги залее. Календарът в далечината показваше първи май.

Тя седна зад бюрото си, предизвикателно усмихната на безвкусността на работата си. Мразеше докладите, които трябваше да дочете, но това беше нейната работа, нейната железница, нейната сутрин. Запали цигара с мисълта, че ще свърши със задачата преди закуска, угаси лампата и придърпа документите.

Имаше доклади от управителите на четирите района по системата на „Тагарт“; страниците им бяха като напечатан вик от отчаяние — заради авариите с оборудването. Имаше доклад за катастрофа по главната линия близо до Уинстън, Колорадо. Там беше новият бюджет на оперативния отдел, ревизираният бюджет, основан на повишените цени, които Джим беше получил седмица преди това. Опита се да задуши раздразнението от безпомощността, докато преглеждаше бавно цифрите на бюджета: всички тези изчисления бяха направени с предположението, че обемът на товарните превози ще остане непроменен и че увеличението ще им донесе по-висок приход в края на годината; тя знаеше, че тонажът на товарните превози ще продължи да спада и увеличението няма да принесе кой знае каква полза, че към края на годината загубите им ще бъдат по-големи от всякога.

Когато вдигна глава и видя, че часовникът сочи девет и двайсет и пет, тя се учуди. Долавяше смътно обичайния шум от движение и гласове в преддверието на кабинета си, докато персоналът й пристигаше, за да започне деня си — чудеше се защо никой още не беше влизал и защо телефонът й мълчи — по правило всеки ден по това време работата кипеше. Погледна календара си — имаше бележка, че в девет трябва да се обадят от леярната за вагони „Макнийл“ в Чикаго за новите товарни вагони, които „Тагарт Трансконтинентал“ очакваше от шест месеца.

Тя натисна бутона на интеркома и извика секретарката си. Гласът на момичето изумено ахна:

— Госпожице Тагарт! Нима сте тук, в кабинета?

— Пак спах тук миналата нощ. Не мислех да го правя, но така стана. Да са се обаждали от леярната на Макнийл?

— Не, госпожице Тагарт.

— Свържете ме веднага, щом се обадят.

— Да, госпожице Тагарт.

След като изключи интеркома се зачуди дали си е въобразила или наистина имаше нещо странно в гласа на момичето: беше прозвучал неестествено напрегнато. Почувства лекото замайване от глада и си помисли, че трябва да слезе долу за чаша кафе, но оставаше да довърши доклада от главния инженер, така че запали още една цигара.

Главният инженер беше навън, по линията, надзираваше реконструкцията на основния коловоз с релсите от риърдънов метал, взети от трупа на линията „Джон Голт“. Беше избрала секциите с най-спешна нужда от ремонт. Когато отвори доклада му, прочете с невярващ гняв, че е спрял работата в планинската секция на Уинстън, Колорадо. Препоръчаше промяна на плана: предлагаше релсите, предназначени за Уинстън, да се използват за линията на клона от Вашингтон до Маями. Посочваше и причините: миналата седмица там беше дерайлирал влак и господин Тинки Холъуей от Вашингтон, на път с група приятели, бил забавен с три часа — на главния инженер доложили, че господин Холъуей е изразил изключително силното си недоволство. Въпреки че от чисто технологична гледна точка релсите на клона в Маями били в по-добро състояние от тези на секцията в Уинстън, се казваше в доклада, човек трябвало да помни, че от социална гледна точка клонът в Маями превозва много по-висок клас пътникопоток заради това главният инженер препоръчаше Уинстън да изчака още малко, да се пожертва една забутана секция планински коловози в името на клон, с който „Тагарт Трансконтинентал“ не може да си позволи да създава неприятно впечатление.

Тя четеше и нанасяше бясно бележки с молив в полетата на страниците, с мисълта, че първата й работа за деня, преди всичко друго, е да спре точно това безумие. Телефонът иззвъня.

— Да? — попита тя, след като грабна слушалката. — Леярната на Макнийл?

— Не — каза гласът на секретарката. — Сеньор Франсиско д’Анкония.

Тя погледна слушалката поразена.

— Добре. Свържете го.

Следващият глас беше този на Франсиско.

— Виждам, че си в кабинета си въпреки всичко — каза той, а в гласа му имаше подигравка, суровост и напрежение.

— Къде очакваш да съм?

— Как ти харесва новата забрана?

— Каква забрана?

— Мораториумът върху мозъците.

— За какво говориш?

— Не си ли чела днешните вестници?

— Не.

Последва пауза, сетне гласът му произнесе бавно, изменен и сериозен:

— По-добре ги погледни, Дагни.

— Добре.

— Ще ти се обадя по-късно.

Тя затвори и натисна бутона на интеркома на бюрото.

— Донесете ми вестник — каза тя на секретарката.

— Да, госпожице Тагарт — мрачно отговори гласът на секретарката.

Еди Уилърс беше този, който влезе и остави вестника на бюрото й. Значението на изражението му беше същото като тона, който беше доловила в гласа на Франсиско — предупреждение за някаква ужасяваща катастрофа.

— Никой от нас не искаше да бъде първият, който ще ти го каже — съвсем тихо каза той и излезе.

Когато, минута по-късно, се надигна от бюрото си, усети, че контролира напълно тялото си, но и че не съзнава напълно съществуването му. Почувства се изправена на крака, струваше й се, че стои изпъната, без да докосва земята. Всеки предмет в стаята се виждаше необичайно ясно, и все пак тя не забелязваше нищо наоколо, но знаеше, че би могла да види и паяжина, ако целта й го изискваше, също както би могла да върви с увереността на сомнамбул по ръба на покрив. Не би могла да знае, че в момента наблюдава стаята през очите на човек, който е изгубил способността за съмнение, самата идея за него, и онова, което беше останало, беше простотата на едно-единствено възприятие и една-единствена цел. Не знаеше, че онова, което изглеждаше толкова мощно, все пак беше някакво неподвижно, непознато спокойствие в нея — беше силата на пълната увереност. И че гневът, който разтърсваше тялото й, гневът, заради който беше готова със същото страстна невъзмутимост да убива или да умре — беше нейната любов към справедливостта, единствената любов, на която бяха посветени всичките години от живота й.

С вестника в ръка тя излезе от кабинета и тръгна към залата. Знаеше, докато прекосяваше преддверието, че лицата на персонала й са обърнати към нея, но те изглеждаха, сякаш са далеч — на много години разстояние. Слезе към залата, движеше се ловко и без усилие, с все същото чувство, че краката й сигурно докосват земята, но тя не го усеща. Не знаеше колко стаи е прекосила, за да стигне до кабинета на Джим, дали в тях е имало хора, знаеше само посоката, вратата, която трябваше да отвори, за да влезе, без да я очакват, и да стигне до бюрото му. Когато застана пред него, вестникът беше свит на тръба. Тя го хвърли в лицето му, той го удари по бузата и падна на килима.

— Това е оставката ми, Джим — каза тя. — Няма да работя като роб или като надзирател на роби.

Тя не чу звука от ахването му — той дойде заедно със звука от вратата, която се затвори зад нея. Върна се в кабинета си и, докато прекосяваше преддверието, махна на Еди да я последва вътре. Каза му спокойно и ясно:

— Напуснах.

Той кимна мълчаливо.

— Не знам какво ще правя отсега нататък. Заминавам, за да го обмисля и да реша. Ако искаш да ме последваш, ще бъда в хижата в Уудсток.

Това беше стара ловна хижа в гората в планините на Бъркшир, която беше наследила от баща си и не беше посещавала от години.

— Искам да те последвам — въздъхна той. — Искам да напусна и… не мога. Не мога да се накарам.

— Тогава ще ми направиш ли една услуга?

— Разбира се.

— Не говори с мен за компанията. Не искам да чувам за нея. Не казвай на никого къде съм, освен на Ханк Риърдън. Ако попита, кажи му за хижата и как да стигне до там. Но на никого другиго. Не искам да виждам никого.

— Добре.

— Обещаваш ли?

— Разбира се.

— Когато реша какво ще правя, ще те уведомя.

— Ще чакам.

— Това е всичко, Еди.

Той знаеше, че всяка дума е премерена и че няма какво повече да си кажат в този момент. Наведе глава — това казваше всичко останало — и излезе от кабинета й. Тя видя доклада на главния инженер, останал на бюрото, и си помисли, че трябва да му нареди незабавно да поднови работата по секцията в Уинстън, после си спомни, че това вече не е неин проблем. Не чувстваше болка. Знаеше, че болката ще дойде по-късно и че ще бъде разкъсваща агония, както и че вцепенението в момента е почивка, която й се дава не след това, а преди, за да се приготви да я понесе. Но това нямаше значение. Ако това се иска от мен, ще го понеса, мислеше си тя. Седна на бюрото си и се обади на Риърдън в завода му в Пенсилвания.

— Здравей, скъпа — каза той. Каза го просто и ясно, сякаш искаше да го каже, защото е реално и правилно, а той трябваше да се придържа към схващанията за реалност и правота.

— Ханк, напуснах.

— Разбирам — звучеше така, сякаш го беше очаквал.

— Никой не дойде за мен, никакъв разрушител, може би никога не е имало никакъв разрушител. Не знам какво ще правя след това, но трябва да се махна, за да не се налага да виждам когото и да е от тях за известно време. После ще реша. Знам, че не можеш да дойдеш с мен в момента.

— Не. Имам две седмици, през които очакват да подпиша протокола им за дарение. Искам да съм тук, когато двете седмици изтекат.

— Имаш ли нужда от мен за тези две седмици?

— Не. По-лошо е за теб, отколкото за мен. Няма как да се сражаваш с тях. А аз мога. Мисля, че съм доволен, че го направиха. Така е ясно и окончателно. Не се притеснявай за мен. Почини си. Първо си почини от всичко.

— Да.

— Къде отиваш?

— В провинцията. В една хижа, която имам в Бъркшир. Ако искаш да ме видиш, Еди Уилърс ще ти каже как да стигнеш до там. Ще се върна след две седмици.

— Ще ми направиш ли услуга?

— Да.

— Не се връщай, докато не дойда да те взема.

— Но искам да съм тук, когато стане.

— Остави ме да се оправя сам.

— Каквото и да ти направят, искам да го направят и на мен.

— Остави ме да се оправя сам. Мила, не разбираш ли? Онова, което най-много искам сега, е точно като теб да не виждам никого от тях. Но трябва да остана тук за малко. Така че ще ми е от помощ да знам, че поне до теб не могат да се доберат. Искам да запазя поне едно ясно нещо в съзнанието си, на което да се облегна. Ще бъде само за малко, а после ще дойда за теб. Разбираш ли?

— Да, скъпи. До скоро.

Беше като в безтегловност, когато съвсем лесно излезе от кабинета си и тръгна надолу по коридорите на „Тагарт Трансконтинентал“. Вървеше с поглед напред, а стъпките й отекваха с нерушимия, спокоен ритъм на окончателното решение. Лицето й беше открито, с израз на учудване, приемане и покой. Премина през перона на терминала. Видя статуята на Натаниел Тагарт. Но не почувства нито болка, нито упрек, само надигащата се пълнота на любовта си, единствено чувството, че ще се присъедини към него — не в смъртта, а в онова, което е бил животът му.

* * *

Първият човек, който напусна „Риърдън Стийл“ беше Том Колби, майстор-валцовчик, председател на Съюза на работниците на „Риърдън Стийл“. В продължение на десет години беше слушал как го изобличават из цялата страна, защото неговият профсъюз бил „заводски“, и защото никога не беше влизал в остър конфликт с ръководството. Това беше истина: никога не е бил нужен конфликт, Риърдън плащаше по-високи надници от всички искани от синдикатите в страната, за които изискваше — и получаваше — най-добрата работна сила, която можеше да се намери. Когато Том Колби му каза, че напуска, Риърдън кимна, без коментар или въпроси.

— И самият аз няма да работя при тези условия — спокойно добави Колби — нито пък ще помогна хората да продължат да работят. Те ми вярват. Няма да съм овенът Юда, който да ги заведе като стадо до кланиците.

— От какво ще живеете? — попита Риърдън.

— Спестил съм достатъчно, за да ми стигне за около година.

— А след това?

Колби вдигна рамене. Риърдън си помисли за момчето с гневните очи, което копаеше въглища през нощта като престъпник. Помисли си за всички тъмни пътища, алеи и задни дворове на страната, където най-добрите й хора сега разменяха услугите си в бартер по закона на джунглата, за случайна работа, с плащания под масата. Помисли си за края на този път. Том Колби сякаш знаеше за какво мисли.

— На път сте и вие самият да дойдете на моето, господин Риърдън — каза той. — Нима ще им дарите ума си?

— Не.

— А след това?

Риърдън вдигна рамене. Очите на Колби останаха приковани в него за миг — бледи, проницателни очи на потъмнялото от пещта лице с набити със сажди бръчки.

— От години ми разправят, че вие сте срещу мен, господин Риърдън. Но не е така. Орън Бойл и Фред Кинън са срещу вас и мен.

— Знам.

Дойката никога не беше влизал в кабинета на Риърдън, сякаш усещайки, че това е място, в което няма право да влиза. Винаги чакаше да зърне Риърдън навън. Директивата го беше вързала към работата, като официално куче-пазач на фабриката, за да следи производството да бъде нито повече, нито по-малко. Няколко дни по-късно той спря Риърдън в един проход между редиците от открити пещи. По лицето му се четеше необичаен трескав израз.

— Господин Риърдън — каза той, — исках да ви кажа, че ако искате да отлеете десетократно повече от квотата риърдънов метал, или стомана, или чугун, или каквото и да е, и да го разпространявате контрабандно навсякъде на каквато и да е цена… Исках да ви кажа да действате. Аз ще го оправя. Ще подправя счетоводството. Ще фалшифицирам докладите. Ще намеря фалшиви свидетели. Ще подправя пълномощни. Ще лъжесвидетелствам — само и само да не се притеснявате, няма да има никакви проблеми!

— Защо да правиш такова нещо? — попита Риърдън с усмивка, която обаче изчезна, когато чу искрения отговор на момчето:

— Защото искам поне веднъж да направя нещо морално.

— Не това е начинът да бъдеш морален… — започна Риърдън и спря рязко, осъзнавайки, че точно това беше начинът, единственият останал начин, осъзнавайки през колко много увъртания на интелектуалната поквара трябва да си проправи път това момче, за да стигне до това мигновено откритие.

— Май не това е думата — смутено каза момчето. — Знам, че това е надута, старомодна дума. Не това имам предвид. Имам предвид… — това беше внезапен и отчаян вик, беше невярващ гняв: — Господин Риърдън, нямат право да го правят!

— Кое?

— Да ви вземат метала.

Риърдън се усмихна и, подтикван от отчаяна жалост, каза:

— Забрави го, господин Нищо абсолютно. Няма права.

— Знам, че няма. Но искам да кажа… искам да кажа, че не могат да го направят.

— Защо не? — той не можеше да сдържи усмивката си.

— Господин Риърдън, не подписвайте протокола за дарение! Не го подписвайте, просто заради принципи.

— Няма да го подпиша. Но няма никакви принципа.

— Знам, че няма — той рецитираше напълно добросъвестно, почтен като съзнателен студент. — Знам, че всичко е относително, че никой не може да знае каквото и да е, че разумът е илюзия и че няма действителност. Но просто говоря за риърдъновия метал. Не подписвайте, господин Риърдън. С морал или без, с принципи или без, просто не го подписвайте — защото не е справедливо!

Никой друг не споменаваше директивата в присъствието на Риърдън. Мълчанието беше ново явление в завода. Хората не говореха с него, когато се появяваше в цеховете, а забеляза, че не говорят и помежду си. Службата за човешки ресурси не получаваше официални оставки. Но всяка сутрин един-двама души просто не се появяваха и повече никога не се връщаха. Проверката по домовете им ги намираше празни, а стопаните им — заминали. Службата за човешки ресурси не докладваше тези напускания, както изискваше директивата; вместо това Риърдън започна да вижда непознати лица сред работниците — това бяха изпитите, съсипани лица на отдавна безработните — и чуваше да се обръщат към тях с имената на хората, които бяха напуснали. Не задаваше въпроси.

Из цялата страна цареше мълчание. Не знаеше колко индустриалци са се оттеглили и са изчезнали на първи и втори май, оставяйки фабриките си да бъдат конфискувани. Преброи десетима само сред собствените си клиенти, включително Макнийл от леярната за вагони в Чикаго. Нямаше как да разбере за другите — никаква информация не се появяваше по вестниците. Първите им страници изведнъж се напълниха с истории за пролетни наводнения, катастрофи, училищни екскурзии и юбилейни златни сватби.

Мълчание цареше и в собствения му дом. Лилиан беше заминала на почивка във Флорида в средата на април, тази необяснима прищявка го беше учудила — за пръв път заминаваше сама, откакто бяха женени. Филип го избягваше с паникьосано изражение. Майка му го гледаше с неразбиращ упрек — не казваше нищо, но продължаваше да избухва в сълзи в негово присъствие, а поведението й предполагаше, че сълзите й са най-важното нещо, на което трябва да се обърне внимание, каквато и да беше наближаващата катастрофа, която тя усещаше.

На сутринта на петнайсети май той седеше зад бюрото в кабинета си, високо над завода, и наблюдаваше цветовете на дима, който се издигаше към ясното, синьо небе. Там имаше облаци прозрачен пушек, като вълни от топлина, видими единствено заради трептящите зад тях сгради; имаше ивици червен пушек, лениви стълбове в жълто, и леки, плуващи спирали в синьо, както и дебелите, гъсти, бързо издигащи се серпантини, които изглеждаха като усукани ивици сатен със седефени и розови краища заради лятното слънце.

Звънецът на бюрото му иззвъня и гласът на госпожица Айвс каза:

— Дошъл е доктор Ферис, без предварително уговорена среща, господин Риърдън.

Независимо от строгата си официалност, гласът изразяваше въпроса: да го изхвърля ли? По лицето на Риърдън премина учудване, едва отличимо от безразличието: не беше очаквал точно този емисар. Отговори спокойно:

— Нека влезе.

Доктор Ферис не се усмихваше, докато вървеше към бюрото на Риърдън — изражението му по-скоро предполагаше, че Риърдън е напълно наясно, че има всички причини да се усмихва, така че може и да се въздържи от очевидното. Седна, без да чака покана, носеше куфарче, което сложи на коленете си. Държеше се така, сякаш думите са излишни, тъй като появата му в този кабинет изясняваше всичко. Риърдън седеше и го гледаше с търпеливо мълчание.

— Тъй като крайният срок за подписване на националния протокол за дарение изтича днес в полунощ — каза доктор Ферис с тон на търговец, който предлага специална отстъпка на клиент, — дойдох, за да получа подписа ви, господин Риърдън.

Той спря за момент с изражение, което подсказваше, че правилото сега предполага отговор.

— Продължете — каза Риърдън. — Слушам ви.

— Да, предполагам, че трябва да обясня — каза доктор Ферис, — че бихме желали да получим подписа ви рано през деня, за да разгласим факта в националните новинарски емисии. Въпреки че програмата за дарения премина доста гладко, все още има неколцина твърдоглави индивидуалисти, които не са подписали — дребни риби всъщност, чиито патенти не са жизненоважни, но не можем да ги оставим незамесени в това, просто въпрос на принципи, разбирате. Смятаме, че чакат да ви последват. Вие сте популярен водач и имате много последователи, господин Риърдън, много повече, отколкото подозирате — или знаете как да използвате. Заради това вестта, че сте подписали, ще унищожи и последните надежди за съпротива и до полунощ ще получим и последните подписи, като така ще завършим програмата в срок.

Риърдън знаеше, че от всички възможни речи тази беше последната, която доктор Ферис би произнесъл, ако в съзнанието му беше останала и капка съмнение за неговото отстъпление.

— Продължете — безизразно каза Риърдън. — Не сте свършили.

— Знаете, доказахте го и на процеса си, колко е важно и защо е толкова важно да получим цялата тази собственост с доброволното съгласие на жертвите — доктор Ферис отвори куфарчето си.

Това е протоколът за дарение, господин Риърдън. Попълнили с те го и единственото, което трябва да направите, е да напишете името си в долния край.

Листът хартия, който сложи пред Риърдън, изглеждаше като малка диплома от колеж, с текст, отпечатан със старинен шрифт и детайли, добавени на машина. Документът гласеше, че той, Хенри Риърдън, предава с настоящото на нацията всички права върху металната сплав, известна като риърдънов метал, която от този момент нататък ще се произвежда от всички, които искат, и ще носи името „метал-чудо“, избрано от представителите ма народа.

Докато гледаше хартията, Риърдън се чудеше дали съзнателната подигравка с почтеността или ниската им оценка за интелекта на жертвите беше накарала създателите й да напечатат текста на фона на бледо изображение на Статуята на свободата. Очите му бавно се преместиха към лицето на доктор Ферис.

— Нямаше да дойдете тук, ако нямахте някакъв невероятен коз, който да използвате срещу мен. Какъв е той?

— Разбира се — каза доктор Ферис. — Очаквах да разберете това. Ето защо не са необходими дълги обяснения — той отвори куфарчето си. — Искате ли да видите коза ми? Донесъл съм няколко мостри.

С жест на професионален картоиграч, който разперва ветрило от карти с едно махване на ръката, той разтвори пред Риърдън редица лъскави снимки. Бяха моментни фотографии на хотел и на регистрационна книга, в която с почерка на Риърдън бяха написани имената на господин и госпожа Дж. Смит.

— Знаете, разбира се — меко каза доктор Ферис, — но сигурно искате да разберете дали и ние знаем, че госпожа Дж. Смит е госпожица Дагни Тагарт.

Не можеше да забележи нищо на лицето на Риърдън. Той не беше и помръднал, за да се наведе над снимките, а седеше и ги гледаше със сериозно внимание, сякаш от перспективата на разстоянието откриваше за тях нещо, което не беше знаел.

— Имаме доста допълнителни доказателства — каза доктор Ферис и хвърли на бюрото снимка на сметката от бижутера за рубиненото колие. — Едва ли искате да видите клетвените показания на дневните и нощните портиери, те не съдържат нищо, което да е ново за вас, освен броя свидетели, които знаят къде прекарвате нощите си в Ню Йорк през последните две години. Не бива да обвинявате тези хора твърде много. Интересна характеристика на епохи като нашата е, че хората започват да се боят да казват нещата, които искат, както и да се боят, когато ги разпитват, да премълчават нещата, които биха предпочели никога да не изричат. Това може да се очаква. Но ще се учудите, ако разберете кой ни даде първата насока.

— Знам кой е — каза Риърдън. В гласа му не личеше реакция. Пътуването до Флорида вече не беше необяснимо.

— Няма нищо, с което този мой коз да ви нарани лично — каза доктор Ферис. — Знаехме, че никаква лична вреда няма да ви накара да отстъпите. Така че ви казвам открито, че това няма да ви нарани изобщо. Ще нарани само Дагни Тагарт.

Сега Риърдън гледаше право в него, но доктор Ферис се чудеше защо му се струва, че спокойното, затворено лице се отдалечава все повече и повече.

— Ако тази ваша афера бъде разпространена от единия край на страната до другия от такива специалисти по изкуството на клеветата като Бъртрам Скъдър, това няма да навреди особено на репутацията ви. Освен няколко любопитни погледа и няколко повдигнати вежди в някои от по-препълнените светски салони, ще се измъкнете доста леко. Подобни афери се очакват от един мъж. Всъщност това дори ще допринесе за репутацията ви. Ще ви придаде романтичен ореол сред жените, а сред мъжете ще ви донесе определен престиж — под формата на завист заради едно необичайно завоевание. Но онова, което ще причини на госпожица Тагарт, с нейното неопетнено име, с репутацията й, издигната над всеки скандал, с особената й позиция на жена в един строго мъжки бизнес — какво ще причини това на нея, какво ще види в очите на всеки, когото срещне, какво ще чуе от всеки мъж, с когото работи — това оставям на собствената ви фантазия. И съвест.

Риърдън чувстваше единствено пълна неподвижност и яснота. Сякаш някакъв глас му казваше сурово: това е моментът, сцената е осветена, сега внимавай. И, застанал гол под силната светлина, той наблюдаваше спокойно, тържествено, лишен от страх, от болка, от надежда, и единственото, което му беше останало, беше желанието да знае. Доктор Ферис се учуди да го чуе да казва бавно, с безстрастния тон на абстрактно изявление, което сякаш не беше предназначено за слушателя му:

— Но всичките ви изчисления почиват на факта, че госпожица Тагарт е добродетелна жена, а не курвата, за каквато ще я обявите.

— Да, разбира се — каза доктор Ферис.

— И че за мен това означава много повече от обикновена забежка.

— Разбира се.

— Ако тя и аз бяхме такива отрепки, за каквито ще ни представите, козът ви нямаше да проработи.

— Не, нямаше.

— Ако връзката ни беше падението, за което ще я обявите, нямаше да имате начин да ни нараните.

— Не.

— Щяхме да сме недосегаеми за властта ви.

— Всъщност — да.

Не на доктор Ферис говореше Риърдън. Виждаше дълга поредица от мъже, която се простираше през вековете, от Платон насетне, чийто наследник и краен продукт беше един некомпетентен дребен професор с вид на жиголо и душа на главорез.

— Някога ви предложих да се присъедините към нас — каза доктор Ферис. — Вие отказахте. Сега можете да видите последствията. Как човек с вашата интелигентност може да си помисли, че ще спечели, ако играе открито — направо не мога да си представя!

— Но ако се бях присъединил към вас — каза Риърдън все така отнесено, сякаш не говореше за себе си, — какво щеше да си струва да открадна от Орън Бойл?

— Я стига, винаги има достатъчно идиоти за експроприиране по света!

— Като госпожица Тагарт? Като Кен Данагър? Като Елис Уайът? Като мен?

— Като всеки, който реши да бъде непрактичен.

— Значи според вас не е практично да се живее на този свят, така ли?

Не знаеше дали доктор Ферис му е отговорил. Вече не го слушаше. Виждаше провисналото лице на Орън Бойл с малките цепки на свинските му очички, отпуснатата физиономия на господин Моуън, с очи, които отбягваха всеки събеседник и всеки факт — виждаше ги да правят резките движения на маймуна, която извършва някакъв номер, който е научила да копира само чрез навика на мускулите си, да го извършва, за да произведе риърдънов метал, без познание и без способността да разбере онова, което се случваше в експерименталната лаборатория на „Риърдън Стийл“ през десетте години страстна отдаденост на мъчително усилие. Беше подходящо да го нарекат „метал-чудо“ — „чудо“ беше единственото име, което можеха да дадат на тези десет години и на способностите, от които се беше родил риърдъновият метал — само чудо можеше да е металът в очите им, резултат от непозната и непознаваема причина, предмет на природата, който не трябва да се обяснява, а да се присвои, като камък или плевел, които могат да грабнат — „трябва ли да оставим мнозинството в нужда, докато малцинството пази от нас по-добрите продукти и методи?“

Ако не знаех, че животът ми зависи от собствения ми разум и усилия, беззвучно казваше той на поредицата мъже, простряла се през вековете, ако не беше моя висша морална цел да упражнявам най-добрите си усилия и пълния капацитет на ума си, за да поддържам и подобрявам живота си, нямаше да има какво да грабите от мен, нямаше да има нищо, с което да поддържате собственото си съществуване. Не използвате греховете ми, за да ме нараните, а добродетелите ми — които самите вие признавате за такива, защото животът ви зависи от тях, защото имате нужда от тях, защото не искате да разрушите достижението ми, а да го откраднете.

Спомни си как гласът на това жиголо на науката му казва: „Преследваме власт, и то сериозно. Вие, момчета, действахте на дребно, но ние познаваме голямата игра“. Ние не преследвахме власт, каза той на духовните предци на жиголото, и не живеехме благодарение на онова, което осъждаме. Гледахме на способността за производство като на добродетел и позволихме на стойността на тази добродетел да бъде мярката за възнаграждение на човека. Не извличахме предимство от нещата, които смятахме за зли — не изисквахме съществуването на банкови обирджии, за да управляваме банките си, или на крадци, за да се грижим за домовете си, или пък на убийци, за да защитаваме живота си. Но вие имате нужда от продукта на човешките способности, и все пак проповядвате, че способността за производство е себично зло и превръщате степента на производителност на човека в мярка за неговата загуба. Ние живеехме съобразно това, което смятахме за добро и наказвахме онова, което смятахме за лошо. Вие пък живеете на гърба на онова, което изобличавате като зло, и наказвате това, за което знаете, че е добро.

Той си спомни формулата за наказание, която Лилиан се беше опитала да му наложи, формулата, която беше сметнал за твърде чудовищна, за да й повярва — и я видя сега, приложена напълно като система на мислене, като начин на живот, и то в световен мащаб. Беше пред очите му: наказанието, което искаше собствената доблест на жертвата като гориво, за да проработи; откриването на риърдъновия метал беше използвано като причина за неговата конфискация; честта на Дагни и дълбочината на чувствата им един към друг беше използвана като оръдие за изнудване — изнудване, за което порочният би бил неуязвим; из народните републики в Европа милиони хора бяха поробени благодарение на желанието си за живот, благодарение на собствената си енергия, източвана чрез принудителен труд, благодарение на способността им да хранят господарите им, благодарение на системата от заложници, на любовта към децата, жените или приятелите им, благодарение на любовта, способностите и удоволствието като храна за заплахи и примамка за изнудване, където любовта беше свързана със страха, способностите — с наказанието, амбицията — с конфискацията, където изнудването беше закон, а избягването на болката, не търсенето на удоволствие, беше единствената причина за усилията и единствена награда за достиженията. Хората бяха поробени благодарение на цялата останала им сила за живот и на всяка радост, която откриваха в съществуването. Такъв беше кодексът, който светът беше приел, такъв беше и ключът към него: той свързваше любовта на човека към живота с цикъла на мъчението, така че единствено онзи, който нямаше какво да предложи, нямаше от какво да се страхува. Добродетелите, които правеха живота възможен и стойностите, които му придаваха смисъл, се превръщаха в средства за неговото унищожение; най-доброто, на което е способен човек, се превръщаше в инструмент за неговата агония, а животът на човека на земята ставаше непрактичен.

„Вашият кодекс беше кодекс на живота — каза гласът на един човек, който не можеше да забрави. — Тогава какъв е техният?“

Защо светът го беше приел? Как жертвите бяха стигнали до там да приемат кодекс, който ги обявяваше за виновни заради самия факт на съществуването? Сетне силата на вътрешния удар се превърна в пълната скованост на тялото му, докато седеше, изправен пред внезапно видение: не беше ли го направил и той? Не беше ли дал одобрението си за кодекса на самоунищожението? Дагни, мислеше си, и дълбочината на чувствата им един към друг… изнудването, за което порочните бяха неуязвими… не беше ли и той го наричал порок? Не беше ли той първият, който хвърли върху нея всички обиди, които отрепката пред него сега заплашваше да хвърли публично? Не беше ли приел като вина най-висшето щастие, което изобщо беше изпитвал някога?

„Вие, който не бихте допуснали и един процент примеси в метална сплав — продължаваше да говори незабравимият глас — какво допуснахте в моралния си кодекс?“

— Е, господин Риърдън? — беше гласът на доктор Ферис. — Сега разбирате ли ме? Ще получим ли метала или трябва да изложим публично спалнята на госпожица Тагарт?

Той не виждаше доктор Ферис. Виждаше с безпощадната яснота, която беше като прожектор, проникнал през всички загадки — виждаше деня, в който срещна Дагни за пръв път.

Беше няколко месеца, след като беше станала вицепрезидент на „Тагарт Трансконтинентал“. От известно време той слушаше със скепсис слуховете, че железопътната компания се управлява от сестрата на Джим Тагарт. Онова лято, когато все повече се дразнеше на закъсненията на „Тагарт“ и на противоречията в поръчката за релси за нов участък, поръчка, която Тагарт непрекъснато даваше, променяше и оттегляше, някой му каза, че ако иска да получи някакъв смислен отговор или действие от „Тагарт Трансконтинентал“, е по-добре да говори със сестрата на Джим. Той се обади в офиса й, за да си уреди среща, и настоя тя да се проведе същия следобед. Секретарката й му каза, че госпожица Тагарт по това време ще бъде на строежа на новата отсечка, на гара Милфорд между Ню Йорк и Филаделфия, но ще се радва да го види там, ако той иска. Той отиде сърдит на срещата — не харесваше бизнес дамите, които беше срещал, и смяташе, че железниците не са бизнес, с който да си играе жена; очакваше разглезена наследница, която използва името и пола си като заместител за способности, някоя префърцунена женска с оскубани вежди, като жените-управители на магазини.

Слезе от последния вагон на дълъг влак, далече зад перона на гара Милфорд. Около него цареше безпорядък от странични коловози, товарни вагони, кранове и парни екскаватори, които се спускаха от основната линия надолу по склона на една клисура, където хората терасираха леглото на новата отсечка. Той тръгна между коловозите към сградата на гарата. После спря.

Видя едно момиче да стои върху куп машинария на една товарна платформа. Гледаше към клисурата, с вдигната глава, докато кичури от косата й се развяваха в безпорядък на вятъра. Едноцветният й сив костюм беше като тънко метално покритие върху финото тяло на фона на обляната в слънце местност и на небето. Позата й издаваше лекотата и неосъзнатата точност на дръзка, чиста самоувереност. Наблюдаваше работата с внимателен и целенасочен поглед, поглед на компетентност, която се наслаждава на собственото си функциониране. Изглеждаше така, сякаш това беше нейното място, нейният момент и нейният свят, сякаш радостта е естественото й състояние, а лицето й беше живото въплъщение на активна, жива интелигентност, лице на младо момиче с устни на жена. Сякаш осъзнаваше тялото си единствено като гъвкав инструмент, готов да служи на целите й по всякакъв начин.

Ако малко по-рано се беше запитал дали носи в съзнанието си представа за това как иска да изглежда една жена, щеше да си отговори, че не. Когато я видя обаче — вече знаеше, че това е представата му и че е съществувала от години. Но той не гледаше на нея като на жена. Беше забравил къде е и какво прави там, беше запленен от детското чувство на радост от непосредствения момент, от възхита пред неочакваното и неоткритото, беше завладян от учудването и разбирането колко рядко е виждал нещо, което наистина да хареса, което да приеме напълно заради самото него. Гледаше нагоре към нея с лека усмивка, както би погледнал статуя или пейзаж, и чувстваше единствено цялостното удоволствие от гледката — най-чистата естетическа наслада, която някога беше изпитвал.

Видя един стрелочник и го попита, сочейки:

— Коя е тази?

— Дагни Тагарт — каза мъжът и отмина.

Риърдън почувства как думите го удрят в гърлото. Почувства напора на течение, което прекъсна дъха му за миг, след това потече бавно по тялото му, носейки заедно с вълната си чувство за бреме, за пресушаваща го тежест, която му остави само една способност. Той осъзнаваше — с необичайна яснота — мястото, името на жената и всичко, което то повличаше след себе си, но всичко това се беше оттеглило в някакъв външен спрямо него обръч и се беше превърнало в натиск, който го оставяше сам в центъра, като същност и значение на този обръч — и единствената реалност за него сега беше желанието да има тази жена. Тук, сега, върху товарната платформа, на слънцето — да я има, преди да са разменили и дума, като първо действие на запознанството им, защото това щеше да каже всичко и защото го бяха заслужили отдавна.

Тя извърна глава. В бавната извивка на движението очите й стигнаха до неговите и спряха. Беше сигурен, че тя вижда какво е естеството на погледа му, че е запленена от него, и все пак не го признава пред себе си. Очите й продължиха да се местят и той я видя да говори с някакъв човек, който стоеше до платформата и си водеше бележки. Две неща го поразиха едновременно: завръщането към реалността и разтърсващия шок на вината. Той усети мигновеното надвисване на нещо, което никой не можеше да изпита напълно и след това да оцелее: чувство на омраза към самия себе си, което беше още по-ужасно, защото някаква част от него отказваше да го приеме, а това го накара да се чувства още по-виновен. Това не беше последователност от думи, а внезапната присъда на емоцията — присъда, която му казваше: значи такава е природата ти, такъв е порокът ти — срамното желание, което никога не успя да победиш, се връща в отговор на единствената красива гледка, на която си се натъквал, и то със сила, която не си подозирал, че е възможна, а сега единствената свобода, която ти остава, е да го криеш и да се презираш, но никога да не се отървеш от него, докато тази жена е жива.

Не знаеше колко дълго е стоял там, нито какви поражения са нанесли тези минути върху него. Единственото, което можа да съхрани, беше решимостта тя никога да не научи. Той изчака докато тя слезе на земята и човекът с бележките си тръгна, сетне се приближи към нея и каза хладно:

— Госпожице Тагарт? Аз съм Хенри Риърдън.

— О! — беше само лек пробив, после чу напълно естественото продължение: — Приятно ми е да се запознаем, господин Риърдън.

Той знаеше, без да си го признае, че пробивът идваше от някакво слабо подобие на собствените му чувства: тя беше доволна, че лицето, което беше харесала, принадлежеше на човек, на когото можеше да се възхищава. Когато започна да говори с нея за работа, маниерите му бяха по-остри и резки, отколкото с който и да е от клиентите му мъже.

Сега, връщайки се от спомена за момичето на товарната платформа към протокола за дарение на бюрото си, той се чувстваше така, сякаш двете се сблъскват, сливат всички дни и съмнения, които беше преживял между едното и другото, и на отблясъка на експлозията, в мигновено видение за крайния резултат, той съзря отговора на всичките си въпроси.

Виновен ли? — мислеше си. По-виновен, отколкото съм мислил, много по-виновен бях през онзи ден, виновен в това, че извърших злото да осъдя като вина онова, което беше най-доброто в мен. Осъдих факта, че умът ми и тялото ми бяха едно цяло, и че тялото ми отговаряше на ценностите на ума ми. Осъдих факта, че радостта е сърцевината на съществуването, движещата сила на всяко живо същество, че тя е нуждата на всяко тяло и целта на всеки дух, че моето тяло не е маса безжизнени мускули, а инструмент, който може да ми предложи невероятна наслада, като обединя плътта и духа си. Тази способност, която осъждах като срамна, ме остави безразличен към уличниците, но ми предложи единственото желание в отговор на величието на една жена. Това желание, което осъдих като животинско, не дойде при вида на тялото й, а от знанието, че красивите форми, които видях, наистина изразяват духа, който усещах, исках не тялото, а личността й, не момичето в сиво, а жената, която управляваше железопътна компания.

Но аз осъдих способността на тялото ми да изразява онова, което чувствах, осъдих като обида към нея най-голямата чест, която можех да й окажа, също както те осъждат способността ми да въплътя работата на ума си в риърдънов метал, също както ме осъждат за способността ми да преобразувам материята така, че да служи на нуждите ми. Аз приех техния кодекс и повярвах, както ме бяха учили, че ценностите на човешкия дух трябва да останат един безсилен копнеж, неизразен в действие, невъплътен в реалността, докато животът на тялото трябва да се влачи в мизерия, като безсмислено, унизително представление, и тези, които се опитват да му се наслаждават, трябва да бъдат дамгосани като низши животни.

Наруших кодекса им, но попаднах в капана, който бяха заложили, капана на кодекс, който е измислен, за да бъде нарушаван. Не изпитах гордост от бунта си, приех го като вина, не осъдих тях, а себе си, осъдих не техния кодекс, а самото съществуване, и скрих щастието си като срамна тайна. Трябваше да го изживея открито, като по право, или да я направя моя съпруга, каквато всъщност беше. Но аз заклеймих щастието си като зло и я накарах да го носи като позор. Каквото и да решат да й направят, аз го направих пръв. Аз го направих възможно.

Въздържах се заради жал към най-достойната за презрение жена, която познавам. Това също беше техният кодекс и аз го приех. Вярвах, че един човек дължи нещо на друг без отплата в замяна. Вярвах, че е мой дълг да обичам жена, която не ми е дала нищо, която е предала всичко, за което съм живял, която искаше собственото си щастие на цената на моето. Вярвах, че любовта е някакъв неизменен дар, който, даден веднъж, вече не е необходимо да се заслужава, също както те вярват, че богатството е неизменно притежание, което може да бъде ограбено и задържано без по-нататъшно усилие. Вярвах, че любовта е еднократно плащане, а не възнаграждение, което трябва да се заслужи, също както те вярват, че е тяхно право да изискват незаслужено богатство.

И също както те вярват, че поради тяхната нужда могат да искат енергията ми, аз вярвах, че поради нейното нещастие тя може да иска живота ми. Заради жалост, не заради справедливост, търпях десет години да се самоизтезавам. Поставих жалостта над собствената си съвест, и това е същността на моята вина. Извърших престъплението, когато й казах: „По всеки мой стандарт, да поддържаме брака ни ще бъде долна измама. Но моите стандарти не са твои. Не разбирам твоите, никога не съм ги разбирал, но ще ги приема“.

Ето ги тези стандарти, на бюрото ми са, приех ги без разбиране, а това е изразът на любовта й към мен, тази любов, на която никога не съм вярвал, но се опитах да пощадя. Тук е крайният резултат от незаслуженото. Мислех, че мога да извърша неправда, стига аз да съм единственият, който страда. Но нищо не може да оправдае неправдата. И това е наказанието за това, че приемам като допустимо ужасното зло на саможертвата. Мислех, че ще бъда единствената жертва. Вместо това пожертвах най-благородната жена в името на най-пропадналата. Когато човек действа от съжаление противно на правдата, наказва доброто заради злото; когато човек спести страданието на виновния, то принуждава да страдат невинните. Няма измъкване от справедливостта, нищо не може да остане незаслужено и незаплатено във вселената, нито в материалния, нито в духовния свят, и ако виновните не платят, тогава ще трябва да платят невинните.

Не евтините дребни крадци на богатство ме победиха, сам го направих. Не те ме обезоръжиха, аз сам хвърлих оръжието си. Тази битка може да се води единствено с чисти ръце, защото единствената сила на противника е в раните на твоята съвест, а аз възприех кодекс, който ме накара да гледам на силата на ръцете си като на грях, като на петно.

— Получаваме ли метала, господин Риърдън?

Той погледна протокола за дарение на бюрото си и после спомена за момичето на платформата. Запита се дали може да хвърли лъчистото създание, което беше видял в онзи момент, на крадците на ума и убийците от пресата. Можеше ли да продължи да позволява невинните да бъдат наказвани? Можеше ли да я принуди да заеме позицията, която той трябваше да заеме? Можеше ли сега да не се подчини на кодекса на врага, когато позорът щеше да е за нейна сметка, а не за негова, когато калта щеше да се излее върху нея, а не върху него, когато тя щеше да бъде принудена да се бори, а той щеше да бъде пощаден? Можеше ли да превърне живота й в ад, който нямаше как да сподели?

Той седеше с поглед, вдигнат нагоре към нея. Обичам те, каза той на момичето от платформата, произнасяйки безмълвно думите, които съдържаха значението на онзи момент преди четири години. Той изпитваше тържествено щастие, което принадлежеше на тези думи, макар именно това да беше начинът, по който да й ги каже за първи път.

Той погледна протокола за дарение. Дагни, помисли си, нямаше да ми позволиш да го направя, ако знаеше, ще ме мразиш, ако разбереш, но не мога да ти позволя да плащаш дълговете ми. Грешката беше моя и няма да прехвърля върху теб наказанието, което сам трябва да понеса. Дори и нищо друго да не ми е останало, имам едно: виждам истината, че съм свободен от тяхната вина, че сега мога да застана невинен в собствените си очи, че знам, че съм прав, напълно и за пръв път, и че ще остана верен на единствената заповед в моя кодекс, която никога не съм нарушавал: да бъда човек, който плаща честно.

Обичам те, каза той на момичето от товарната платформа, сякаш слънцето от онзи летен ден докосваше челото му, сякаш и той стоеше под открито небе върху земя без прегради, сякаш не му беше останало нищо друго, освен самия той.

— Е, господин Риърдън? Ще подпишете ли? — попита доктор Ферис. Очите на Риърдън се преместиха върху него. Беше забравил, че Ферис е там, не знаеше дали Ферис говори, спори или чака мълчаливо.

— О, това ли? — каза Риърдън.

Взе една писалка и без да погледне втори път, с привичния жест на милионер, който подписва чек, написа името си на пиедестала на Статуята на свободата и бутна протокола за дарение през бюрото.

ГЛАВА XVII

МОРАТОРИУМЪТ ВЪРХУ МОЗЪЦИТЕ

— Къде беше през цялото това време? — попита Еди Уилърс работника в подземната столова и добави с усмивка, която беше едновременно молба, извинение и признание за отчаяние. — О, знам, че именно аз стоя далеч от това място от няколко седмици — усмивката изглеждаше като усилие на сакато дете, което се опитва пипнешком да направи движение, на което никога повече няма да е способно. — Идвах тук веднъж, преди около две седмици, но теб те нямаше. Уплаших се, че си се махнал… толкова много хора изчезват без предупреждение. Чувам, че стотици скитат из страната. Полицията ги арестува за това, че са напуснали работата си, наричат ги дезертьори, но са прекалено много, а в затвора нямат храна, така че на никого не му пука вече, независимо какво става. Чувам, че дезертьорите просто се мотаят и вършат по някоя нередовна работа, или дори по-лошо — кой може да предложи дори нередовна работа в наши дни?… Губим най-добрите си хора, тези, които са били в компанията двайсет години или повече. Защо трябваше да ги приковават към работните им места? Тези хора никога не са мислили да напускат, но сега го правят и при най-малкото неразбирателство, просто хвърлят инструментите и излизат, по всяко време на деня и нощта, изоставят ни притиснати до стената — хората, които скачаха от леглата си и тичаха, ако компанията имаше нужда от тях… Трябва да видиш какви отрепки наемаме, за да запълним свободните места. Някои от тях са добронамерени, но се боят и от сенките си. Другите са такъв боклук, за какъвто не съм и мислел, че съществува — получават работата и знаят, че не можем да ги изхвърлим, след като веднъж сме ги взели, така че дават да се разбере, че не възнамеряват да работят за заплатата си и никога не са възнамерявали. Те са от ония, на които им харесва — харесва им сегашното положение. Можеш ли да си представиш, че има човешки същества, на които им харесва? Е, има… Разбираш ли, не мисля, че наистина го вярвам — но всичко това, което ни се случва в момента. Вярно е, случва се, но не го вярвам. Продължавам да си мисля, че лудостта е състояние, в което човек не може да каже кое е реално. И все пак онова, което сега е реално, е лудост — и ако го приема за реално, ще трябва да си загубя ума, нали? Продължавам да работя и да си казвам, че това е „Тагарт Трансконтинентал“. Продължавам да я чакам да се върне, вратата да се отвори всеки момент и… Боже, не бива да казвам това!… Какво? Знаеше ли? Знаеше, че си е тръгнала?… Пазят го в тайна. Но мисля, че всички го знаят, само дето никой не трябва да го казва. Разправят на хората, че е в отпуск. Още е вписана като оперативен вицепрезидент. Мисля, че Джим и аз сме единствените, които знаят, че е напуснала завинаги. Джим е уплашен до смърт, че неговите приятели във Вашингтон ще си го изкарат на него, ако се разбере, че си е отишла. Предполага се, че това е унищожително за обществения морал, ако някоя видна личност напусне, а Джим не иска да знаят, че има дезертьор в собственото си семейство… Но това не е всичко. Джим се страхува, че акционерите, служителите и изобщо всички, с които работи, ще загубят и последното си доверие в „Тагарт Трансконтинентал“, ако научат, че е напуснала. Доверие! Човек би помислил, че това вече няма значение, тъй като никой от тях не може да направи каквото и да е по въпроса. И все пак Джим знае, че трябва да запазим някакво подобие на величието, което притежаваше някога „Тагарт Трансконтинентал“. И знае, че остатъка от него си отиде с нея… Не, не знаят къде е… Да, аз знам, но няма да им кажа. Аз съм единственият, който знае… О, да, опитаха се да разберат. Опитаха се да ме подведат по всякакъв начин, но няма смисъл. Няма да кажа на никого… Трябва да видиш дресирания тюлен, който сега заема нейното място, новият оперативен вицепрезидент. Естествено, че имаме такъв — така де, и имаме, и нямаме. Като всичко, което правят сега — хем го има, хем го няма, все тая. Името му е Клифтън Лоуси, от личния персонал на Джим, блестящ, прогресивен млад човек на четирийсет и седем, приятел на Джим. Уж само я замества, но седи в кабинета й и всички знаем, че той е новият оперативен вицепрезидент.

Дава заповеди — така де, старае се да не го хванат да издава истинска заповед. Работи усилено, за да се увери, че нито едно решение не може да му бъде приписано като негово, така че да не го упрекват за нищо. Виждаш ли, целта му не е да управлява железопътна компания, а да си запази работата. Не иска да се занимава с влакове, а да достави удоволствие на Джим. Не му пука дали и един влак се движи, стига да направи добро впечатление на Джим и на момчетата във Вашингтон. До момента господин Клифтън Лоуси успя да обвини несправедливо двама души: един млад асистент, за това, че не е изпълнил някаква заповед, която господин Лоуси никога не е давал, и мениджъра по товарите, за това, че е издал заповед, която господин Лоуси беше дал, само дето мениджърът по товарите не можеше да го докаже. И двамата бяха уволнени официално по нареждане на Комисията по унификация… Когато нещата вървят добре, което никога не е за по-дълго от половин час, господин Лоуси ни напомня, че „това не е времето на госпожица Тагарт“. При първия знак за неприятности той ме привиква в кабинета си и ме пита — нехайно, по средата на възможно най-несвързаните с темата глупости — какво е правила госпожица Тагарт при подобна ситуация. Казвам му каквото мога. На себе си казвам, че това е „Тагарт Трансконтинентал“ и… че животът на хиляди пътници в десетките ни влакове зависи от нашите решения. Помежду извънредните ситуации господин Лоуси прави всичко възможно, за да бъде груб с мен — да не би да си помисля, че има нужда от мен. Поставил си е за цел да промени всичко, което правеше тя, във всяко маловажно отношение, но е ужасно внимателен да не промени нищо важно. Единственият проблем е, че невинаги може да каже кое какво е… В първия си ден в кабинета й ми каза, че не е добра идея да има портрет на Нат Тагарт на стената — „Нат Тагарт“, каза ми, „е част от едно мрачно минало, от ерата на себична алчност, той не е символ на нашата съвременна, прогресивна политика, така че прави лошо впечатление — хората могат да ме идентифицират с него“ „Не, не могат“, казах аз, но махнах картината от стената… Какво? Не, тя не знае нищо. Не съм говорил с нея. Нито веднъж. Тя ми каза да не го правя… Миналата седмица за малко да напусна. Заради специалния влак на Чик. Господин Чик Морисън от Вашингтон, който и да е той, дяволите да го вземат, тръгнал да изнася речи из цялата страна — да говори за директивата и да възстановява морала на хората, понеже нещата се разпадат навсякъде. Поискал специален влак, за себе си и другарчетата си — спален вагон, салон и вагон-ресторант с бар. Комисията по унификация му дала разрешение да пътува със сто мили в час, защото, пишеше в решението, това не било пътуване с цел печалба. Е, така е. Това е пътуване с цел да убеждава хората да продължават да си трошат гръбнаците в правене на печалба, за да издържат хора, които са по-висши, защото не изкарват нищо. Неприятностите започнаха, когато господин Чик Морисън поиска дизелов локомотив за влака си. Нямахме какво да му дадем. Всеки наш дизел е на пътя, тегли „Комет“ или трансконтиненталните товарни влакове, и никъде по системата нямаше излишен, освен… е, това беше изключение, което нямаше да спомена на господин Клифтън Лоуси. Господин Лоуси вдигна страшен шум, крещеше, че ако ще и светът да се провали, ние не можем да откажем на искане от господин Чик Морисън. Не знам кой проклет глупак накрая му е казал за един резервен дизелов локомотив, който държим в Уинстън, Колорадо, на входа на тунела. Знаеш как се трошат дизелите сега, всички изживяват последните си дни, така че разбираш защо този трябваше да стои при тунела. Обясних това на господин Лоуси, заплаших го, умолявах го, казах му, че тя е определила като най-строго правило гара Уинстън да не остава без допълнителен дизелов локомотив. Той ми напомни, че не е госпожица Тагарт, все едно мога да забравя, и че правилото е пълна глупост, защото нищо не е станало през всички тези години, така че Уинстън може да се справи и без дизел за няколко месеца, а той няма да се притеснява за някаква теоретична бъдеща катастрофа, когато сме изправени срещу реалната, практическа, непосредствена катастрофа да ядосаме господин Чик Морисън. В крайна сметка специалният влак на Чик получи дизела. Управителят на клона в Колорадо напусна. Господин Лоуси даде мястото на свой приятел. Аз исках да напусна. Никога не съм го желал толкова много. Но не го направих… Не, не ми се е обаждала. И дума не съм чул, откакто напусна. Защо продължаваш да ме разпитваш за нея? Забрави. Тя няма да се върне… Не знам на какво се надявам. На нищо, предполагам. Просто я карам ден за ден и се опитвам да не гледам напред. Първо се надявах, че някой ще ни спаси. Мислех, че може да е Ханк Риърдън. Но той се предаде. Не знам какво са му направили, за да го принудят да подпише, но знам, че трябва да е било нещо ужасно. Всички мислят така. Всички си шепнат за това и се чудят какъв натиск е упражнен върху него… Не, никой не знае. Не е правил публични изявления и отказва да види когото и да е… Но слушай, ще ти кажа нещо друго, за което всички шушукат. Ела по-близо? Не искам да говоря твърде високо. Казват, че Орън Бойл изглежда е знаел за директивата отдавна, преди седмици или месеци, защото бил започнал, бавно и тайно, да преустройва пещите си за производство на риърдънов метал, в един от по-малките заводи, някакво забутано местенце на брега в Мейн. Беше готов да започне да произвежда метала в момента, в който документът за изнудване — тоест протокола за дарение — на Риърдън беше подписан. Само че — чуй това — в нощта, преди да започнат, когато хората на Бойл загрявали пещите в онази фабрика, чули глас, не знаели дали идва от самолет, от радио или от някакъв високоговорител, но бил мъжки глас, който казал, че им дава десет минути да напуснат мястото. Махнали се. Тръгнали и не се и обърнали, защото гласът казал, че е Рагнар Данешолд. През следващия половин час заводът на Бойл бил изравнен със земята. Унищожен, пометен — камък върху камък не останал. Казват, че са го направили с далекобойни корабни оръдия, отнякъде далеч, от Атлантика. Никой не е видял кораба на Данешолд… Това шепнат хората. Вестниците не са отпечатали и дума. Момчетата във Вашингтон разправят, че това е само слух, разпространяван от паникьори… Не знам дали историята е вярна. Мисля, че е. Надявам се да е… Знаеш ли, когато бях на петнайсет, се чудех как някой човек може да стане престъпник, не можех да разбера какво го прави възможно. А сега се радвам, че Рагнар Данешолд е взривил онзи завод. Да го благослови Господ и да не позволява да го намерят, какъвто и да е и където и да се намира! Да, до там съм стигнал. Добре де, колко си мислят, че могат да издържат хората? Денем не се чувствам толкова зле, защото мога да потъна в работа и да не мисля, но нощем ме връхлита. Вече не мога да спя, лежа буден с часове… Да! Щом искаш да знаеш — да, защото се притеснявам за нея! Уплашен съм до смърт. Уудсток е просто мизерна дупка, на мили разстояние от всичко друго, а хижата на Тагарт е двайсет мили по-нататък, двайсет мили по един път със завои из една забравена от Бога гора. Откъде да знам какво може да й се случи там, сама, с тия банди, които скитат из цялата страна нощем, тъкмо в такива глухи места като Бъркшир? Знам, че не бива да мисля за това. Знам, че може да се грижи за себе си. Само ми се ще да ми беше драснала някой ред. Ще ми се да мога да отида там. Но тя ми каза да не го правя. Казах й, че ще чакам… Знаеш ли, радвам се, че си тук тази вечер. Помага ми… да си говоря с теб и… просто да те виждам тук. Няма да изчезнеш като всички други, нали? Какво? Другата седмица? О, в отпуск… За колко време? Как можеш да си позволиш цял месец отпуск? Ще ми се и аз да можех да си го позволя — да си взема цял месец неплатен отпуск. Но няма да ми позволят… Наистина ли? Завиждам ти… Нямаше да ти завиждам преди няколко години. Но сега — сега искам да се махна. Сега ти завиждам — че си могъл да си взимаш по един месец отпуск в продължение на дванайсет години.

* * *

Беше тъмен път, но водеше в нова посока. Риърдън излезе от завода, но не тръгна към къщи, а към Филаделфия. Разстоянието беше твърде голямо, за да върви пеша, но той искаше да го направи и тази вечер, както и през всички вечери от изминалата седмица. Чувстваше се умиротворен в празния мрак на полята, около него нямаше нищо освен черните силуети на дърветата, единственото движение беше това на тялото му и на клоните, които се люлееха на вятъра, единствените светлини — блещукането на светулките, което зърваше за миг през оградите. Двата часа между завода и града бяха времето му за почивка.

Беше се изнесъл от дома си в апартамент във Филаделфия. Не беше дал обяснение на майка си и на Филип, не беше казал нищо, освен че могат да останат в къщата, ако искат, и че госпожица Айвс ще се погрижи за сметките им. Беше ги помолил да кажат на Лилиан, когато се върне, че не бива да се опитва да го вижда. Те го бяха зяпнали в ужасено мълчание.

Беше дал на адвоката си празен подписан чек и беше казал:

— Уреди ми развод. На каквото и да е основание, на каквато и да е цена. Не ме интересува какви средства ще използваш, колко съдии ще купиш и дали ще решиш да окаляш жена ми. Прави каквото трябва. Но няма да има издръжка или договорка за имуществото.

Адвокатът го беше погледнал с намек за мъдра, тъжна усмивка, сякаш беше очаквал това отдавна да стане. Беше отвърнал:

— Добре, Ханк. Може да се уреди. Но ще отнеме време.

— Направи го възможно най-бързо.

Никой не беше го разпитвал за подписа под протокола за дарение. Но беше забелязал, че хората в завода го гледат с някакво изучаващо любопитство, сякаш очакваха да открият белези от физическо изтезание по тялото му. Той не изпитваше нищо, освен чувството за някакъв гладък, умиротворен залез — като слой шлака върху разтопен метал, който се втвърдява и поглъща последните светещи капки на нажежената до бяло маса отдолу. Не изпитваше нищо при мисълта за крадците, които сега щяха да произвеждат риърдънов метал. Желанието му да запази правата си върху него и да бъде единственият, който го продава с гордост беше неговата форма на уважение към другите хора, вярата, че да търгува с тях е акт на почит. Вярата, уважението и желанието си бяха отишли. Не го интересуваше какво правят хората, какво продават, откъде купуват метала му и дали някой от тях иска да знае, че е бил негов. Човешките силуети, които минаваха покрай него по улиците на града, бяха физически обекти без никакво значение. Селският пейзаж — с тъмнината, която изтриваше всяка следа от човешка дейност и оставяше само недокоснатата земя, която някога се беше научил да управлява — беше реален.

В джоба си носеше пистолет, както го беше посъветвал полицаят от патрулната кола, която обхождаше пътищата; бяха го предупредили, че вече няма път, който да е безопасен след мръкване. Той усещаше с безрадостна веселост, че имаше нужда от пистолета в завода, а не в мирната сигурност на самотата и нощта — какво можеше да му вземе някой гладен скитник, в сравнение с онова, което му беше отнето от хората, провъзгласили се негови защитници?

Вървеше бързо и без усилие, чувстваше се отпуснат заради действието, което беше естествено за него. Това беше периодът, в който се тренираше за самотата; помисли си: трябваше да се научи да живее, без да забелязва хората, защото сега това го парализираше от отвращение. Някога беше изградил цялото си състояние, започвайки с празни ръце — сега трябваше да изгради отново живота си, започвайки с празен дух.

Щеше да си даде малко време, за да се научи, и след това щеше да защити единствената несравнима с нищо ценност, която му беше останала — единственото желание, което беше останало — чисто и цялостно: щеше да отиде при Дагни. Две заповеди се бяха оформили в съзнанието му: едната беше дълг, другата — страстно желание. Първата беше никога да не й позволява да научи причината, поради която се беше предал на мародерите, другата беше да й каже думите, които би трябвало да е знаел още от първата им среща и би трябвало да й е казал в дома на Елис Уайът.

Нямаше нищо друго освен силната светлина на летните звезди, която да го води, но той можеше да различи пътя и останките от каменна ограда пред себе си — на ъгъла на един кръстопът в полето. Оградата вече не пазеше нищо — само поляна с плевели, една върба се беше навела над пътя, а някъде в далечината имаше останки от ферма, през покрива на която преминаваше звездна светлина. Той вървеше и си мислеше, че дори тази гледка все още може да има някаква стойност: обещаваше му отрязък от пространство, освободено от човешка намеса.

Мъжът, който излезе внезапно на пътя, изглежда се беше измъкнал иззад върбата, но толкова ловко, че сякаш беше изникнал от средата на пътя. Ръката на Риърдън се плъзна към пистолета в джоба му, но спря: знаеше — заради гордата стойка на тялото, заради правата линия на раменете на фона на звездното небе, — че мъжът не беше бандит. Когато чу гласа му, разбра, че не е и просяк.

— Бих желал да говоря с вас, господин Риърдън.

Гласът се отличаваше с твърдостта, яснотата и особената вежливост, характерни за хората, които са свикнали да издават заповеди.

— Давайте — каза Риърдън, — стига да не ме молите за помощ или пари.

Дрехите на мъжа бяха груби, но необичайно спретнати. Носеше тъмни панталони и тъмносин анорак, стегнат плътно около гърлото му, който удължаваше допълнително линиите на дългата му, стройна фигура. Носеше и тъмносиня шапка и единственото, което се виждаше от него в нощта, бяха ръцете му, лицето и кичур златисторуса коса на челото. Ръцете не държаха оръжие, само пакет, увит в грубо платно, с размерите на стек цигари.

— Не, господин Риърдън — каза той, — не мисля да ви моля за пари, а да ви ги върна.

— Да върнете пари?

— Да.

— Какви пари?

— Малко плащане по огромен дълг.

— Който дължите вие?

— Не, не аз. Това е само първа вноска, но искам да я приемете като доказателство, че ако и двамата живеем достатъчно дълго, всеки долар от този дълг ще ви бъде върнат.

— Какъв дълг?

— Парите, които са ви били отнети със сила.

Той протегна пакета към Риърдън, разтваряйки платното. Риърдън видя как звездната светлина пробягва като огън по гладка като огледало повърхност. Разбра от тежестта и повърхността, че държи кюлче чисто злато. Погледна от кюлчето към лицето на мъжа, но лицето изглеждаше по-твърдо и прикрито от повърхността на метала.

— Кой сте вие? — попита Риърдън.

— Приятел на онези, които нямат приятели.

— И дойдохте тук, за да ми дадете това?

— Да.

— Искате да кажете, че е трябвало да ме причакате през нощта, на самотен път, не за да ме оберете, а за да ми дадете кюлче злато?

— Да.

— Защо?

— Когато обирите се вършат на дневна светлина с одобрението на закона, както се прави в наши дни, тогава значи, че актовете на чест и компенсация трябва да се извършват подмолно.

— Какво ви кара да мислите, че бих приел подобен подарък?

— Това не е подарък, господин Риърдън. Това са собствените ви пари. Но трябва да ви помоля за една услуга. Това е изискване, а не условие, защото няма такова нещо като условна собственост, златото е ваше, така че можете да го използвате, както решите. Но аз рискувах живота си, за да ви го донеса тази вечер, така че ви моля, като услуга, да го запазите за бъдещето или да го похарчите за себе си. За собствения си комфорт и удоволствие. Не го предавайте, и най-вече, не го влагайте в бизнеса си.

— Защо?

— Защото искам да е от полза единствено за вас. Иначе ще наруша клетва, която съм дал отдавна, също както нарушавам всички правила, които съм си наложил, като говоря с вас тази вечер.

— Какво искате да кажете?

— Събирам тези пари за вас отдавна. Но възнамерявах да ви видя, да ви кажа и да ви ги дам много по-късно.

— Тогава защо го направихте?

— Защото не можех да търпя повече.

— Какво да търпите?

— Мислех, че съм видял всичко, което човек може да види, и че няма нещо, което да не мога да изтърпя да видя. Но когато ви отнеха риърдъновия метал, това вече беше твърде много, дори и за мен. Знам, че нямате нужда от това злато в момента. Онова, от което имате нужда, е справедливостта, която то представлява, и знанието, че има хора, които ги е грижа за справедливостта.

Борейки се да не се поддаде на емоцията, която чувстваше да се надига сред удивлението му, въпреки всичките си съмнения, Риърдън се опита да изучи лицето на човека, да потърси някаква следа, която да му помогне да разбере. Но лицето беше безизразно, не беше се променило нито веднъж, докато говореше — то изглеждаше така, сякаш мъжът беше изгубил способността си да чувства много отдавна и единственото, което му беше останало, бяха чертите, които изглеждаха неумолими и мъртви. Потрепервайки от учудване, Риърдън си помисли, че това не е лице на човек, а на ангел-отмъстител.

— Защо ви е грижа? — попита Риърдън. — Какво означавам за вас?

— Много повече, отколкото имате причини да подозирате. А аз имам приятел, за когото значите много повече, отколкото изобщо някога ще разберете. Той би дал всичко, за да бъде до вас днес. Но не може да дойде. Така че аз дойдох вместо него.

— Какъв приятел?

— Предпочитам да не го назовавам.

— Не казахте ли, че ви е отнело дълго време, за да съберете тези пари за мен?

— Събрал съм много повече от това — той посочи златото.

— Държа ги от ваше име и ще ви ги прехвърля, когато дойде моментът. Това е само мостра, като доказателство, че останалото съществува. И ако достигнете до деня, когато се окажете ограбен до последната си стотинка, искам да си спомните, че имате огромна банкова сметка, която ви чака.

— Каква сметка?

— Ако си помислите за всички пари, които са ви били отнети със сила, ще разберете, че в тази сметка има значителна сума.

— Как ги събрахте? Откъде взехте това злато?

— Взето е от онези, които ви ограбиха.

— Кой го взе?

— Аз.

— Кой сте вие?

— Рагнар Данешолд.

Риърдън се вгледа в него мълчаливо и продължително, след това пусна златото. Очите на Данешолд не го последваха към земята, а останаха приковани в Риърдън — без промяна или израз.

— Значи предпочитате да съм гражданин, който спазва закона, господин Риърдън? Ако е така, на кой закон да се подчиня? На директива 10–289 ли?

— Рагнар Данешолд… — каза Риърдън, сякаш виждаше цялото изминало десетилетие в неговата цялост, сякаш виждаше огромните размери на престъплението, разпростряло се през тези десет години и събрало се в две думи.

— Погледнете по-внимателно, господин Риърдън. Има само два начина на живот, които са ни останали в наши дни: да грабиш обезоръжени жертви или да си жертва, която работи в полза на собствените си мародери. Реших да не съм нито едно от двете.

— Решил сте да живеете чрез средствата на силата, като останалите.

— Да — открито. Честно, ако щете. Не ограбвам вързани хора със запушена уста, не искам жертвите ми да ми помагат, не им казвам, че действам за тяхно добро. Залагам живота си при всяка среща с хората и те имат шанс да изпитат оръдията и мозъците си срещу моите в честна битка. Честна? Аз съм сам срещу организираната сила, срещу оръдията, самолетите и бойните кораби на пет континента. Ако трябва да произнесете морална присъда, господин Риърдън, то кой е човекът с по-висок морал: аз или Уесли Мауч?

— Не мога да ви дам отговор — тихо каза Риърдън.

— Защо се шокирате, господин Риърдън? Аз просто се съобразявам със системата, която другите хора са установили. Ако те смятат, че силата е обичайно средство за общуване, аз им давам точно това, което искат. Ако вярват, че целта на моя живот е да им служа, нека приложат със сила вярата си. Ако вярват, че моят ум е тяхна собственост — да дойдат и да си го вземат.

— Но що за живот сте си избрали? На каква цел сте посветили ума си?

— На каузата на моята любов.

— Която е?

— Справедливостта.

— На която служите като пират?

— Като работя за деня, когато няма да се налага да бъда пират.

— Кой е този ден?

— Денят, в който ще сте свободен да извличате печалба от риърдъновия метал.

— Боже! — каза Риърдън, смеейки се, с отчаяние в гласа — Това ли е амбицията ви?

Лицето на Данешолд не помръдна.

— Да.

— Очаквате ли да видите този ден?

— Да. А вие?

— Не.

— Тогава какво очаквате, господин Риърдън?

— Нищо.

— За какво работите?

Риърдън го погледна.

— Защо ме питате?

— За да разберете защо аз не го правя.

— Не очаквайте някога да се съглася с престъпник.

— Не го очаквам. Но има няколко неща, които искам да ви помогна да видите.

— Дори и да са верни — нещата, които казахте — защо сте решили да бъдете бандит? Защо просто не се оттеглихте, като… — той спря.

— Като Елис Уайът ли, господин Риърдън? Като Андрю Стоктън? Като вашия приятел Кен Данагър?

— Да!

— А това щяхте ли да одобрите?

— Аз… — той спря, шокиран от собствените си думи. Следващият шок дойде от това, че видя Данешолд да се усмихва: все едно виждаше първите зелени листа на пролетта по изсечените равнини на айсберг. Риърдън разбра изведнъж, за пръв път, че лицето на Данешолд е повече от приятно, че има изумителната красота на физическото съвършенство — твърдите, горди черти, надменната уста на викингска статуя — и все пак той не го е доловил, сякаш мъртвата строгост на лицето възпираше неуместността на оценката. Но усмивката беше блестящо жива.

— Аз го одобрявам, господин Риърдън. Но си избрах своя собствена специална мисия. Преследвам човек, когото искам да унищожа. Той е умрял преди много векове, но докато последната следа от него не бъде изтрита от умовете на хората, няма да имаме приличен свят, в който да живеем.

— Какъв човек?

— Робин Худ.

Риърдън го погледна, без да разбира.

— Той е бил човекът, който грабел богатите и давал на бедните. Е, аз съм човекът, който граби бедните и дава на богатите или, ако трябва да сме точни, човекът, който граби бедните разбойници и дава на богатите производители.

— Какво, по дяволите, искате да кажете?

— Ако си спомняте историите, които сте прочели за мен из вестниците, преди да спрат да ги печатат, знаете, че никога не съм обирал частен кораб и никога не съм отнемал частна собственост. Нито пък съм обирал военен плавателен съд, защото целта на военния флот е да пази от насилие гражданите, които са платили за него, което е и една от правилните цели на правителството. Но съм присвоявал всеки плячкаджийски кораб, който изобщо е влизал в обхвата на оръдията ми, всеки правителствен кораб с хуманитарна помощ, със субсидии, със заеми, с подаръци, всеки съд, натоварен със стоки, отнети със сила от някакви хора заради незаслужената и незаплатена полза на други. Конфискувах корабите, които плаваха под флага на идеята, срещу която се боря: идеята, че нуждата е свещен идол, който изисква човешки жертвоприношения, че нуждата на някакви хора е ножът на гилотината, надвиснал над другите, че всички ние трябва да живеем с работата, надеждите, плановете и усилията си, не на милостта на момента, в който този нож ще се спусне над нас, че обхватът на способностите ни е равен на опасността над нас, така че успехът ни ще сложи врата ни на дръвника, а провалът ще ни даде правото да вдигнем брадвата. Това е ужасът, който Робин Худ е обезсмъртил като идеал за правдивост. Разправят, че се е борил срещу управниците-мародери и е връщал ограбеното на жертвите им, но не това е значението на легендата, която е оцеляла. Помнят го не като защитник на собствеността, а като защитник на нуждата, не като защитник на ограбените, а като доставчик на бедните. Смятат го за първия човек, който си е направил ореол от добродетел, практикувайки благотворителност с богатство, което не притежава, раздавайки стоки, които не е произвел, карайки другите да плащат за лукса на неговото съжаление. Той е човек, който се е превърнал в символ на идеята, че нуждата, а не постиженията, са източник на права, че не трябва да произвеждаме, а само да искаме, че спечеленото не ни принадлежи, за разлика от неспечеленото. Превърнал се е в оправдание за всеки посредствен тип, който, неспособен да се издържа, изисква властта да се разполага с имуществото на тези, които са подобри от него, и разтръбява готовността си да посвети живота си на по-низшите на цената на това да ограби по-висшите. Това е най-гнусното създание — двоен паразит, който живее от язвите на бедните и от кръвта на богатите, и който хората са свикнали да смятат за морален идеал. И това ни е докарало до един свят, където колкото повече произвежда човек, толкова по-близо е до загубата на всичките си права. Докато, ако способностите му са достатъчно големи, той ще се превърне в безправно създание, хвърлено като плячка на всеки, който го поиска, докато — за да бъде поставен над правата, над принципите, над морала, за да бъде поставен там, където всичко му е позволено, дори обирът и убийството — единственото, което човек трябва да направи, е да бъде в нужда. Чудите ли се защо светът се срива около нас? Ето срещу това се боря, господин Риърдън. Докато хората не научат, че от всички човешки символи Робин Худ е най-неморалният и най-презряният, няма да има справедливост на земята, нито пък начин човечеството да оцелее.

Риърдън слушаше вцепенено. Но под това вцепенение, като първото листенце на семето, което пробива нагоре, той почувства нещо, което не можеше да определи, но му изглеждаше познато и много далечно, като нещо, което е преживял и от което се е отказал отдавна.

— Всъщност, господин Риърдън, аз съм полицай. Дълг на полицая е да защитава хората от престъпници, а престъпници са тези, които си присвояват богатство чрез сила. Дълг на полицая е да прибира откраднатото имущество и да го връща на собствениците му. Но когато обирът стане цел на закона и дългът на полицая стане не защитата, а грабенето на имущество, тогава човекът извън закона трябва да стане полицай. Продавах товарите, които си присвоявах, на няколко специални клиенти в тази страна, които ми плащаха в злато. Продавах ги също така на контрабандистите в европейските народни републики. Знаете ли какви са условията на живот в тези народни републики? Тъй като производството и търговията — не насилието — са обявени за престъпления, най-добрите хора в Европа нямат друг избор, освен да станат престъпници. Робовладелците в тези страни остават на власт заради подаянията от техните другарчета обирджии в страни, които не са напълно източени, каквато е тази. Аз не позволявам подаянията да стигнат до тях. Продавам стоките на закононарушителите в Европа, на най-високите цени, които мога да получа, и ги карам да ми плащат в злато. Златото е обективната стойност, средството да запазиш богатството и бъдещето си. Никой в Европа няма право да държи злато, освен хората с камшиците, приятелите на човечеството, които твърдят, че го харчат за благото на своите жертви. Тъкмо това злато взимат моите клиенти-контрабандисти, за да ми плащат. Как ли? По същия начин, по който и аз се сдобивам със стоките. А след това аз връщам златото на онези, от които са били откраднати стоките — на нас, господин Риърдън, и на другите като вас.

Риърдън осъзна същността на емоцията, която отдавна беше забравил. Беше чувството, което беше изпитал — когато на четиринадесет години видя първия си чек за заплата, — когато на двайсет и четири стана управител на мините — когато, като собственик на мините, пусна първата поръчка от свое име за ново оборудване на най-добрия концерн на времето, на фабриката за двигатели „Двайсети век“ — чувство на тържествено и радостно вълнение, чувството, че е спечелил мястото си в свят, който уважава и че заслужава признанието на хората, от които се възхищава. В продължение на почти две десетилетия това чувство лежеше заровено под планина от отломки, докато годините добавяха все нови и нови пластове от презрение, от възмущение, от усилието му да не се оглежда, да не вижда хората, с които си има работа, да не очаква нищо от другите и да съхранява като нещо интимно, между четирите стени на кабинета си, чувството за онзи свят, в който се беше надявал да се издигне. Ето че се появяваше отново, пробиваше изпод отломките — същото това чувство на жив интерес, чувството да чува светлия глас на разума, с който човек може да общува, да работи и да живее. Но това беше глас на пират, който говореше за насилие и му предлагаше замяна на неговия свят на разум и справедливост. Не можеше да го приеме — не можеше да изгуби и последните останки от възгледа си. Слушаше, а му се искаше да избяга, макар да знаеше, че не би искал да пропусне и дума.

— Влагам златото в банка, в банка със златен стандарт, господин Риърдън, на сметката на хората, които са неговите истински собственици. Това са хората с огромни способности, които са направили състоянията си с личните си усилия, чрез свободна търговия, без да използват принуда или помощ от правителството. Тъкмо те са великите жертви, които са допринесли най-много и са изстрадали най-лошата неправда в замяна. Имената им са записани в моята книга за реституция. Всеки товар злато, който съм върнал, е разпределен между тях и е депозиран в сметките им.

— Кои са те?

— Вие сте един от тях, господин Риърдън. Не мога да изчисля всички пари, които са ви били отнети — в скрити данъци, в наредби, в изгубено време, в прахосани усилия, в енергия, пропиляна, за да преодолявате изкуствени препятствия. Не мога да изчисля сумата, но ако искате да видите от какъв порядък е, просто се огледайте. Степента на мизерия, която се разпростира из тази някога просперираща страна, е равна на степента на несправедливостта, която сте претърпели. Ако хората отказват да ви платят онова, което ви дължат, това е начинът, по който ще го направят. Но има една част от дълга, която е записана и се пази. Това е частта, за която си поставих за цел да събера и да ви върна.

— Коя е тя?

— Данъкът върху дохода ви, господин Риърдън.

— Какво?

— Данъкът върху дохода ви за последните дванайсет години.

— Имате намерение да върнете тези пари?

— До стотинка и в злато, господин Риърдън.

Риърдън избухна в смях — смееше се като младо момче, с простичка радост, с наслада от невероятното.

— За Бога! Значи освен полицай сте и данъчен инспектор, така ли?

— Да — сериозно каза Данешолд.

— Не говорите сериозно, нали?

— Приличам ли на шегаджия?

— Но това е абсурдно!

— По-абсурдно от директива 10-289?

— Това нито е реално, нито е възможно!

— Нима само злото е реално и възможно?

— Но…

— И вие ли мислите, че смъртта и данъците са единствените сигурни неща, господин Риърдън? Е, за първото нищо не мога да направя, но ако вдигна товара от второто, хората могат да се научат да виждат връзката между двете и какъв по-дълъг и щастлив живот могат да постигнат. Може да се научат да смятат не смъртта и данъците, а живота и производството като двете абсолютни основи на моралния си кодекс.

Риърдън го погледна, без да се смее. Високата, стройна фигура, с анорака, който подчертаваше тренираната ловкост на мускулите, беше на разбойник; строгото мраморно лице беше на съдия; сухият, ясен глас беше на опитен деловодител.

— Мародерите не са единствените, които ви държат на отчет, господин Риърдън. И аз го правя. В моите досиета имам копия от всичките ви данъчни документи от последните дванайсет години, както и тези на всичките ми други клиенти. Имам приятели на някои удивителни места, които се сдобиват с копията, от които имам нужда. Разпределям парите сред клиентите си пропорционално на сумите, които са били взети насила от тях. Повечето сметки вече са изплатени на собствениците им. Вашата е най-голямата, която е останала за уреждане. В деня, когато сте готов да си я поискате, деня, в който ще съм сигурен, че нито пени няма да се плати, за да издържа крадците, ще ви прехвърля сметката. Дотогава… — той погледна златото на земята. — Вдигнете го, господин Риърдън. Не е откраднато. Ваше е.

Риърдън не мръдна, не отговори, не погледна надолу.

— В банката на ваше име има много повече.

— Каква банка?

— Помните ли Мидас Мълиган от Чикаго?

— Да, разбира се.

— Всичките ми сметки са в банката на Мълиган.

— В Чикаго няма банка на Мълиган.

— Не е в Чикаго.

Риърдън изчака един момент.

— Къде е?

— Мисля, че скоро ще разберете, господин Риърдън. Но сега не мога да ви кажа — и добави: — Трябва да ви кажа обаче, че само аз съм отговорен за това начинание. То е моя лична мисия. Само аз и екипажът на кораба ми се занимаваме с това. Дори банкерът ми няма нищо общо, освен че пази парите, които влагам. Много от приятелите ми не одобряват курса, който съм избрал. Но всички си избираме различни начини, за да водим една и съща битка, така че това е моят.

Риърдън се усмихна презрително:

— И не сте ли един от онези проклети алтруисти, които си губят времето в начинания без печалба и рискуват живота си, само за да служат на другите?

— Не, господин Риърдън. Инвестирам времето си в собственото си бъдеще. Когато се освободим и се наложи да започнем да възстановяваме всичко от руините, искам да видя света прероден колкото се може по-бързо. Ако тогава има някакъв работещ капитал в правилните ръце — в ръцете на най-добрите, най-производителните ни хора, — това ще спести години за всички останали, и, в крайна сметка векове от историята на страната. Попитахте ме какво значите за мен. Всичко, на което се възхищавам, всичко, което искам да бъда в деня, когато на земята отново ще има място за подобно съществуване, всичко, с което искам да си имам работа, макар това да е единственият начин да работя с вас сега и да ви бъда от полза.

— Защо? — прошепна Риърдън.

— Защото единствената ми любов, единствената ценност, заради която ме интересува да живея, е онази, която никога не е била обичана в света, никога не е спечелила признание, приятели или защитници: човешките способности. На тази любов служа, и ако трябва да изгубя живота си, на каква по-добра цел мога да го отдам?

Човекът, изгубил способността си да чувства? — помисли си Риърдън и осъзна, че строгостта на мраморното лице беше форма на дисциплиниране на способността да чувства твърде дълбоко. Равният глас продължаваше безстрастно:

— Исках да го знаете. Исках да го разберете сега, когато ви изглежда, че сте изоставен на дъното на някакъв кладенец, с нечовешки същества — последните останки от човечеството. Исках да знаете в най-безнадеждния си час, че денят на освобождението е много по-близо, отколкото си мислите. И има една специална причина, поради която исках да говоря с вас и да ви кажа тайната си преди да е дошъл подходящия момент. Чухте ли какво е станало със завода за стомана на Орън Бойл на брега в Мейн?

— Да — каза Риърдън, поразен да чуе, че думата се роди като въздишка, внезапно разтърсена от нетърпение — Не знаех дали е вярно.

— Вярно е. Направих го. Господин Бойл няма да произвежда риърдънов метал на брега на Мейн. Няма да го произвежда където и да е. Нито той, нито която и да е друга граблива гнида, която си мисли, че някаква директива й дава право върху вашия ум. Който и да се опита да произвежда този метал, ще види пещите си взривени, машините си — повредени, товарите — унищожени, фабриката — запалена… толкова много неща ще се случат на всеки, който се опита, че хората ще кажат, че върху това тегне проклятие и скоро няма да има и един работник в страната, който да иска да влезе в завода на някой нов производител на риърдънов метал. Ако хора като Бойл си мислят, че имат нужда единствено от сила, за да ограбват по-висшите от тях, нека видят какво става, когато някой от тези по-висши реши да прибегне до сила. Исках да знаете, господин Риърдън, че нито един от тях няма да произвежда вашия метал, нито пък ще спечели и стотинка от него.

Понеже почувства ликуващото желание да се смее — както се беше смял при новината за пожара на Уайът, както се беше смял при рухването на „Д’Анкония мед“ — и знаеше, че ако го направи, онова нещо, от което се страхуваше, щеше да го задържи, нямаше да го остави този път, и той никога нямаше да види завода си отново — Риърдън се отдръпна и стисна устни, за да не издаде нито звук. Когато мигът отмина, той каза тихо, с твърд и мъртъв глас:

— Взимайте си златото и се махайте. Няма да приема помощ от престъпник.

Лицето на Данешолд не показа реакция.

— Не мога да ви насиля да приемете златото, господин Риърдън. Но няма да го прибера обратно. Можете да го оставите където си е, ако искате.

— Не искам помощта ви и нямам намерение да ви защитавам. Ако имах достъп до телефон, щях да извикам полицията. Щях да го направя и ще го направя, ако пак се опитате да говорите с мен. Ще го направя — като самозащита.

— Разбирам отлично какво имате предвид.

— Знаете — защото ви слушах, защото видяхте, че съм готов да ви чуя, — че не ви осъдих, както трябваше да направя. Не мога да осъждам нито вас, нито когото и да е другиго. Вече не са останали стандарти, по които хората да живеят, така че няма да си правя труда да осъждам каквото и да правят днес, или начина, по който се опитват да понесат непоносимото. Ако това е вашият начин, ще ви оставя да вървите по дяволите заедно с него, но не искам да участвам — нито като ваше вдъхновение, нито като съучастник. Не очаквайте някога да приема парите от банковата ви сметка, ако тя изобщо съществува. Похарчете я за допълнителни брони, защото ще докладвам за това в полицията и ще им дам всички следи, които мога, за да ги пусна след вас.

Данешолд не помръдна и не отговори. Някъде далеч в тъмнината преминаваше товарен влак — те не можеха да го видят, но чуваха тежкото тракане на колелата да изпълва тишината. Изглеждаше съвсем близо, сякаш призрачен влак, състоящ се само от дълъг отрязък шум, минаваше покрай тях в нощта.

— Значи искахте да ми помогнете в най-безнадеждния ми час? — каза Риърдън. — Ако съм стигнал до там — единственият ми защитник да е пират, — не искам повече да бъда защитаван. Говорите все пак членоразделно, така че в името на това ще ви кажа, че не ми е останала никаква надежда, но поне знам, че когато дойде краят, ще съм живял по собствените си стандарти, макар да съм бил единственият, за когото са останали в сила. Ще съм живял в свят, който съм създал, и ще загина с последното парче от него. Не мисля, че ще се постараете да ме разберете, но…

Лъч светлина ги удари със силата на физически удар. Трополенето на влака беше погълнало шума от двигателя и те не бяха чули да се приближава една кола, която излетя от един страничен път иззад фермата. Не бяха на пътя й, но чуха скърцането на спирачки зад двата фара, които приковаха на място невидимия й силует. Риърдън отскочи неволно назад и успя да се възхити на събеседника си: ловкостта в самоконтрола на Данешолд се състоеше в това, че той не помръдна. Беше полицейска кола и беше спряла точно до тях. Шофьорът се наведе навън:

— О, това сте вие, господин Риърдън! — каза той и докосна козирката на фуражката си. — Добър вечер, сър.

— Здравейте — каза Риърдън, борейки се да контролира неестествената острота на гласа си. На предните седалки имаше двама патрулни полицаи — лицата им бяха изопнати и целенасочени не с обичайния приятелски израз, който имаха, когато спираха, просто за да побъбрят.

— Господин Риърдън, нали вървяхте пеш от завода по улица „Еджууд“, покрай „Блексмит Коув“?

— Да, защо?

— Случайно да сте видели в онзи район един непознат човек, който да бърза нанякъде?

— Къде?

— Движи се или пеша, или с потрошени останки от кола, която обаче има двигател за милиони.

— Какъв човек?

— Висок, рус.

— Кой е той?

— Няма да повярвате, ако ви кажа, господин Риърдън. Виждали ли сте го?

Риърдън не осъзнаваше собствените си въпроси, а само удивителния факт, че успява да прокара звуците край някаква пулсираща преграда в гърлото си. Гледаше право към полицая, но се чувстваше все едно фокусът на очите му се е отместил към периферното му зрение, и онова, което вижда особено ясно, е лицето на Данешолд, което го наблюдава безизразно — без чувство, без нито една черта или мускул по него да трепнат. Видя ръцете му, спокойно отпуснати, без да възнамеряват да посегнат за оръжие, оставили високото, изправено тяло беззащитно и открито, сякаш пред взвод за разстрел. На светлината на фаровете видя, че лицето изглежда по-младо, отколкото си беше помислил, и че очите бяха небесносини.

Усети, че най-опасно ще бъде, ако погледне директно Данешолд, затова държеше погледа си върху полицая, върху бронзовите копчета на синята униформа, но обектът, който изпълваше съзнанието му — по-осезаемо от визуалното възприятие — беше тялото на Данешолд, голото тяло под дрехите, тялото, което можеше да бъде унищожено без следа. Не чуваше собствените си думи, защото едно изречение продължаваше да отеква в съзнанието му, без друг контекст, освен чувството, че това е единственото нещо, което има значение за него в света: „Ако трябва да изгубя живота си, на каква по-добра цел мога да го отдам?“

— Виждали ли сте го, господин Риърдън?

— Не — каза Риърдън. — Не съм.

Полицаят вдигна рамене със съжаление и хавана волана. — И не сте виждали никой, който да изглежда подозрително?

— Не.

— И никаква странна кола не ви е изпреварвала по пътя?

— Не.

Полицаят посегна към стартера.

— Получихме съобщение, че са го видели на брега някъде тук тази вечер, и хвърлихме мрежа в пет окръга. Не трябва да споменаваме името му, за да не плашим хората, но това е човек, чиято глава струва три милиона долара — награди, обещани от правителства по целия свят.

Вече беше натиснал стартера и двигателят цепеше въздуха с отчетлив пукот, когато вторият полицай се наведе напред. Гледаше русата коса под шапката на Данешолд.

— Кой е този, господин Риърдън? — попита той.

— Новият ми бодигард — каза Риърдън.

— О…! Разумна предпазна мярка във времена като днешните, господин Риърдън. Лека нощ, сър.

Колата подскочи и тръгна. Червените й стопове се стопиха надолу по пътя. Данешолд я погледа как се отдалечава, после се вгледа многозначително в дясната ръка на Риърдън. Риърдън осъзна, че е говорил с полицая с ръка, вкопчена в пистолета в джоба му, и че е бил готов да го използва. Той разтвори пръсти и побърза да я извади. Данешолд се усмихна. Усмивката беше пълна с лъчисто удоволствие, с мълчаливия смях на чист, млад дух, посрещнал момент, който се радваше, че е преживял. И въпреки че не си приличаха, усмивката накара Риърдън да си помисли за Франсиско д’Анкония.

— Не излъгахте — каза Рагнар Данешолд. — Вашият бодигард — ето какво съм и какво заслужавам да бъда, по много повече начини, отколкото бихте могъл да знаете в момента. Благодаря, господин Риърдън, и до скоро — ще се срещнем много по-скоро, отколкото се надявах.

Той изчезна, преди Риърдън да може да отговори. Стопи се зад каменната ограда също така неочаквано и безшумно, както се беше появил. Когато Риърдън се обърна и погледна полето, от него нямаше и следа, нито пък някакъв знак за движение някъде в тъмнината. Риърдън стоеше на края на празен път сред поле от самота, което изглеждаше по-обширно от преди. След това видя в краката си предмет, увит в грубо платно, единият край на който беше оголен и блещукаше на лунната светлина с цвета на косата на пирата. Той се наведе, вдигна го и продължи.

* * *

Кип Чалмърс изруга, когато влакът се наклони и разля коктейла му по масата. Той се приведе напред с лакът в локвичката и каза:

— Дяволите да ги вземат тези железници! Какво става с коловозите им? Мислиш си, че с всички пари, които получават, все ще ти предложат нещо, така че да не се друсаме като фермери върху каруца със слама!

Тримата му спътници не си дадоха труда да отговорят. Беше късно и стояха в салона само защото беше нужно усилие, за да се оттеглят в купетата си. Светлините в салона изглеждаха като малки амбразури сред цигарения дим, пропит с миризмата на алкохол. Това беше частен вагон, който Чалмърс беше изискал и получил за пътуването си, беше прикачен към „Комет“ и се люлееше като опашката на нервно животно, докато „Комет“ се виеше по планинските завои.

— Ще започна кампания за национализация на железниците — каза Кип Чалмърс свирепо и предизвикателно на един дребен, сив човек, който го гледаше без интерес. — Това ще бъде лозунгът на кампанията. Трябва да имам лозунг. Не харесвам Джим Тагарт. Изглежда като зле сварена мида. Да вървят по дяволите железниците! Време е да ги приберем.

— Лягай си — каза мъжът, — ако изобщо искаш да приличаш на човек на големия митинг утре.

— Мислиш ли, че ще се справим?

— Ти трябва да се справиш.

— Знам, че трябва. Но не мисля, че ще пристигнем навреме. Този проклет суперспециален охлюв закъснява с часове.

— Трябва да стигнеш там, Кип — заплашително каза мъжът, с упорит и монотонен глас на човек, лишен от мисъл, който преследва целта, без да го е грижа за средствата.

— Дяволите да те вземат, да не мислиш, че не знам?

Кип Чалмърс имаше къдрава руса коса и безформена уста. Произхождаше от семейство, което беше наполовина богато и наполовина известно, но се надсмиваше над богатството и известността по начин, който предполагаше, че само висш аристократ може да си позволи такава степен на цинично безразличие. Беше завършил колеж, специализиран в обучението на подобен род аристократи. Колежът го беше научил, че целта на идеите е да заблуждават онези, които са достатъчно глупави, за да мислят. Беше си проправил път до Вашингтон с грацията на крадец, скачайки от бюро на бюро, сякаш по издатините на срутваща се сграда. Класираха го като полусилен, но маниерите му караха непосветените да го бъркат със самия Уесли Мауч.

По причини, свързани с неговата собствена стратегия, Кип Чалмърс беше решил да влезе в популярната политика и да се кандидатира за Конгреса в Калифорния, въпреки че не познаваше изобщо този щат — освен филмовата му индустрия и баровете по плажа. Организаторът на кампанията му беше свършил предварителната работа и сега Чалмърс отиваше да се изправи пред бъдещите си избиратели за пръв път — утре вечер, в Сан Франциско, на много рекламиран митинг. Организаторът беше поискал да тръгне един ден по-рано, но Чалмърс беше останал във Вашингтон, за да присъства на един коктейл, и беше взел последния възможен влак. Не беше показал никаква загриженост за митинга до тази вечер, когато забеляза, че „Комет“ се движи с шест часа закъснение.

Тримата му спътници не обръщаха внимание на настроението му: алкохолът им харесваше. Лестър Тък, организаторът на кампанията, беше дребен, възрастен човек с лице, което изглеждаше, сякаш е било ударено с юмрук и никога повече не се е оправило. Той беше адвокат, който би представлявал дребни крадци и хора, които инсценират инциденти за сметка на богати корпорации, ако се беше родил няколко поколения по-рано; сега беше открил, че може да постигне повече, ако представлява хора като Кип Чалмърс.

Лора Брадфорд беше сегашната любовница на Чалмърс — той я харесваше, защото негов предшественик беше Уесли Мауч. Тя беше актриса, която си беше пробила път от способна изпълнителка на второстепенни роли до посредствена звезда не като спеше с шефовете на студията, а по по-заобиколния, но и по-кратък път — като спеше с бюрократи. В интервютата си за пресата говореше за икономика, вместо за сценичен блясък, с войнствения, раздаващ справедливост маниер на треторазредните таблоиди — цялата й икономика се свеждаше до твърдението „трябва да помогнем на бедните“.

Гилбърт Кийт-Уъртинг беше гост на Чалмърс поради някаква причина, която никой от двама им не можеше да разбере. Той беше британски писател със световна слава, популярен преди трийсет години — оттогава никой не си даваше труд да чете какво е написал, но всички го приемаха като жив класик. Смятаха го за задълбочен заради изречения като: „Свобода ли? Хайде да спрем да говорим за свобода. Свободата е невъзможна. Човек никога не може да бъде освободен от глада, от студа, от болестите, от физическите нужди. Никога не може да се освободи от тиранията на природата. Така че защо да възразява на тиранията на политическата диктатура?“ Когато цяла Европа приложи на практика идеите, които беше проповядвал, той се премести в Америка. През годините и стилът му на писане, и тялото му се бяха поотпуснали. На седемдесет той беше един дебел старец с боядисана коса и презрителен цинизъм, украсен с йога-цитати за безполезността на всяко човешко начинание. Кип Чалмърс го беше поканил, защото това му се струваше изискано. Гилбърт Кийт-Уъртинг беше дошъл, защото нямаше къде другаде да иде.

— По дяволите тия от железниците! — каза Кип Чалмърс. — Правят го нарочно. Искат да съсипят кампанията ми. Не мога да пропусна митинга! За Бога, Лестър, направи нещо!

— Опитах се — каза Лестър Тък. На последната гара се беше опитал да намери по телефона въздушен транспорт, за да завършат пътуването си, но нямаше пътнически полети през следващите два дни.

— Ако не ме закарат навреме, ще им взема скалповете барабар с железницата им! Не можем ли да кажем на проклетия кондуктор да побързат?

— Каза му го три пъти.

— Ще накарам да го уволнят. Нищо не ми каза, освен купищата извинения за смотаните им технически проблеми. Трябва ми транспорт, а не извинения. Не могат да се отнасят към мен както към простите си пътници по вагоните. Очаквам да ме закарат там, където искам да отида, когато искам. Не знаят ли, че съм във влака?

— Вече го знаят — каза Лора Брадфорд. — Млъкни, Кип. Отегчаваш ме.

Чалмърс напълни отново чашата си. Вагонът се люлееше и стъкларията дрънчеше тихо по рафтовете на бара. В прозореца продължаваха да се люшкат парченца звездно небе, а звездите сякаш се удряха една в друга. Не можеха да видят нищо отвъд последния прозорец на вагона, освен малките отблясъци в червено и зелено, които отбелязваха края на влака, и бягащото парче от линията, което изчезваше в мрака. Влакът минаваше покрай каменна стена и от време на време звездите се гмурваха в неочакван процеп, който очертаваше, някъде високо над тях, върховете на планините на Колорадо.

— Планини… — удовлетворено каза Гилбърт Кийт-Уъртинг.

— Именно такива гледки те карат да чувстваш незначителността на човека. Какво е този нахален релсов път, с който грубите материалисти толкова се гордеят, че са го построили, сравнен с онова вечно величие? Некадърна тропоска по ръбовете на дрехата на природата. Дори и един от тези гранитни гиганти да рухне, ще унищожи влака.

— Че защо да рухва? — попита Лора Брадфорд без особен интерес.

— Мисля, че този проклет влак се движи все по-бавно — каза Кип Чалмърс. — Копелетата се бавят, въпреки това, което им казах!

— Ами… все пак сме в планината… — каза Лестър Тък.

— По дяволите планината! Лестър, кой ден сме днес? С всички тия проклети смени на времето, не мога да разбера…

— Двайсет и седми май — въздъхна Лестър Тък.

— Двайсет и осми май — каза Гилбърт Кийт-Уъртинг, след като хвърли един поглед на часовника си. — Двайсет минути след полунощ е.

— Боже! — извика Чалмърс. — Значи митингът е днес?

— Аха — каза Лестър Тък.

— Няма да успеем! Няма да…

Влакът се разтресе силно и изби чашата от ръката му. Острият звук от разбиването й на пода се смеси с писъка на колелата при остър завой на релсите.

— Всъщност — нервно попита Гилбърт Кийт Уъртинг — тия ваши железници безопасни ли са?

— Естествено, че са! — каза Кип Чалмърс. — Имаме толкова много правила, наредби и регулации, че тия копелета няма да посмеят да не са безопасни! Лестър, къде сме? Коя е следващата спирка?

— Няма други спирки до Солт Лейк Сити.

— Така де, коя е следващата гара?

Лестър Тък извади зацапана карта, която поглеждаше на всеки няколко минути откакто се беше мръкнало.

— Уинстън — каза той. — Уинстън, Колорадо.

Кип Чалмърс се протегна за друга чаша.

— Тинки Холъуей каза, че Уесли казал, че ако не спечелиш изборите, с теб е свършено — каза Лора Брадфорд. Седеше, изтегната в стола си, и гледаше някъде покрай Чалмърс, изучавайки собственото си лице в едно огледало на стената на салона — беше отегчена и й доставяше удоволствие да предизвиква безпомощния му гняв.

— Така казал, значи?

— Аха. Уесли не иска онзи — как му беше името, дето ще излезе срещу теб — да влезе в конгреса. Ако не спечелиш, Уесли ще стане доста труден. Тинки каза…

— По дяволите тоя копелдак! По-добре да пази собствения си врат!

— О, не знам. Уесли много го харесва — и добави: — Тинки Холъуей не би допуснал някакъв мизерен влак да го принуди да изпусне важна среща. Него не биха дръзнали да задържат.

Кип Чалмърс седеше и зяпаше чашата си.

— Ще накарам правителството да конфискува всички железници — тихо каза той.

— Наистина — каза Гилбърт Кийт-Уъртинг, — не виждам защо не сте го направили досега. Това е единствената страна, която е достатъчно назадничава, за да позволява частна собственост върху железниците.

— Добре де, с вас ще наваксаме — каза Кип Чалмърс.

— Вашата страна е толкова невероятно наивна. Такъв анахронизъм. Всички тия приказки за свобода и човешки права — не съм ги чувал от времето на дядо си. Това е просто словесният лукс на богаташите. В крайна сметка за бедните няма никакво значение дали препитанието им е оставено на милостта на индустриалеца или на бюрократа.

— Дните на индустриалците отминаха. Сега е времето на…

Сътресението се усети така, че като че ли въздухът във вагона ги блъсна напред, а подът спря неподвижно под краката им. Кип Чалмърс беше запратен на килима, Гилбърт Кийт-Уъртинг лежеше върху масата, светлините бяха угаснали. По рафтовете се трошаха чаши, стоманата на стените скърцаше така, сякаш щеше да се разкъса всеки момент, докато някакъв продължителен, далечен глух звук премина като конвулсия през колелетата на влака.

Когато надигна глава, Чалмърс видя, че вагонът е цял и неподвижен, чу стоновете на спътниците си и първия истеричен писък на Лора Брадфорд. Пропълзя по пода до вратата, дръпна я рязко и хукна надолу по стълбите. Далеч напред, до един завой, видя движещи се светлинки и червени отблясъци на едно място, където локомотивът не би трябвало да бъде. Тръгна опипом из мрака, спъвайки се в полуоблечени тела, които държаха безполезните пламъчета на клечки кибрит. Някъде до линията видя човек с фенерче и го сграбчи за ръката. Беше кондукторът.

— Какво стана? — каза на пресекулки Чалмърс.

— Сцепена релса — безстрастно отговори кондукторът. — Локомотивът е излязъл от релси.

— Излязъл от…?

— И е паднал настрани.

— Има ли… жертви?

— Не. Механикът е добре. Огнярят е ранен.

— Сцепена релса? Как така сцепена релса?

Лицето на кондуктора имаше странен израз — беше неумолимо, обвинително и затворено.

— Релсите се износват, господин Чалмърс — отговори той със странна настойчивост. — Особено по завоите.

— Не знаехте ли, че е износена?

— Ние знаехме.

— Тогава защо не сте я сменили?

— Щяха да я сменят. Но господин Лоуси го отмени.

— Кой е господин Лоуси?

— Човекът, който не е нашият оперативен вицепрезидент.

Чалмърс се чудеше защо кондукторът го гледа така, сякаш нещо, свързано с катастрофата, е негова вина.

— Добре… добре де, няма ли да върнете локомотива на линията?

— Този локомотив няма да се върне върху която и да е линия, така като го гледам.

— Но… но той трябва да ни придвижи!

— Не може.

Сред движещите се светлинки и приглушените писъци Чалмърс изведнъж почувства, без да иска да се изправи срещу нея, черната безбрежност на планините, тишината на стотици необитаеми мили и несигурната издатина, увиснала между каменната стена и бездната. Той се хвана по-здраво за ръката на кондуктора.

— Ама… ама какво ще правим?

— Механикът отиде да се обади в Уинстън.

— Да се обади? Как?

— Има телефон на няколко мили надолу по линията.

— Ще ни измъкнат ли оттук?

— Ще ни измъкнат.

— Но… — тогава умът му направи връзка с миналото и бъдещето, и гласът му за пръв път се извиси до крясък: — Колко ще трябва да чакаме?

— Не знам — каза кондукторът. После отмести ръката на Чалмърс от себе си и отмина.

Нощният оператор на гара Уинстън изслуша съобщението по телефона, остави слушалката и се втурна нагоре по стълбите, за да измъкне началника на гарата от леглото. Началникът беше плещест, груб и непостоянен тип, който беше назначен преди десет дни по нареждане на новия управител на района. Той се вдигна замаяно на крака, но изведнъж се разбуди, когато гласът на оператора стигна до мозъка му.

— Какво? — задави се той. — Боже! „Комет“? Спри да трепериш и не стой там! Обади се в Силвър Спрингс!

Нощният диспечер в централата в Силвър Спрингс изслуша съобщението, после се обади на Дейв Мичъм, новият управител на отдела в Колорадо.

— „Комет“? — задави се Мичъм, притиснал с ръка слушалката до ухото си, докато краката му се удряха в пода, изхвърляйки го от леглото. — И локомотивът не става? Дизелът?

— Да, сър.

— Боже! Боже всемогъщи! Какво ще правим? — сетне, спомняйки си позицията си, добави: — Добре, прати аварийния влак.

— Пратих го.

— Обади се на оператора в Шерууд да задържи целия трафик.

— Обадих се.

— Какво имаме по разписание?

— Товарния на военните, в западна посока. Но трябва да пристигне след около четири часа. Движи се със закъснение.

— Слизам веднага… Чакай, докарай Бил, Санди и Кларънс докато стигна. Ще има доста за плащане!

Дейв Мичъм винаги се беше оплаквал от несправедливостта, защото, казваше той, винаги е имал лош късмет. Обясняваше го, като говореше неясно за конспирацията на големите, които никога не са му давали шанс, въпреки че така и не казваше кого има предвид под „големите“. Старшинството в службата беше любимата му тема за мрънкане и единственият му ценностен стандарт; той беше в железниците по-дълго от много други, които го бяха надминали в кариерата; това, твърдеше той, е доказателство за несправедливостта на социалната система, ако и никога да не обясняваше какво точно има предвид под „социална система“. Беше работил за много железопътни компании, но не беше останал дълго в нито една от тях. Работодателите му не можеха да го обвинят в нищо конкретно, но се отърваваха от него, защото казваше „никой не ми е казал да го направя“ твърде често. Не знаеше, че дължи настоящата си работа на сделка между Джеймс Тагарт и Уесли Мауч: когато Тагарт продаде на Мауч тайната на личния живот на сестра си в замяна на повишаване на цените, Мауч го накара да му направи една допълнителна услуга според обичайните им правила за пазарлък, които се състояха в това да се изстиска всичко възможно от всяка сделка. Допълнението беше работа за Дейв Мичъм, който беше зет на Клод Слейгънхоп, който пък беше президент на Приятелите на глобалния прогрес, които Мауч смяташе за проводници на ценно влияние върху общественото мнение. Джеймс Тагарт прехвърли отговорността за намирането на работа за Мичъм на Клифтън Лоуси. Лоуси натика Мичъм на първото работно място, което се появи — управител на отдела в Колорадо, — когато човекът, който го заемаше, напусна без предупреждение. Беше напуснал, когато допълнителният дизелов локомотив на гара Уинстън беше даден за специалния влак на Чик Морисън.

— Какво ще правим? — проплака Дейв Мичъм, когато се втурна, наполовина облечен и замаян от съня, в кабинета си, където главният диспечер, началникът на гарата и бригадирът на железничарите го очакваха. Тримата не отговориха. Бяха мъже на средна възраст, с много години служба в железниците зад гърба си. Преди месец биха дали доброволно съвет при всяка извънредна ситуация, но започваха да разбират, че нещата са се променили и че е опасно да се говори.

— Какво, по дяволите, ще правим?

— Едно е сигурно — каза Бил Брент, главният диспечер. — Не можем да изпратим влак с парен локомотив в тунела.

Погледът на Дейв Мичъм потъмня: знаеше, че само за това мислят всички и му се щеше Брент да не беше го изричал.

— Добре де, откъде ще вземем дизел? — ядосано попита той.

— Няма откъде — каза бригадирът.

— Но не можем да държим „Комет“ да чака на страничен коловоз цяла нощ!

— Май ще трябва — каза началникът на гарата. — Каква полза да говорим за това, Дейв? Знаеш, че няма нито един дизел в целия отдел.

— Но, за Бога, как очакват да пускаме влакове без локомотиви?

— Госпожица Тагарт не очакваше — каза бригадирът. — Но господин Лоуси очаква.

— Бил — попита Мичъм с такъв тон, сякаш молеше за услуга, — няма ли нещо трансконтинентално тази нощ с някакъв дизел на него?

— Първият възможен — неумолимо каза Бил Брент — ще бъде №236, бързият товарен от Сан Франсиско, който трябва да пристигне в Уинстън в седем и осемнайсет сутринта — и добави:

Това е най-близкият дизел в момента. Проверих.

— А специалният военен влак?

— По-добре не мисли за него, Дейв. Този има предимство пред всичко друго по линията, включително „Комет“, по нареждане на военните. Вече са закъснели и сандъците са се палили два пъти. Пренасят муниции за арсеналите на Западния бряг. По-добре се моли нищо да не ги спре в твоя район. Ако си мислиш, че ще настане ад, ако задържим „Комет“, това ще е нищо пред онова, което ще стане, ако задържим този влак.

Замълчаха. Прозорците бяха отворени в лятната нощ и можеха да чуят как звъни телефонът в кабинета на диспечера долу. Сигналните светлини мигаха над изоставените площи, които някога бяха забързана разпределителна гара. Мичъм погледна към депото, където черните силуети на няколко парни локомотива се очертаваха на слабата светлина.

— Тунелът… — каза той и спря.

— … е дълъг осем мили — каза подчертано остро началникът на гарата.

— Само си мислех — сопна се Мичъм.

— По-добре недей — меко каза Брент.

— Нищо не съм казал!

— За какво си говорихте с Дик Хортън, преди да напусне? — прекалено невинно попита бригадирът, сякаш темата беше маловажна. — Не беше ли за това, че вентилационната система на тунела е на ръба? Не каза ли той, че тунелът едва ли е безопасен в наши дни дори за дизелови локомотиви?

— Защо повдигаш въпроса? — тросна се Мичъм. — Нищо не съм казал!

Дик Хортън, главният инженер на отдела, беше напуснал три дни след пристигането на Мичъм.

— Просто реших да го спомена — невинно отговори бригадирът.

— Виж, Дейв — каза Бил Брент, понеже знаеше, че Мичъм по-скоро ще тъпче на едно място още час, отколкото да вземе решение, — знаеш, че можем да направим само едно нещо: задръж „Комет“ в Уинстън до сутринта, изчакай №236, пусни неговия дизел да прекара „Комет“ през тунела, после пусни „Комет“ да довърши пътуването с най-добрия парен локомотив, който можем да му осигурим от другата страна.

— Но с колко ще го забави това?

Брент вдигна рамене.

— Дванайсет часа, осемнайсет часа, кой знае?

— Осемнайсет часа — за „Комет“? Господи, това никога не се е случвало преди!

— Нищо от онова, което ни се случва сега, не е ставало преди — каза Брент с неочаквана умора в отривистия си, компетентен глас.

— Но в Ню Йорк ще хвърлят вината върху нас! Цялата вина ще хвърлят върху нас!

Брент вдигна рамене. Преди месец би помислил подобна несправедливост за невъзможна — сега беше помъдрял.

— Предполагам… — нещастно каза Мичъм — предполагам, че няма какво друго да направим.

— Няма, Дейв.

— О, Боже! Защо трябваше точно на нас да се случи!

— Кой е Джон Голт?

Беше вече два и половина, когато „Комет“, теглен от стар маневрен локомотив, рязко спря на страничен коловоз на гара Уинстън. Кип Чалмърс с невярващ гняв хвърли поглед навън към няколкото коптора върху пустия склон и архаичния навес на гарата.

— Сега пък какво? Защо, по дяволите, спират тук? — извика той и натисна звънеца за кондуктора. Със завръщането на движението и безопасността ужасът му се беше превърнал в бяс. Чувстваше се едва ли не сякаш са го измамили, като са го накарали да изпита ненужен страх. Спътниците му още висяха по масите в салона — бяха твърде разклатени, за да спят.

— Колко време ли? — безстрастно каза кондукторът в отговор на въпроса му. — До сутринта, господин Чалмърс.

Чалмърс го зяпна сащисано.

— Ще стоите тук до сутринта?

— Да, господин Чалмърс.

— Тук?

— Да.

— Но аз имам митинг в Сан Франциско довечера!

Кондукторът не отговори.

— Защо? Защо трябва да стоим? Защо, по дяволите? Какво е станало?

Бавно, търпеливо, с презрителна вежливост, кондукторът му обясни точно ситуацията. Но преди години — в прогимназията, в гимназията, в колежа, Кип Чалмърс беше научен, че човек не може и не трябва да живее съгласно разума.

— По дяволите тунелът! — изкрещя той. — Да не мислите, че ще ви оставя да ме задържате само заради някакъв си мизерен тунел? Да не искате да разрушите жизненоважни национални планове заради някакъв си тунел? Кажете на механика си, че трябва да съм в Сан Франциско до вечерта и че трябва да ме закара там!

— Как?

— Това е ваша работа, не моя.

— Няма начин да се направи.

— Тогава намерете начин, проклети да сте!

Кондукторът не отговори.

— Да не мислите, че ще оставя мизерните ви технологични проблеми да влияят на изключително важни социални въпроси? Знаете ли кой съм аз? Кажете на механика да тръгва, ако му е мила работата!

— Механикът изпълнява заповеди.

— По дяволите заповедите! Аз издавам заповедите сега! Кажете му да тръгва веднага!

— Може би е по-добре да говорите с началника на гарата, господин Чалмърс. Аз нямам властта да ви отговоря така, както ми се иска — каза кондукторът и излезе.

Чалмърс скочи на крака.

— Ей, Кип… — с неохота каза Лестър Тък — може би е вярно… може би не могат да го направят.

— Могат, щом като трябва! — сопна се Чалмърс, докато крачеше решително към вратата. Преди години, в колежа, го бяха научили, че единственото ефикасно средство да принудиш хората към действие е страхът. В разнебитения офис на гара Уинстън той се изправи срещу сънен човек с отпуснати, уморени черти, и уплашено момче, което седеше на бюрото на оператора. Те изслушаха в мълчалив унес потока от такива цинизми, каквито не бяха чували от никоя бригада работници.

— … и не е мой проблем как ще прекарате влака през тунела, вие трябва да го измислите! — заключи Чалмърс. — Но ако не ми намерите локомотив и не подкарате този влак, можете да целунете за сбогом работата си, разрешителните си и цялата проклета железница!

Началникът на гарата никога не беше чувал за Кип Чалмърс и не знаеше каква е позицията му. Но знаеше, че живее във време, когато непознати хора с неопределени позиции имаха неограничена власт — власт на живот и смърт.

— Не зависи от нас, господин Чалмърс — умолително каза той. — Не ние издаваме заповедите. Заповедта дойде от Силвър Спрингс. Да се обадим на господин Мичъм и…

— Кой е господин Мичъм?

— Той е управителят на района в Силвър Спрингс. Да му пратим съобщение да…

— Няма да се занимавам с някакъв си управител! Ще пратя съобщение на Джим Тагарт — ето какво ще направя!

Преди началникът на гарата да успее да се съвземе, Чалмърс се извъртя към момчето и нареди:

— Ей, ти! Запиши това и го изпрати веднага!

Това беше съобщение, което само месец преди това началникът на гарата не би приел от който и да е пътник, правилата го забраняваха, но той вече не беше сигурен за правилата:

„До господин Джеймс Тагарт, Ню Йорк. Задържан съм на «Комет» в Уинстън, Колорадо, заради некомпетентността на хората ти, които отказват да ми дадат локомотив. Имам среща от най-високо национално значение в Сан Франциско довечера. Ако не подкараш влака ми веднага, можеш да се досетиш за последствията. Кип Чалмърс“.

След като момчето предаде думите по кабелите, които се простираха от стълб на стълб из целия континент, като стражи на линията на „Тагарт“, и след като Кип Чалмърс се върна във вагона си да чака отговора, началникът на гарата се обади на Дейв Мичъм, който беше негов приятел, и му прочете текста на съобщението. Чу как Мичъм простена в отговор.

— Реших да ти кажа, Дейв. Никога не съм чувал за тоя тип преди, но може би е важна клечка.

— Не знам — изпъшка Мичъм. — Кип Чалмърс? Виждам името му по вестниците през цялото време, заедно с тези на момчетата нависоко, не знам какъв е, но е от Вашингтон, така че не можем да рискуваме. Боже, какво ще правим?

Не можем да рискуваме, помисли си и операторът на „Тагарт“ в Ню Йорк и предаде съобщението по телефона в дома на Джеймс Тагарт. В Ню Йорк беше почти шест сутринта и Джеймс Тагарт беше събуден от неспокойния сън на една тежка нощ. Изслуша обаждането с изопнато лице. Почувства същия страх, като началника на гарата в Уинстън, и то поради същата причина. Обади се в дома на Клифтън Лоуси. Целият бяс, който не можеше да излее върху Кип Чалмърс, беше изсипан по телефонната жица върху Клифтън Лоуси.

— Направи нещо! — крещеше Тагарт. — Не ме интересува какво ще правиш, това си е твоята работа, не моята, но се погрижи за това влакът да премине! Какво става, по дяволите? Никога не съм чувал „Комет“ да бъде задържан! Така ли управляваш отдела си? Хубава работа, важни пътници да започнат да ми пращат телеграми! Поне докато сестра ми беше на това място не ме будеха посред нощ за всеки счупен клин в Айова или Колорадо!

— Толкова съжалявам, Джим — гладко каза Клифтън Лоуси с тон, който балансираше между извинение, успокоение и необходимото количество снизходителна самоувереност. — Това е просто недоразумение. Нечия глупава грешка. Не се притеснявай, ще се погрижа. Бях си легнал, но ще се погрижа веднага.

Клифтън Лоуси не си беше легнал — тъкмо се беше върнал от обиколка из нощните клубове в компанията на една млада дама. Помоли я да почака и хукна към офисите на „Тагарт Трансконтинентал“. Никой от хората от нощния персонал, които го видяха там, не можеше да каже защо е решил да се появи лично, но не можеха да твърдят и че е ненужно. Той се втурна в няколко кабинета, беше видян от много хора и създаде впечатлението за важна дейност. Единственият физически резултат от това беше заповед, която тръгна по жиците към Дейв Мичъм, управител на отдела в Колорадо: „Дайте локомотив на господин Чалмърс веднага. Прекарайте «Комет» безопасно и без ненужни закъснения. Ако не сте в състояние да изпълнявате задълженията си, ще ви държа отговорни пред Комисията по унификация. Клифтън Лоуси“.

След това Клифтън Лоуси се обади на приятелката си да се присъедини към него и тръгна към един крайпътен мотел, за да е сигурен, че никой няма да може да го намери през следващите няколко часа. Диспечерът в Силвър Спрингс беше смаян от заповедта, която предаде на Дейв Мичъм, но Мичъм разбра. Знаеше, че нито една заповед в железниците не може да бъде формулирана по този начин, че не може да се даде локомотив на пътник; знаеше, че всичко е пиеса, предполагаше що за пиеса е това и го изби студена пот, щом осъзна кой ще бъде жертвения козел в пиесата.

— Какво става, Дейв? — попита началникът на гарата. Мичъм не отговори. Грабна телефона, а ръцете му трепереха, докато се молеше за връзка с оператора на „Тагарт“ в Ню Йорк. Изглеждаше като животно в капан. Помоли оператора в Ню Йорк да го свърже с дома на господин Клифтън Лоуси. Операторът се опита. Нямаше отговор. Той му се примоли да продължи да се опитва и изпробва всеки номер, за който можеше да се сети, на който можеше да бъде открит господин Лоуси. Операторът обеща и Мичъм затвори, но знаеше, че е безполезно да чака или да говори с когото и да е в отдела на господин Лоуси.

— Какво става, Дейв?

Мичъм му подаде заповедта и видя по лицето на началника, че капанът е точно толкова лош, колкото е подозирал. Обади се на регионалната централа на „Тагарт Трансконтинентал“ в Омаха, Небраска, и помоли да говори със старшия отговорник на района. Последва кратка тишина по жицата, след това гласът на оператора в Омаха му каза, че старшият отговорник е напуснал и е изчезнал преди три дни, „след дребен проблем с господин Лоуси“ добави гласът. Поиска да говори с помощник-отговорника за неговия район, но асистентът беше извън града за уикенда и не можеха да се свържат с него.

— Намерете ми някой друг! — крещеше Мичъм. — Който и да е, от който и да е район! За Бога, намерете някой, който да ми каже какво да правя!

Човекът, който дойде на телефона, беше помощник-отговорникът на района Айова-Минесота.

— Какво? — сряза той Мичъм още при първите му думи. — В Уинстън, Колорадо? Защо, по дяволите, се обаждате на мен?… Не, не ми казвайте какво е станало, не искам да знам!… Не, казах! Не! Няма да ме прецакате така, че да се налага да обяснявам след това защо съм направил или не съм направил нещо си за нещо си. Това не е мой проблем!… Говорете с някой от началниците на района, не се хващайте за мен, какво общо имам аз с Колорадо? По дяволите, откъде да знам, намерете главния инженер, говорете с него!

Главният инженер на Централния район отговори нетърпеливо:

— Да? Какво? Какво има? — и Мичъм се впусна в отчаяни обяснения. Когато главният инженер чу, че няма дизелов локомотив, се сопна: — Ами тогава ще задържите влака, разбира се! — но когато чу за господин Чалмърс, каза с внезапно омекнал глас:

— Хм… Кип Чалмърс? От Вашингтон?… Ами не знам. Това трябва да го реши господин Лоуси.

Когато Мичъм каза:

— Господин Лоуси ми нареди да уредя въпроса, но… — главният инженер се тросна с огромно облекчение:

— Тогава правете точно както е наредил господин Лоуси! — и затвори.

Дейв Мичъм внимателно затвори слушалката. Вече не крещеше. Вместо това отиде на пръсти до един стол, сякаш дебнеше нещо. Седна и остана вторачен дълго в заповедта на господин Лоуси. После прекара поглед през стаята. Диспечерът беше зает с телефона. Началникът на гарата и бригадирът бяха там, но се правеха, че не чакат. Щеше му се Бил Брент, главният диспечер, да си иде у дома, той обаче стоеше в един ъгъл и го гледаше. Бил беше дребен, слаб човек с широки рамене, беше на четирийсет, но изглеждаше по-млад, имаше бледото лице на човек, който работи в кабинет, и твърдите, сухи черти на каубой. Беше най-добрият диспечер в системата. Мичъм стана рязко и се качи в кабинета си, стиснал заповедта на Лоуси в ръка.

Дейв Мичъм не беше добър в това да разбира инженерни или транспортни проблеми, но разбираше хора като Клифтън Лоуси. Разбираше каква игра играят началниците в Ню Йорк и какво му причиняват в момента. Заповедта не му нареждаше да даде на господин Чалмърс парен локомотив, а просто „локомотив“. Ако дойдеше време да отговаря на въпроси, нима господин Лоуси нямаше да хлъцне от шок и възмущение, защото е очаквал един управител на клон да знае, че заповедта може да има предвид единствено дизелов локомотив? В заповедта се изискваше „Комет“ да се прекара безопасно — не трябва ли управителят да знае какво е безопасно? „И без ненужни закъснения“. Кое беше ненужно закъснение? Ако имаше риск от огромна катастрофа, нямаше ли едно закъснение от седмица или дори месец да бъде нужно?

На шефовете в Ню Йорк не им пука, мислеше си Мичъм, не ги интересува дали господин Чалмърс ще стигне навреме или пък ще ги застигне безпрецедентна катастрофа — интересуваше ги единствено да се уверят, че няма да носят отговорност за нито едно от двете. Ако задържеше влака — щяха да го превърнат в изкупителна жертва за гнева на господин Чалмърс; ако го пратеше през тунела и той не стигнеше западния изход — щяха да го обвинят за некомпетентността му; щяха да твърдят, че е действал противно на техните заповеди и в двата случая. Какво щеше да докаже? На кого? Човек не може да докаже нищо пред трибунал, който няма утвърдена политика, няма определена процедура, няма правила за доказателствата, нито пък свързващи принципи — трибунал като Комисията по унификация, която обявяваше хората за виновни или невинни както намереше за добре, без стандарти за вина или невинност.

Дейв Мичъм не знаеше нищо за философията на закона, но знаеше, че когато един съд не е обвързан с никакви правила, той не е обвързан и с никакви факти, и че делото не се основава на справедливост, а на връзки, и че съдбата ти зависи не от това какво си или не си направил, а кого познаваш или не познаваш. Запита се какъв шанс би имал на такова дело срещу господин Джеймс Тагарт, господин Клифтън Лоуси, господин Кип Чалмърс и могъщите им приятели.

Дейв Мичъм беше прекарал живота си в измъкване от необходимостта да взима решения — правеше го, като чакаше да му наредят и никога не беше сигурен в каквото и да е. Единственото, което допускаше до съзнанието си в момента, беше дълъг, възмутен хлип срещу несправедливостта. Съдбата му, мислеше си, го беше набелязала с несправедливо голям лош късмет: беше заклещен от началниците си, и то на единствената хубава работа, която някога беше получавал. Никога не бяха го учили, че начинът, по който е получил работата, и заклещването бяха неделими части от едно единно цяло.

Докато гледаше заповедта на Лоуси, той си мислеше, че може да задържи „Комет“, да прикачи вагона на господин Чалмърс за един локомотив и да го прати сам в тунела. Но поклати глава преди още мисълта да се оформи напълно: знаеше, че това ще принуди господин Чалмърс да осъзнае естеството на риска, че господин Чалмърс щеше да откаже и че щеше да продължи да изисква безопасен и несъществуващ локомотив. Нещо повече: това щеше да означава, че той, Мичъм, ще трябва да поеме отговорност, да признае, че осъзнава напълно опасността, да застане на открито и да определи точно ситуацията — единственият факт, върху избягването на който беше основан подходът на началниците му, единственият ключ към играта им.

Дейв Мичъм не беше от хората, които се бунтуват срещу положението си или поставят под въпрос моралния кодекс на висшестоящите. Неговият избор беше не да оспорва, а да следва политиката им. Бил Брент можеше да го победи във всяко технологично съревнование, но имаше едно начинание, в което той можеше да бие Брент без усилия. Някога съществуваше общество, в което хората се нуждаеха от талантите на Бил Брент, за да оцелеят — сега се нуждаеха от таланта на Дейв Мичъм.

Мичъм седна зад пишещата машина на секретарката си и с два пръста внимателно написа заповед до началника на гарата и още една до бригадира. Първата нареждаше началникът на гарата да събере незабавно локомотивен екипаж с цел, определена като „извънредна ситуация“, втората изискваше от бригадира „да изпрати най-добрия наличен локомотив в Уинстън, за да окаже помощ при извънредна ситуация“

Сложи индиговите копия от заповедите в джоба си, после отвори вратата, изкрещя на нощния диспечер да дойде и му предаде двете заповеди за двамата души долу. Нощният диспечер беше съвестно момче, което вярваше на началниците си и знаеше, че дисциплината беше първото правило в железниците. Учуди се, че Мичъм иска да изпрати писмено нареждане само един етаж по-долу, но не задаваше въпроси. Мичъм чакаше нервно. След малко видя фигурата на бригадира да преминава през двора към депото. Почувства облекчение: двамата мъже не бяха се качили, за да се изправят лично пред него — бяха разбрали и щяха да играят играта също като него.

Бригадирът вървеше през депото с поглед, забит в земята. Мислеше си за жена си, двете си деца и къщата — цял живот му бе нужен, за да я купи. Знаеше какво правеха началниците му и се чудеше дали трябва да откаже да им се подчини. Никога не беше се страхувал да не загуби работата си, с увереността на компетентен човек знаеше, че ако се скара с един работодател, винаги ще може да намери друг. Сега обаче се боеше — нямаше право да напуска или да си търси работа; — ако предизвикаше работодателя си, щеше да бъде хвърлен на безотговорната власт на една-единствена комисия, и ако комисията вземеше решение срещу него, това означаваше да го осъдят на бавна гладна смърт: нямаше да има достъп до никаква работа. Знаеше, че комисията би отсъдила срещу него, знаеше, че ключът към мрачната, капризна тайна на противоречивите й решения беше тайната сила на връзките. Какъв шанс имаше срещу господин Чалмърс? Имаше време, когато собственият интерес на работодателите му изискваше той да прилага най-добрите си умения. Сега уменията му не бяха вече необходими. Имаше време, когато от него се изискваше да дава най-доброто от себе си и му се плащаше в съответствие с това. Сега можеше да очаква само наказание, ако се опиташе да последва съвестта си. Имаше време, когато трябваше да мисли. Сега не искаха да мисли, само да се подчинява. Не искаха вече да има съвест. Тогава защо да надига глас? Заради кого? Мислеше си за пътниците — за тристате пътници на борда на „Комет“ Мислеше за децата си. Имаше син в гимназията и дъщеря на деветнайсет, с която беше неудържимо и болезнено горд, защото тя беше призната за най-красивото момиче в града. Запита се дали може да остави децата си със съдбата на децата на безработните, които беше виждал из западналите райони, в селищата около затворените фабрики и покрай линиите на спрени железници. Видя с ужас и учудване, че изборът, който сега се изправяше пред него, беше между живота на децата му и живота на пътниците на „Комет“ Подобен конфликт никога не е бил възможен преди. Именно чрез защитата на безопасността на пътниците той печелеше сигурност за децата си; служеше на едното, служейки на другото; нямаше сблъсък на интереси, нито призиви за жертва. Сега, ако искаше да спаси пътниците, трябваше да го направи за сметка на децата си.

Спомни си мъгляво проповедите, които беше слушал за красотата на саможертвата, за доблестта да жертваш за другите онова, което ти е най-скъпо. Не знаеше нищо за философията на етиката, но изведнъж осъзна — не с думи, а чрез някаква тъмна, ядна, дива болка, — че ако това беше доблест, той не иска да има нищо общо с нея.

Влезе в депото и поръча голям, стар парен локомотив да бъде приготвен за пътуване до Уинстън.

Началникът на гарата посегна към телефона в кабинета на диспечера, за да събере локомотивен екипаж, както му беше наредено. Но ръката му спря, хванала слушалката. Изведнъж го порази мисълта, че събира мъже за смърт, и че от двайсетте живота, които бяха изредени на листа пред него, два щяха да намерят своя край след неговия избор. Изпита физическо усещане за студ, нищо повече — не чувстваше загриженост, единствено озадачено безразличие. Работата никога не е била да призовава мъже, за да умрат — работата му беше да ги събира, за да изкарват прехраната си. Странно е, мислеше си, и беше странно, че ръката му беше спряла; онова, което я беше накарала да спре, приличаше на нещо, което би изпитал преди двайсет години — не, само преди месец, не повече.

Той беше на четирийсет и осем години. Нямаше семейство, нито приятели, нито пък някакви връзки с каквото и да е живо същество на света. Цялата отдаденост, на която беше способен, отдаденост, която другите пръскат между многото случайни грижи, той беше посветил на малкия си брат — брат, с двайсет и пет години по-млад от него, когото беше отгледал. Беше го пратил в технически колеж и беше разбрал, както и всички преподаватели, че момчето носи белега на гения на челото на мрачното си, младо лице. Със същата праволинейна отдаденост момчето се интересуваше единствено от ученето си — без спорт, без партита и момичета, само от видението на онова, което щеше да създаде като изобретател. Беше завършил колежа и беше отишъл с необичайна за възрастта си заплата в изследователска лаборатория на голям електрически концерн в Масачузетс.

Сега беше двайсет и осми май. На първи май беше издадена директива 10–289. И вечерта на първи май го бяха уведомили, че брат му се е самоубил.

Началник-гарата слушаше как разправят, че директивата е необходима, за да се спаси страната. Не знаеше дали това е вярно или не — нямаше и как да знае какво е необходимо за спасяването на една страна. Но, подтикнат от някакво чувство, което не можеше да изрази, той беше влязъл в кабинета на редактора на местния вестник и беше помолил да публикуват историята за смъртта на брат му. „Хората трябва да знаят“ — това беше единствената причина, която можеше да посочи. Не можеше да обясни, че разстроените връзки на ума му бяха оформили безсловесното заключение, че ако това се прави по волята на народа, то народът трябва да знае — не можеше да повярва, че ще го направят, ако знаят. Редакторът беше отказал, беше заявил, че това ще е лошо за морала на страната.

Бригадирът не знаеше нищо за политическата философия, но знаеше, че в този момент е загубил всяка грижа за живота или смъртта на което и да е човешко същество в страната. Мислеше си, с ръка върху телефонната слушалка, че може би трябва да предупреди хората, на които щеше да се обади. Те му вярваха — никога не би им хрумнало, че той съзнателно може да ги прати на смърт. Но после поклати глава: това беше само стара мисъл, мисъл от миналата година, останка от времето, когато и той им вярваше. Сега нямаше значение. Мозъкът му работеше бавно, сякаш влачеше мислите си из вакуум, където нямаше никаква емоция, която да ги понесе напред — помисли си, че ще има проблеми, ако предупреди когото и да е, ще настане някаква борба и тъкмо той трябваше да направи някакво огромно усилие, за да я започне. Беше забравил за какво човек започва подобна борба. Истина? Справедливост? Братска любов? Не искаше да полага усилия. Беше много уморен. Ако предупредеше всички хора в списъка си, нямаше да има кой да подкара локомотива, така че щеше да спаси два живота и триста други на борда на „Комет“. Но нищо не откликваше на цифрите в ума му — „животи“ беше просто дума, която нямаше значение.

Той вдигна телефонната слушалка до ухото си, обади се на два номера, повика механик и огняр да се явят на работа веднага.

Локомотив №306 беше тръгнал за Уинстън, когато Дейв Мичъм слезе долу.

— Приготви ми дрезина — нареди той, — ще се кача до Феърмаунт.

Феърмаунт беше малка гара на двайсет мили на изток по линията. Хората кимнаха, без да задават въпроси. Бил Брент не беше сред тях. Мичъм влезе в кабинета на Брент. Той беше там, седнал мълчаливо зад бюрото си, изглежда чакаше.

— Отивам във Феърмаунт — каза Мичъм. Гласът му беше агресивно и прекалено небрежен, сякаш внушаваше, че не е необходим отговор. — Преди няколко седмици там имаха дизел… някакви спешни поправки или нещо такова… Отивам да видя дали можем да го използваме — той млъкна за миг, но Брент не каза нищо. — Както са се стекли нещата, не можем да задържим влака до сутринта. Трябва да поемем риска, независимо какво ще решим. Аз си мисля, че може би този дизел ще свърши работа, но това е последната ни възможност. Така че ако не получиш известие от мен до половин час, подпиши заповедта и прати „Комет“ през тунела с локомотив №306.

Каквото и да си беше мислил Брент, не можеше да повярва, когато го чу. Не отговори веднага, сетне каза съвсем тихо:

— Не.

— Как така „не“?

— Няма да го направя.

— Как така няма да го направиш? Това е заповед!

— Няма да го направя — гласът на Брент притежаваше твърда увереност, незамъглена от каквато и да е емоция.

— Отказваш да се подчиниш на заповед?

— Да.

— Но ти нямаш право да отказваш! И няма да споря. Така реших, отговорността е моя и не те питам за мнението ти. Работата ти е да изпълняваш моите заповеди.

— Ще ми връчиш ли тази заповед писмено?

— Защо, дяволите да те вземат, да не намекваш, че не ми вярваш? Така ли е?

— Защо трябва да ходиш във Феърмаунт, Дейв? Защо не им се обадиш за този дизел, ако мислиш, че имат такъв?

— Няма да ми казваш как да си върша работата! Няма просто да си седиш там и да ме разпитваш! Ще си държиш мутрата затворена и ще правиш каквото ти казвам, или ще ти дам възможност да говориш — пред Комисията по унификация!

Беше трудно да се отгатнат емоциите по каубойското лице на Брант, но Мичъм видя нещо, което наподобяваше изражение на невярващ ужас — само че ужасът идваше от нещо, което само той виждаше, не от думите, и при това не носеше страх — или поне не страхът, на който Мичъм се беше надявал. Брент знаеше, че утре сутрин неговата дума ще се изправи срещу тази на Мичъм — Мичъм щеше да отрече, че е издавал заповедта, щеше да покаже писмено доказателство, че локомотив №306 е изпратен в Уинстън само „да окаже помощ“ и щеше да доведе свидетели, че е отишъл във Феърмаунт да търси дизел; Мичъм щеше да твърди, че фаталната заповед е издадена от и е отговорност изцяло на Бил Брент, главния диспечер, и случаят нямаше да бъде кой знае какво, дори нямаше да издържи на детайлно проучване, но щеше да е достатъчно за Комисията, чиято политика беше последователна единствено в това да не позволява детайлни проучвания. Брент знаеше, че можеше да играе същата игра и да прехвърли заговора върху друга жертва, знаеше, че е достатъчно умен, за да може да го стори, само дето по-скоро щеше да умре, отколкото да го направи.

Не Мичъм го караше да седи, вцепенен от страх. Беше осъзнаването, че няма на кого да се обади, да му разкаже всичко и така да го спре — нито един висшестоящ по линията, от Колорадо до Омаха и Ню Йорк. Те бяха вътре, всичките, правеха едно и също, бяха дали на Мичъм властта и метода. Сега Дейв Мичъм беше част от тази железопътна компания, а той, Бил Брент, не.

Както Бил Брент се беше научил да вижда — само с един поглед към няколко цифри върху лист хартия — разпределението на всички коловози в участъка, така сега виждаше целия си живот и пълната цена на решението, което взимаше. Не беше се влюбвал, докато не беше преминал ранната си младост — беше на трийсет и шест, когато намери жената, която искаше. Беше сгоден за нея от четири години, трябваше да чака, защото трябваше да издържа майка си и сестра си — вдовица с три деца. Никога не го плашеше товарът, защото знаеше, че може да го понесе, и никога не беше поемал задължение, освен ако не беше сигурен, че може да го изпълни. Беше чакал, беше пестил пари, и сега беше стигнал момента, когато се чувстваше свободен, за да бъде щастлив. Щеше да се ожени след няколко седмици, през юни. Мислеше за това, докато седеше зад бюрото си, гледайки Дейв Мичъм, но мисълта не породи колебание, само съжаление и далечна тъга — далечна, защото той знаеше, че не може да я допусне да се намеси в тази момент.

Бил Брент не знаеше нищо за епистемологията, но знаеше, че човек трябва да живее съобразно собственото си рационално схващане за реалността, че не може да действа срещу нея, да я избегне или да намери заместител, и че няма друг начин да се живее. Той се изправи.

— Вярно е, че докато съм на тази работа, не мога да откажа да ти се подчиня — каза той. — Но мога, ако напусна. Така че напускам.

— Ти… какво?

— Напускам от настоящия момент.

— Но ти нямаш право да напускаш, проклето копеле! Не знаеш ли? Не знаеш ли, че ще те хвърля в затвора за това?

— Ако искаш утре сутрин да изпратиш шерифа за мен, аз ще съм у дома. Няма да се опитвам да избягам. Няма къде да отида.

Дейв Мичъм беше висок метър и осемдесет и пет, с фигура на професионален боксьор, но стоеше и трепереше от бяс и ужас над крехкото тяло на Бил Брент.

— Не можеш да напускаш! Законът го забранява! Имам закон! Не можеш да си тръгнеш от мен! Няма да те пусна! Няма да ти позволя да напуснеш тази сграда!

Брент отиде до вратата.

— Ще повториш ли заповедта, която ми даде, пред другите? Не? Тогава тръгвам.

Докато отваряше вратата, юмрукът на Мичъм профуча, удари лицето му и го повали на пода. Началникът на гарата и бригадирът стояха на прага.

— Той напусна! — изкрещя Мичъм. — Страхливото копеле напусна в такъв момент! Той е закононарушител и страхливец!

Докато бавно се мъчеше да се надигне от пода, през мъглата от кръв, която се стичаше в очите му, Бил Брент погледна нагоре към двамата мъже. Видя, че разбират, но видя и затворените лица на хора, които не искат да разберат, не искат да се намесват и го мразят за това, че ги излага на риска в името на справедливостта. Не каза нищо, изправи се на крака и напусна сградата.

Мичъм избягваше да гледа другите.

— Ей, ти — извика той и махна с глава към нощния диспечер в другия край на стаята. — Ела тук. Трябва да поемеш веднага.

Когато вратата се затвори, той повтори на момчето историята с дизела във Феърмаунт, както я беше разказал на Брент, и му нареди да прати „Комет“ през тунела с локомотив №306, ако не получи известие от него до половин час. Момчето не беше в състояние да мисли, да говори или да разбира каквото и да е: продължаваше да вижда кръвта по лицето на Бил Брент, който беше негов идол.

— Да, сър — замаяно отговори то.

Дейв Мичъм тръгна за Феърмаунт, като разправяше на всеки работник и стрелочник, когото видеше, докато се качваше на дрезината, че отива да търси дизелов локомотив за „Комет“.

Нощният диспечер стоеше зад бюрото си, гледайки часовника и телефона, и се молеше телефонът да звънне и да се обади господин Мичъм. Но половин час мина в тишина, и когато останаха само три минути, момчето изпита ужас, който не можеше да обясни — знаеше само, че не иска да изпраща заповедта. Обърна се към началника на гарата и към бригадира и ги попита колебливо:

— Господин Мичъм ми даде заповед, преди да тръгне, но се чудя дали трябва да я изпратя, защото… не мисля, че е правилна. Той каза…

Началникът се извърна — не изпитваше жал: момчето беше почти на възрастта на брат му. Бригадирът се сопна:

— Прави точно както ти е казал господин Мичъм. Не трябва да мислиш — и излезе от стаята.

Отговорността, която Джеймс Тагарт и Клифтън Лоуси бяха избегнали, сега лежеше на раменете на треперещо, ужасено момче. То се поколеба, после събра кураж с мисълта, че не бива да подлага на съмнение добронамереността и компетентността на началниците в компанията. Не знаеше, че възгледите му за железопътна компания и нейните ръководители е от преди век. Със съзнателната прецизност на железничар, в момента, в който стрелката на часовника отброи половин час, той написа името си на заповедта, която нареждаше „Комет“ да тръгне с локомотив №306 и я предаде на гара Уинстън.

Началникът на гарата в Уинстън потръпна, когато видя заповедта, но той не беше човек, който да не се подчини на властта. Каза си, че може би тунелът не е толкова опасен, колкото си е мислел. Каза си, че най-добрият подход в наши дни е да не се мисли.

Когато предаде копията от заповедта на кондуктора и на механика на „Комет“, кондукторът се огледа бавно из стаята, от лице на лице, сгъна листа, сложи го в джоба си и излезе, без да каже и дума. Механикът стоеше и гледаше листа за миг, после го хвърли и каза:

— Няма да го направя. И ако се е стигнало до там тази компания да издава подобни заповеди, аз няма да работя за нея. Бройте ме за напуснал.

— Но ти не можеш да напускаш! — извика началникът на гарата. — Ще те арестуват!

— Ако ме намерят — каза механикът и излезе от гарата в безбрежния мрак на планинската нощ. Механикът от Силвър Спрингс, който беше докарал №306, седеше в един ъгъл на стаята. Той се разсмя и каза:

— Бъзльо.

Началникът на гарата се обърна към него.

— Ще го направиш ли ти, Джо? Ще поемеш ли „Комет“?

Джо Скот беше пиян. Едно време на железничар, явил се на работа и с най-малки признаци, че е пил, щеше да се гледа като на доктор, дошъл на работа с белези от дребна шарка по лицето си. Но Джо Скот беше привилегирован. Преди три месеца го бяха уволнили за нарушаване на правилата за безопасност, което беше довело до сериозна катастрофа, преди две седмици го бяха върнали на работа по заповед на Комисията по унификация. Беше приятел на Фред Кинън, защитаваше интересите на Кинън в профсъюза — не срещу работодателите, а срещу членовете.

— Естествено — каза Джо Скот. — Ще поема „Комет“. Ще го прекарам, ако се движа достатъчно бързо.

Огнярят на №306 беше останал в кабината на локомотива. Погледна притеснено нагоре, когато дойдоха да прикачат локомотива в предния край на „Комет“, гледаше червените и зелените светлини на тунела, които висяха на двайсет мили разстояние, сред завои. Но той беше кротък, сговорчив човек — добър огняр, без надежда някога да се издигне до механик, яките му мускули бяха единственият му актив. Беше сигурен, че началниците му знаят какво правят, така че не рискува да задава никакви въпроси.

Кондукторът стоеше до задния край на „Комет“. Погледна светлините на тунела, а после — дългата верига от прозорците на влака. Само няколко бяха осветени, от повечето струеше единствено слабият син отблясък на нощните лампи, промъкнал се изпод спуснатите завеси. Мислеше си, че трябва да вдигне пътниците и да ги предупреди. Имаше време, когато поставяше сигурността на пътниците над собствената си, не заради любов към другите, а защото тази отговорност беше част от работата му, която приемаше и се гордееше, че върши. Сега чувстваше презрително безразличие и не изпитваше никакво желание да ги спасява. Те бяха поискали и приели директива 10–289, продължаваха да живеят и всекидневно да извръщат глава, за да избегнат присъдите, които Комисията по унификация издаваше върху беззащитни жертви — защо сега той да не се отвърне от тях? Ако спасеше живота им, нито един нямаше да излезе и да го защити, когато Комисията по унификация го осъдеше за неподчинение на заповед, за раздухване на паника, за забавянето на господин Чалмърс. Нямаше желание да става мъченик, за да позволи на хората да продължат да се отдават на своето собствено безотговорно зло.

Когато дойде моментът, той вдигна фенера си и даде знак на механика да тръгва.

— Видя ли? — каза триумфално Кип Чалмърс на Лестър Тък, когато колелата под краката им подскочиха напред. — Страхът е единственият практичен начин да се справяш с хората.

Кондукторът влезе в коридора на последния вагон. Никой не го видя, когато слезе по стълбите от другата страна, измъкна се от влака и изчезна в тъмнината на планините.

Един стрелочник стоеше в готовност да премести стрелката, която щеше да изпрати „Комет“ от страничния на главния коловоз. Погледна влака, докато се приближаваше бавно към него. Беше само светещ бял глобус с лъч, изстрелян високо над главата му, и гръм, който премина по релсите под краката му. Знаеше, че стрелката не бива да се мести. Помисли си за онази нощ преди десет години, когато беше рискувал живота си в наводнение, за да спаси влака от отнасяне. Но той знаеше, че времената са се променили. В момента, в който премести стрелката и видя фарът да извива настрани, знаеше, че ще мрази работата си до края на живота си.

„Комет“ се източи от страничния коловоз в тънка права линия и навлезе в планините, с лъча на прожектора като протегната ръка, която сочеше пътя, а осветените стъклени извивки на панорамния салон я завършваха.

Някои от пътниците на борда на „Комет“ бяха будни. Когато влакът започна спираловидното си изкачване, те видяха светлинните на Уинстън, скупчени в ниското в тъмнината под прозорците, сетне същата тази тъмнина, но с червените и зелени светлини до входа на тунела в горния край на прозорците. Светлините на Уинстън ставаха все по-малки всеки път, когато се появяваха; черната дупка на тунела ставаше все по-голяма. От време на време черен воал се простираше покрай прозорците и затъмняваше светлините: беше гъстият дим от парния локомотив.

Докато тунелът се приближаваше, те видяха на ръба на небето, далеч на юг, в празното пространство между скалите, пламъчето на един жив огън, което се извиваше от вятъра. Не знаеха какво е това и не искаха да научат.

Казват, че катастрофите са въпрос на чиста случайност, и със сигурност има хора, които биха казали, че пътниците на борда на „Комет“ не са виновни или отговорни за онова, което им се случи.

Мъжът в спално купе А, във вагон №1, беше професор по социология, който преподаваше, че индивидуалните способности нямат значение, че индивидуалното усилие е безсмислено, че индивидуалното съзнание е безполезен лукс, че няма индивидуален ум, характер или достижение, че всичко се постига колективно, и че масата има значение, а не човекът.

Мъжът в купе №7, във вагон №2, беше журналист, който пишеше, че е оправдано и морално да се използва принуда „за добра кауза“, който вярваше, че има право да отприщва физическо насилие срещу другите, да разрушава животи, да задушава амбиции, да убива желания, да насилва убеждения, да затваря, обира, убива — в името на всяко нещо, което сметне за „добра кауза“, която дори не трябваше да бъде идея, тъй като никога не беше определил какво смята за добро, а просто твърдеше, че го определя по „усет“ — усет, който не беше ограничен от каквото и да е знание, тъй като той смяташе емоцията за по-висша от знанието и се основаваше единствено на своите „добри намерения“ и на силата на оръжието.

Жената в купе №10, във вагон №3, беше възрастна учителка, която беше прекарала целия си живот в това да превръща клас след клас безпомощни деца в мизерни страхливци, защото ги беше учила, че волята на мнозинството е единственият стандарт за добро и зло, че мнозинството може да прави, каквото реши, че не трябва да утвърждават личностите си, а да правят като другите.

Мъжът в салон Б, във вагон №4, беше издател на вестник, който вярваше, че хората са зли по природа и негодни за свобода, че основните им инстинкти, ако бъдат оставени без контрол, са да лъжат, да грабят и да се избиват един друг, и следователно хората трябва да бъдат управлявани чрез лъжи, обир и убийство, които обаче трябва да се изключителна привилегия на управниците, за да принуждават хората да работят, да ги учат да бъдат морални и да ги държат в оковите на реда и справедливостта.

Мъжът в спално купе Н, във вагон №5, беше бизнесмен, който беше получил бизнеса си — една мина — с помощта на правителствен заем, по закона за изравняване на възможностите.

Мъжът в салон А, във вагон №6, беше финансист, който беше направил състояние, след като беше купил „замразени“ облигации на „Тагарт“ и беше накарал приятелите си във Вашингтон да ги „размразят“.

Мъжът от място №5 във вагон №7, беше работник, който вярваше, че има „право“ на работа, независимо дали работодателят му го иска или не.

Жената в купе №6, във вагон №8, беше преподавателка, която смяташе, че като потребител има „право“ на транспорт, независимо дали хората от железниците искат да й го предоставят или не.

Мъжът в купе №2, във вагон №9, беше професор по икономика, който защитаваше отмяната на частната собственост с обяснението, че интелигентността не играе никаква роля в индустриалното производство, че разумът на човека се оформя от материалните инструменти, че всеки може да управлява фабрика или железница и трябва само да се присвоят съответните машини.

Жената в спално купе Д, във вагон №10, беше майка, която беше сложила двете си деца да спят на горното легло, беше ги завила внимателно, за да ги предпази от друсането; майка, чиито съпруг работеше за правителството и прилагаше директиви, които тя самата защитаваше с думите: „Не ме интересува, само богатите ще пострадат. В крайна сметка, аз трябва да мисля за децата си“.

Мъжът в купе №3, във вагон №11, беше сополив дребен невротик, който пишеше евтини пиески, в които, като социално послание, вмъкваше страхливо дребни цинизми с извода, че бизнесмените са мошеници.

Жената в купе №9, във вагон №12, беше домакиня, която вярваше, че има правото да избира политици, за които не знае нищо, за да контролират гигантска индустрия, от която нищо не разбираше.

Мъжът в спално купе Ф, във вагон №13, беше адвокат, който беше казал: „Аз ли? Аз ще намеря начин да работя при всяка политическа система.“

Мъжът в спално купе А, във вагон №14, беше професор по философия, който преподаваше, че няма разум — откъде знаеш, че тунелът е опасен? Че няма реалност — как да докажеш, че тунелът съществува? Че няма логика — защо твърдиш, че влаковете не могат да се движат без движеща сила? Че няма принципи — защо трябва да си обвързан със закона за причината и следствието? Че няма права — защо да не оковеш хората на работните им места със сила? Че няма морал — какво е моралното в ръководенето на железница? Че няма абсолютни неща — какво значение има за теб дали си жив или мъртъв? Учеше, че не знаем нищо — защо да се противопоставяме на заповедите на висшестоящите? Че никога не можем да бъдем сигурни в каквото и да е — откъде знаеш, че си прав? Че трябва да действаме с оглед на момента — не искаш да рискуваш работата си — нали?

Мъжът в салон Б, във вагон №15, беше наследник, който беше наследил богатството си, и който не спираше да повтаря: „Защо Риърдън да е единственият, на когото е разрешено да произвежда риърдънов метал?“

Мъжът в спално купе А, във вагон №16, беше хуманист, който беше казал: „Способните хора ли? Не ме интересува дали страдат. Трябва да бъдат наказани, за да издържат некомпетентните. Честно казано, не ме интересува дали това е справедливо или не. Гордея се, че не се старая да въздавам каквато и да е справедливост на способните, когато става въпрос за милост към изпадналите в нужда“.

Тези пътници бяха будни — нямаше и един човек във влака, който да не споделя една или повече от техните идеи. Когато влакът влезе в тунела, пламъкът на Факела на Уайът беше последното нещо, което видяха на този свят.

ГЛАВА XVIII

В ИМЕТО НА НАШАТА ЛЮБОВ

Слънцето докосваше върховете на дърветата по склона на хълма и те изглеждаха сребристосини, уловили цвета на небето. Дагни стоеше на вратата на хижата, с първите слънчеви лъчи по челото си и километри гора, разпрострели се в краката й. Листата се преливаха от сребристо в зелено, в замъглената синева на сенките по пътя долу. Светлината се процеждаше между клоните и избликваше нагоре във внезапна струя, когато се натъкнеше на папрат, която се превръщаше във фонтан от зелени лъчи. Доставяше й удоволствие да наблюдава движението на светлината върху неподвижния пейзаж, където нищо друго не можеше да помръдне.

Беше отбелязала датата, както правеше всяка сутрин, на лист хартия, който беше заковала на стената на стаята си. Смяната на датите на листа беше единственото движение в неподвижността на дните й — като сметката, която води затворник на пустинен остров. Тази сутрин датата беше двайсет и осми май.

Възнамеряваше датите да са насочени към някаква цел, но не можеше да каже дали я е постигнала. Беше дошла с три задачи, които си беше поставила като заповед: почини си, научи се да живееш без железопътната компания, премахни болката от пътя си. Премахни я — точно тези думи използва. Чувстваше се така, сякаш беше вързана за някакъв ранен непознат, който всеки момент щеше да получи инфаркт и да я удави във виковете си. Не чувстваше никакво съжаление към него, само презрително нетърпение — трябваше да се бори с него и да го унищожи, тогава пътят й щеше да бъде чист, за да реши какво иска да прави — но непознатият не беше лесен за побеждаване.

Задачата да си почине беше по-лесна. Откри, че харесва самотата — будеше се сутрин с чувство на уверена щедрост, чувство, че може да се втурне напред с желание, че може да се занимава с всичко, на което се натъкне. В града живееше с хроничното напрежение да издържа на напора на гнева, възмущението, отвращението, презрението.

Единствената опасност, която я заплашваше тук, беше простата болка от някой физически инцидент, която изглеждаше невинна и лесна в сравнение с другото. Хижата беше далеч от всички натоварени пътища — беше останала така, както я беше оставил баща й. Готвеше на печка с дърва, които събираше по склоновете. Изчисти храстите около стените, поправи покрива, боядиса вратата и рамките на прозорците. Дъждовете, плевелите и храстите бяха погълнали стъпалата на онова, което някога е било терасирана пътека, водеща от пътя до хижата. Тя я поправи, почисти терасите, подреди отново камъните, укрепи меката земя със стени от речни камъни. Доставяше й удоволствие да измисля сложни системи от лостове и макари от стари парчета метал и въжета, и с тях да мести парчетата скала, което беше много над физическите й възможности. Посади няколко стръка латинка и грамофончета, за да види как едните бавно се разстилат по земята, а другите се увиват по стъблата на дърветата, да ги види как растат, да види напредъка и движението.

Работата й даваше спокойствието, от което имаше нужда — не беше обърнала внимание как или защо беше започнала да я върши; беше станало без съзнателно намерение, но я видя как расте изпод ръцете й, дърпа я напред, дава й оздравяващо чувство за покой. Сетне разбра, че онова, от което има нужда, е движението към някаква цел, независимо колко малка е и как изглежда, чувството за действие, което се развива стъпка по стъпка към някакъв избран край, през някакъв отрязък от време. Готвенето беше като затворен цикъл, който изчезваше, щом свърши, без да води до никъде. Но строежът на пътеката беше живо доказателство, че нито един ден не беше изчезнал зад гърба й, а всеки ден съдържаше всички предходни, всеки ден придобиваше безсмъртие с всяко следващо утро. Кръгът, мислеше си, е движението, свойствено за физическата природа, казват, че в неодушевената вселена около нас има единствено кръгово движение, но правата линия е отличителният белег на човека, правата линия на геометричната абстракция, която създава пътища, коловози и мостове, правата линия, която прорязва виещата се безцелност на природата с целенасочено действие с начало и край.

Готвенето, мислеше си, е като да подаваш въглища в пещта на локомотив за огромен пробег, но що за малоумно мъчение би било да се захранва локомотив, който няма да пътува за никъде? Несвойствено е за човешкия живот да бъде кръг или поредица кръгове, които да изпадат като нули зад гърба на човека, човешкият живот трябва да е права линия на движение от цел към по-далечна цел, като всяка води до следващата и до един растящ краен резултат, като пътуване по линията на железница, от гара на гара, до… о, я стига!

Стига, каза си тя спокойно и строго, когато писъкът на ранения непознат беше задушен, не мисли за това, не гледай твърде надалеч, харесва ти да строиш тази пътека, поправи я, не гледай отвъд полите на хълма.

Беше ходила с колата няколко пъти до магазина в Уудсток, на двайсет мили от там, за да си купи хранителни продукти. Уудсток беше малка купчина от умиращи сгради, построени преди много, много поколения, поради някаква причина и с някаква надежда, които бяха отдавна забравени. До там нямаше железница, нямаше електричество — само един междуселски път, който от година на година се използваше все по-малко. Единственият магазин беше дървена барака с изядени от паяците ъгли и ръждясало парче ламарина по средата на пода, изгнило от дъждовете, които минаваха необезпокоявано през капещия покрив. Магазинерката беше дебела, бледа жена, която се движеше с усилие, но изглеждаше безразлична към страданието си. Запасите от храна се състояха от прашни кутии с избелели етикети, малко зърнени храни и няколко зеленчука, които гниеха в стари кошове пред вратата.

— Защо не махнете зеленчуците от слънцето? — попита веднъж Дагни. Жената я погледна неразбиращо, сякаш не можеше да разбере как може да се задава такъв въпрос.

— Винаги са си били там — с безразличие отговори тя.

Докато караше обратно към хижата, Дагни погледна нагоре към един планински поток, който падаше със страшна сила по стръмната гранитна стена, а пръските висяха като мъгла от дъги, огрени от слънцето. Мислеше си, че може да се построи водноелектрическа централа, достатъчно голяма, за да доставя енергия за хижата и за град Уудсток, който можеше да започне да произвежда, онези ябълкови дървета, които бяха необичайно много сред плътната растителност на склоновете, бяха останки от овощни градини, ами ако някой си ги вземе обратно и построи малко разклонение до най-близката железопътна линия… о, я стига!

— Днес няма керосин — каза магазинерката при следващото й пътуване до Уудсток. — В четвъртък вечерта валя, а когато вали, камионите не могат да минат през клисурата Феърфилд, пътят е наводнен, а камионът с керосина ще минава отново следващия месец.

— Ако знаете, че пътят се наводнява всеки път, когато вали, защо не вземете да го оправите?

Жената отговори:

— Пътят винаги си е бил така.

Докато караше обратно, Дагни спря на билото на един хълм и погледна прострелия се под нея селски пейзаж. Погледна клисурата Феърфилд, където селският път, виейки се из блатистата земя под нивото на реката, беше приклещен в процепа между два хълма. Щеше да е просто да се преминат тези хълмове, мислеше си тя, да се построи път от другата страна на реката, хората от Уудсток нямаше какво да правят, тя можеше да ги научи — да прокара път направо на югозапад, да спести мили, да ги свърже с щатската магистрала при товарното депо на… о, я стига!

След като се мръкна, тя прибра керосиновата лампа и седна в хижата на светлината на една свещ, слушайки музика от малкото портативно радио. Търсеше симфонични концерти и прекарваше стрелката бързо всеки път, когато чуеше дрезгавите звуци на новинарска емисия — не искаше никакви новини от града.

Не мисли за „Тагарт Трансконтинентал“, беше си казала тя през първата си нощ в хижата, не мисли за нея, докато не си в състояние да чуваш думите по същия начин като „Атлантик Саутърн“ или „Асошиейтед Стийл“. Но седмиците минаваха и раната така и не зарастваше. Струваше й се, че се бори с непредсказуемата жестокост на собствения си разум. Лежеше в леглото, унесена, после изведнъж се замисляше, че конвейерът на станцията за въглища в Уилоу Бенд, Индиана, е износен, беше го видяла от прозореца на вагона си при последното си пътуване, трябва да им каже да го сменят, иначе… после сядаше в леглото и викаше: „Стига!“ — и спираше, но оставаше будна през остатъка от нощта.

Седеше на прага на хижата при залез и наблюдаваше движението на листата, които се укротяваха в здрача, после виждаше искрите от светулките да се надигат от тревата, да просветват и да угасват във всяко смрачаващо се ъгълче, да мигат бавно, сякаш с миг предупреждение — бяха като светлините на семафорите, намигащи нощем по линията на… стига!

Ужасяваше се точно от тези моменти, когато не можеше да спре, моментите, когато, неспособна да остане права, сякаш изпитваше физическа болка, без граница, която да я отдели от болката в ума й, тя падаше на пода на хижата или на земята в гората и оставаше неподвижна, с лице, притиснато о стола или о някой камък, и се бореше да не закрещи, докато изведнъж те се оказваха толкова близо до нея и толкова реални, като тялото на любовник: двете линии на релсите, които бягаха към общата точка на хоризонта, предницата на локомотив, който разсичаше пространството с буквите ТТ, звукът на колелетата, които потракваха в подчертан ритъм под пода на вагона й, статуята на Нат Тагарт в чакалнята на терминала. Борейки се да не ги разпознава, да не ги чувства, с вкочанено тяло, мъчително търкайки лицето си с ръка, тя се опитваше да извлече цялата останала сила в съзнанието си и да я вложи в беззвучното, равно повторение на думите: преодолей го. Имаше дълги периоди на спокойствие, когато беше в състояние да се изправи срещу проблема си с безстрастната яснота, с която претегляше инженерен проблем. Но не можеше да намери отговор. Знаеше, че отчаяният й копнеж по железницата ще изчезне, ако се убеди, че е невъзможен или неприличен. Но копнежът идваше от увереността, че истината и правото са на нейна страна, че врагът е ирационалността и нереалността, че не може да си постави друга цел или да събере любовта да я достигне, когато истинското й достижение е било изгубено — не заради някаква висша сила, а заради грабливото зло, което постига всичко чрез безсилието си.

Можеше да се откаже от компанията, можеше да намери удовлетворение тук, в тази гора, но щеше да построи пътеката, да стигне до пътя долу, после да възстанови и пътя, сетне щеше да стигне до магазинерката в Уудсток и това щеше да е краят, а бялото, празно лице, което зяпаше вселената в застинала апатия, щеше да постави предела на усилията й. Защо? — чу се да вика силно. Нямаше отговор. Тогава стой тук, докато намериш отговор, мислеше си тя. Няма къде да отидеш, не можеш да мръднеш, нямаш зелена светлина, докато… докато не научиш достатъчно, за да избереш крайна спирка.

Имаше дълги, тихи вечери, когато емоцията, която я караше да стои неподвижно и да гледа недостъпната далечина отвъд избледняващата светлина на юг, беше самота и копнеж по Ханк Риърдън. Тя искаше да зърне неотстъпчивото му лице — уверено лице, което я гледа с недоловима усмивка. Но знаеше, че не може да го види, преди да спечели битката си. Усмивката му трябваше да се заслужи, беше предназначена за противник, който изправяше нейната сила срещу неговата, не за съсипан от болка нещастник, който би потърсил облекчение в тази усмивка и така би разрушил нейното значение. Той не можеше да й помогне да живее, не можеше да й помогне да реши с каква цел иска да продължи да живее.

Усещаше лека тревога от сутринта, когато беше отбелязала петнайсети май на календара си. Беше се насилила да слуша новините, от време на време — не беше чула да споменават името му. Страхът й за него беше последната й връзка с града, продължаваше да привлича очите й към хоризонта на юг и надолу по пътя в полите на хълма. Улавяше се, че го чака да дойде. Улавяше се, че се ослушва за звук на двигател. Но единственият звук, който понякога й даваше напразна надежда, беше внезапният плясък на крилете на някоя голяма птица, която прелиташе между клоните, към небето.

Имаше и една друга връзка с миналото, която още стоеше като нерешен въпрос: Куентин Даниълс и двигателят, който той се опитваше да възстанови. На 1 юни щеше да му дължи месечния чек. Трябваше ли да му каже, че е напуснала, че никога няма да има нужда от този двигател — нито тя, нито пък светът? Трябваше ли да му каже да спре и да остави останките на мотора да гният в някоя купчина боклук като тази, в която ги беше намерила? Не можеше да се насили да го направи. Струваше й се по-трудно, отколкото да напусне компанията. Този двигател, мислеше си, не беше връзка с миналото: той беше последната й връзка с бъдещето. Погубването му би било не убийство, а самоубийство: заповедта й да бъде спряна работата щеше да е нейният подпис под сигурността, че няма нищо, което ще търси занапред.

Но не е вярно, мислеше си тя, докато стоеше на вратата на хижата тази сутрин, на двайсет и осми май, не е вярно, че няма място в бъдещето за велики достижения на човешкия ум — никога не може да бъде вярно. Независимо какъв беше проблемът, това винаги щеше да й остане — това непоклатимо убеждение, че злото е неестествено и временно. Тази сутрин усещаше по-ясно от всякога сигурността, че грозотата на хората в града и грозотата на нейното страдание са преходни явления, докато усмихнатото усещане за надежда вътре в нея — докато гледаше окъпаната от слънцето гора, — чувството за безгранично обещание, беше постоянно и истинско.

Стоеше на вратата и пушеше. От стаята зад нея, от радиото, идваха звуците на симфония от времето на дядо й. Тя едва ги слушаше, усещаше единствено потока от акорди, който сякаш съпровождаше хармонично пътя на дима, който бавно се извиваше от цигарата й, заедно с движението на ръката, която я поднасяше до устните й. Затвори очи и остана неподвижна, усещайки лъчите на слънцето по тялото си. Това е достижението, мислеше си тя — да се наслаждавам на този момент, да не оставям никакъв спомен за болка да замъглява способността ми да чувствам, такава, каквато я усещам в момента — докато мога да съхраня това чувство, ще имам гориво, за да продължа.

Едва забеляза слабия звук, който дойде насред музиката, като пращенето на стар запис. Първото нещо, което достигна до съзнанието й, беше трепването на собствената й ръка, която отмести цигарата. То дойде заедно с осъзнаването, че шумът става все по-силен и че е шум от двигател. Сетне разбра, че не си е признавала колко е искала да чуе този звук, колко отчаяно е чакала Ханк Риърдън.

Чу собствения си смях — смирен, внимателен, тих, сякаш за да не обезпокои лекото бръмчене на въртящия се метал, който сега вече беше несъмнено звукът на кола, която се изкачваше по планинския път. Не можеше да види пътя — малкият отрязък между арката от клони в подножието на хълма беше единственото, което се виждаше, — но наблюдаваше изкачването на колата по усилващото се, властно напрежение на мотора по наклона и свиренето на гумите по завоите.

Колата спря под арката от клони. Тя не я позна — не беше черният „Хамънд“, а дълъг, сив кабриолет. Видя шофьора да излиза — беше човек, чието присъствие тук не беше възможно. Беше Франсиско д’Анкония. Шокът, който почувства, не беше разочарование, беше по-скоро чувство, че разочарованието нямаше смисъл. Беше готовност и странна, тържествена неподвижност, внезапната увереност, че се изправя срещу нещо непознато, но изключително сериозно.

Ловките движения водеха Франсиско към хълма; главата му беше изправена, гледаше нагоре. Видя я на вратата на хижата и спря. Тя не можеше да различи израза на лицето му. Остана неподвижен за дълго, с лице, вдигнато към нея. После продължи.

Тя почувства — сякаш го беше очаквала, — че това е сцена от нейното детство. Той идваше към нея, без да тича, движеше се нагоре с някаква победоносна, уверена готовност. Не, помисли си тя, това не беше тяхното детство, а бъдещето — такова, каквото можеше да го види тогава, в дните, когато го чакаше така, както се чака освобождаването от затвор. Беше като мигновено видение за утрин, която можеха да достигнат, ако мечтите й за живота бяха осъществени, ако и двамата бяха поели по пътя, по който тя беше толкова сигурна, че върви. Скована от удивление, тя стоеше и го гледаше, преживявайки момента не в името на настоящето, а като знак на почит към миналото им.

Когато той се приближи достатъчно и тя можеше да различи лицето му, видя израза на онази лъчиста веселост, която минава отвъд тържеството и известява великата невинност на човек, който си е заслужил правото да бъде с леко сърце. Той се усмихваше и си подсвиркваше някаква мелодия, която изглеждаше сякаш тече редом с дългия, гладък и възходящ полет на стъпките му.

Мелодията й се струваше далечно позната, тя усети, че е много подходяща за момента, и все пак й се стори, че в нея има нещо странно, нещо важно, само че не можеше да мисли за това в момента.

— Здрасти, Плужек!

— Здрасти, Фриско!

Тя знаеше — заради начина, по който я гледаше, заради бързото притваряне на очите, заради мигновеното изправяне на главата назад, заради лекото отпускане на устните му — в полуусмивка, полуизраз на безпомощност, сетне заради внезапната сила на ръцете му, когато я грабна, — че това е неволно, че не е възнамерявал да го прави, и че е неустоимо и е правилно и за двама им. Отчаяната ярост, с която я държеше, болезненият натиск на устните му върху нейните, ликуващото отстъпление на тялото му при допира на нейното не бяха форма на удоволствието от момента — знаеше, че никакъв физически глад не може да доведе един мъж до тук — знаеше, че е именно онова, което никога не беше чула от него, най-великото обяснение в любов, което човек може да направи. Независимо какво беше направил, за да разруши живота си — това все още беше Франсиско д’Анкония, в чието легло тя беше толкова горда да открие мястото си; независимо от това какви предателства беше срещнала в света — нейният възглед за живота беше истински и някаква неразрушима част от него беше останала у Франсиско. И в отговор нейното тяло отговаряше на неговото, ръцете и устните й го държаха, признаваха желанието й, изповядаха признанието, което винаги му беше давала и което винаги щеше да дава.

Сетне изминалите години се върнаха рязко в ума й, с пробождащата болка на знанието, че колкото по-велика е личността му, толкова по-ужасна е вината му, щом я разрушава. Тя се откъсна от него, поклати глава и каза в отговор и на двама им:

— Не.

Той стоеше и я гледаше, обезоръжен и усмихнат.

— Още не. Все още имаш много да ми прощаваш. Но сега вече мога да ти кажа всичко.

Тя никога не беше чувала тази ниска, останала без дъх нотка на безпомощност в гласа му. Той се бореше да си върне самоконтрола, в усмивката му имаше почти извинение — извинение на дете, което се моли за снизходителност, но имаше и веселостта на възрастен, заявление през смях, че не се налага да крие тази борба, тъй като се бори с щастието, а не с болката.

Тя се отдръпна от него, почувства, че емоцията я е изхвърлила преди собствената й съвест и сега въпросите я настигаха и се мъчеха да си пробият път под формата на думи.

— Дагни, мъчението, през което премина тук през последния месец… Отговори ми възможно най-честно… мислила ли си, че можеше да го понесеш преди дванайсет години?

— Не — отговори тя. Той се усмихна. — Защо ме питаш?

— За да откупя обратно дванайсет години от живота си, за които не искам да съжалявам.

— Какво искаш да кажеш? И… — въпросите й я настигнаха — какво знаеш за мъчението ми тук?

— Дагни, не започваш ли да прозираш, че аз бих могъл да знам всичко за него?

— Как… Франсиско! Какво си свиркаше, когато се изкачваше по хълма?

— А, така ли? Не знам.

— Беше петият концерт на Ричард Хали, нали?

— О… — той се сепна, сетне се усмихна на самия себе си и отговори сериозно: — Ще ти кажа по-късно.

— Как откри къде съм?

— И това ще ти кажа.

— Изтръгнал си го от Еди.

— Не съм виждал Еди повече от година.

— Той беше единственият, който знаеше.

— Не Еди ми каза.

— Не исках никой да ме намери.

Той се огледа бавно, тя видя очите му да се спират на пътеката, която беше построила, на посадените цветя, на новите керемиди на покрива. Той се разсмя, сякаш разбираше и това му причиняваше болка.

— Не трябваше да те оставят тук цял месец — каза той. — Боже, не трябваше! Това е първият ми провал в единствения момент, в който не искам да се провалям. Но не мислех, че си готова да напуснеш. Ако знаех, щях да те наблюдавам ден и нощ.

— Наистина ли? За какво?

— За да ти спестя… — той посочи работата й — … всичко това.

— Франсиско — тихо каза тя, — ако те засяга мъчението ми, не знаеш ли, че не искам да говориш за него, защото… — тя спря, никога не беше му се оплаквала през всичките тези години, и сега каза, с равен глас, само: — … не искам да го чувам?

— Защото аз съм единственият човек, който няма право да говори за това? Дагни, ако мислиш, че не знам колко съм те наранил, ще ти кажа за годините, когато… Но всичко свърши. О, скъпа, свърши!

— Така ли?

— Прости ми, не бива да казвам това. Не и преди ти да го кажеш — той се опитваше да контролира гласа си, но щастливият израз беше отвъд способността му да се контролира.

— Да не би да си щастлив, защото изгубих всичко, за което живеех? Добре, ще го кажа, ако това си дошъл да чуеш: ти беше първото нещо, което изгубих — забавно ли ти е сега да видиш, че съм изгубила и останалото?

Той погледна право в нея, с очи, присвити с такава искрена сила, че погледът беше почти заплаха, и тя разбра, че каквото и да са представлявали за него тези години, „забавно“ беше единствената дума, която нямаше право да споменава.

— Наистина ли го мислиш? — попита той. Тя прошепна:

— Не…

— Дагни, никога не можем да изгубим нещата, за които живеем. Може да се наложи да променяме формата им от време на време, ако сме направили грешка, но целта си остава същата и формите си остават наш избор.

— Точно това си повтарям от един месец насам. Но няма никакъв открит път към каквато и да е цел.

Той не отговори. Седна на един камък до вратата на хижата, загледан в нея така, сякаш не искаше да изпусне нито една сянка от реакция на лицето й.

— Какво мислиш за хората, които напуснаха и изчезнаха? — попита той.

Тя вдигна рамене с лека усмивка на безпомощна тъга и седна на земята до него.

— Знаеш ли — каза тя, — мислех, че има някакъв разрушител, който идва за тях и ги кара да напускат. Но предполагам, че няма такъв. Имаше моменти през този месец, когато почти исках да дойде и за мен. Но никой не дойде.

— Нима?

— Не. Мислех, че им показва някаква невероятна причина, която да ги накара да предадат всичко, което са обичали. Но това не е било необходимо. Знам как са се чувствали. Вече не мога да ги обвинявам. Онова, което не знам, е как са се научили да съществуват след това — ако някой от тях изобщо още е жив.

— Чувстваш ли, че си предала „Тагарт Трансконтинентал“?

— Не, аз… чувствам, че щях да я предам, ако бях останала на работа.

— Така е.

— Ако се бях съгласила да служа на мародерите… щях да им предам самия Нат Тагарт. Не можех. Не можех да позволя неговото достижение — и моето — да завърши при мародерите, като наша крайна цел.

— Не, не си могла. Това ли наричаш безразличие? Мислиш ли, че обичаш железницата по-малко, отколкото преди месец?

— Мисля, че бих дала живота си за още една година в компанията… Но не мога да се върна.

— Значи знаеш какво са чувствали всички онези хора, които напуснаха, и какво са обичали, когато са се предали?

— Франсиско — попита тя, без да го гледа, с наведена глава, — защо ме попита дали съм щяла да се откажа преди дванайсет години?

— Не се ли сещаш за коя нощ говоря — същата, за която и ти?

— Да… — въздъхна тя.

— Именно в онази нощ се отказах от „Д’Анкония мед“.

Бавно, с усилие, тя премести глава и погледна към него. Лицето му имаше същия израз, който беше видяла и тогава, на следващата сутрин преди дванайсет години: израз на усмивка, въпреки че не се усмихваше, спокойния вид на победа над болката, на гордостта на мъжа от цената, която е платил, и от това, за което си е струвало да я плати.

— Но ти не си се отказал — каза тя. — Не си напуснал. Все още си президент на „Д’Анкония мед“, само че тя вече не значи нищо за теб.

— Значи също толкова много, колкото и през онази нощ.

— Тогава как можа да позволиш да се разпадне?

— Дагни, ти имаш по-голям късмет от мен. „Тагарт Трансконтинентал“ е крехка, прецизна машина. Без теб няма да издържи дълго. Не може да се управлява с робски труд. Те милостиво ще я разрушат вместо теб и няма да ти се налага да я видиш как обслужва мародерите. Но добиването на медна руда е по-проста работа. „Д’Анкония мед“ можеше да оцелее още много поколения мародери и роби. Жестоко, мизерно, неадекватно, но щеше да оцелее и да им помогне и те да оцелеят. Трябваше да я разруша самият аз.

— Ти… какво?

— Разрушавам „Д’Анкония мед“ — съзнателно, решително, планирано, със собствените си ръце. Трябва да го планирам също толкова внимателно и да работя също толкова усилено, сякаш произвеждам състояние, за да не им позволя да забележат и да ме спрат, за да не им дам да си присвоят мините, преди да е станало достатъчно късно. Всички усилия и енергия, които се надявах да посветя на „Д’Анкония мед“, сега ги посвещавам… не на растежа й. Ще унищожа всяко парче от нея, всяка стотинка от състоянието си, всеки грам мед, който може да храни мародерите. Няма да я оставя така, както я намерих, а така, както я е намерил Себастиан д’Анкония — и тогава нека се опитат да съществуват без него или без мен!

— Франсиско! — извика тя. — Как можа да се принудиш да го направиш?

— Със силата на същата любов като твоята — спокойно отговори той: — моята любов към „Д’Анкония мед“, към духа, чиято форма беше тя. Беше — и някой ден отново ще бъде.

Тя седеше неподвижна, опитвайки се да осъзнае пълния смисъл на това, което сега й въздействаше единствено като вцепеняващ шок. В тишината музиката на симфонията по радиото продължаваше да звучи, и ритъмът на струните стигаше до нея като бавни, тържествени стъпки, докато се опитваше да види отведнъж целия развой на дванайсетте години: измъченото момче, което викаше за помощ на гърдите й, мъжът, който седеше на пода в хола, играеше на топчета и се смееше на разрухата на големите индустрии, мъжът, който викаше „Любов моя, не мога!“ докато отказваше да й помогне, мъжът, който вдигна тост в един тъмен бар за годините, през които Себастиан д’Анкония е трябвало да чака…

— Франсиско… при всички предположения, които се опитвах да правя за теб… никога не съм мислела за това… Никога не съм мислила, че ти си един от напусналите.

— Аз бях един от първите.

— Мислех си, че винаги изчезват…

— А аз не изчезнах ли? Не беше ли това най-лошото, което ти причиних — че те оставих да гледаш един евтин плейбой, който не беше онзи Франсиско д’Анкония, когото познаваш?

— Да — прошепна тя — само че най-лошото беше, че не можех да повярвам… Никога не повярвах… Всеки път, когато те виждах, виждах онзи Франсиско д’Анкония…

— Знам. Знам и какво ти струваше. Опитах се да ти помогна да разбереш, но беше твърде рано да ти казвам. Дагни, ако бях ти казал онази нощ, или в деня, когато дойде да ме заклеймиш заради мините „Сан Себастиан“, че не съм прост безделник, че съм се отделил, за да ускоря разрушаването на всичко, което и двамата смятахме за свещено, разрушаването на „Д’Анкония мед“, на „Тагарт Трансконтинентал“, на „Уайът Ойл“, на „Риърдън Стийл“ — щеше ли да ти е по-лесно да го приемеш?

— Щеше да е по-трудно — прошепна тя. — Не съм сигурна, че дори и сега мога да го приема. Нито твоя начин за изолация, нито моя собствен… Но Франсиско — тя изведнъж отметна глава и го погледна — ако това е била твоята тайна, то от целия ад, който е трябвало да преживееш, аз…

— О, да, скъпа, да, ти беше най-лошото! — това беше отчаян вик, а смехът и облекчението признаваха цялата агония, който той искаше да изтрие. Грабна ръката й, притисна устните си до нея, после лицето, за да не й позволи да види отражението на годините и онова, което са представлявали те за него. — Ако има някаква компенсация, каквато няма… каквото и да съм те накарал да изстрадаш, така платих и аз за него… като знаех какво ти причинявам и че трябва да го направя… и да чакам, да чакам… Но всичко свърши.

Той вдигна глава с усмивка, погледна надолу към нея и тя видя покровителствена нежност да изгрява на лицето му, това я накара да разбере какво отчаяние чете той в нейното.

— Дагни, не мисли за това. Няма да изтъквам страданието си като извинение. Каквито и причини да съм имал, знаех какво правя и те нараних ужасно. Ще ми трябват години, за да го наваксам. Забрави… — тя знаеше какво има предвид, онова, което и прегръдката му признаваше — забрави онова, което не съм казал. От всички неща, които трябва да ти кажа, това ще е последното — но очите му, усмивката, хватката на пръстите му върху китката й го казваха въпреки волята му. — Понесла си твърде много, а има и още много, което трябва да се научиш да разбираш, за да изчезне всеки белег от мъчението, което никога не е трябвало да понасяш. Всичко, което има значение сега, е, че си свободна да се възстановиш. И двамата сме свободни, свободни от мародерите, недосегаеми.

Тя каза тихо и тъжно:

— Тъкмо заради това дойдох — за да се опитам да разбера. Но не мога. Изглежда ми чудовищно грешно да предам света на мародерите, и чудовищно грешно е да живея под тяхна власт. Нито мога да се предам, нито да се върна. Не мога да съществувам без работа, но не мога и да работя като крепостен селянин. Винаги съм мислила, че всяка битка е приемлива — всичко, освен отстъплението. Не съм сигурна, че сме прави да напускаме, и ти, и аз, когато трябва да се сражаваме с тях. Но няма как да се борим. Ако останем, е отстъпление, ако си тръгнем — пак е отстъпление. Не знам вече кое е правилно.

— Провери предпоставките си, Дагни. Противоречия не съществуват.

— Но не мога да намеря отговор. Не мога да те осъдя за това, което правиш, и все пак изпитвам ужас — възхищение и ужас едновременно. Ти, наследникът на д’Анкония, който можеше да надминеш всичките си предци с цялата им удивителна производителна сила, сега си обърнал недостижимите си способности към разрушението. А аз — аз си играя с павета и керемиди, докато една трансконтинентална железопътна система се разпада в ръцете на дребни политикани. И все пак и двамата бяхме от онези, които определяха съдбата на света. Ако сме позволили да се стигне дотук, то вината трябва да е била наша. Но не мога да видя къде сме сбъркали.

— Да, Дагни, вината беше наша.

— Защото не работехме достатъчно усилено?

— Защото работехме твърде усилено и взимахме твърде евтино.

— Какво искаш да кажеш?

— Никога не поискахме единствената отплата, която светът ни дължеше, и позволихме на най-великата си награда да отиде при най-лошите сред хората. Грешката е направена преди векове, направена е от Себастиан Д’Анкония, от Нат Тагарт, от всеки, който е хранил света и не е получил благодарност в замяна. Не знаеш вече кое е правилно? Дагни, това не е битка за материални блага. Става въпрос за морална криза, най-голямата, пред която светът някога се е изправял, последната. Нашето време е върховата точка на вековете зло. Трябва да сложим край на това веднъж завинаги, или да загинем — ние, хората на ума. Вината беше наша. Произведохме богатството на света, но позволихме на враговете си да напишат неговия морален кодекс.

— Но ние никога не сме приемали техния кодекс. Живеехме според собствените си стандарти.

— Да — и плащахме откуп за това. И материален, и духовен — в пари, които нашите врагове получаваха, но не заслужаваха, и в почести, които ние заслужавахме, но не получихме. Това беше вината ни — че бяхме готови да плащаме. Поддържахме човечеството живо, и все пак позволихме на хората да ни презират и да боготворят нашите разрушители. Позволихме им да боготворят некомпетентността и бруталността, получателите и прахосниците на незаслуженото. Като приемахме наказания не заради някакви грехове, а заради добродетелите си, ние предадохме нашия кодекс и направихме техния възможен. Дагни, техният морал е на похитители. Използват любовта ти към добродетелта като заложник. Знаят, че ще понесеш всичко, за да можеш да работиш и да произвеждаш, защото знаеш, че достиженията са най-висшата морална цел на човека, че той не може да съществува без тях, и любовта ти към добродетелта е и любов към живота. Те разчитат на теб да поемеш всеки товар. Разчитат на теб да смяташ, че никое усилие не е твърде голямо, когато служиш на любовта си. Дагни, твоите врагове те унищожават чрез собствената ти сила. Твоята щедрост и издръжливост са единствените им оръжия. Твоята невъзнаградена нравственост е единственият контрол, който могат да ти наложат. Те го знаят. Ти не. Денят, в който ще го откриеш, е единственото нещо, от което се ужасяваш. Трябва да се научиш да ги разбираш. Няма да се освободиш от тях, докато не го направиш. Но когато това стане, ще стигнеш до такава степен на правдив гняв, че по-скоро ще взривиш всяка релса на „Тагарт Трансконтинентал“, отколкото да я оставиш да ги обслужва!

— Но да им оставя всичко! — простена тя. — Да го изоставя… Да изоставя „Тагарт Трансконтинентал“… когато… тя е почти като живо същество…

— Беше. Вече не е. Остави им я. Няма да им донесе полза. Остави я. Нямаме нужда от нея. Можем да я възстановим. Те не могат. Ние ще оцелеем без нея. Те няма.

— И сме докарани до там да се отказваме и да се предаваме!

— Дагни, тъкмо ние, които сме наричани „материалисти“ от убийците на човешкия дух, ние сме единствените, които знаят каква малка стойност или значение притежават материалните обекти като такива, защото именно ние създаваме тази стойност и значение. Можем да си позволим да се откажем от тях за малко, за да отвоюваме нещо много по-скъпоценно. Ние сме душата на онова, на което железниците, медните мини, стоманодобивните заводи и петролните кладенци са тяло — и те са живи същества, които пулсират денем и нощем, като собствените ни сърца, със свещената функция да поддържат човешкия живот, но само докато остават наше тяло, докато представляват изражението, наградата и собствеността на достижението. Без нас те са трупове и единственият им продукт е отрова, не богатство или храна, отровата на разлагането, която превръща хората в орди грабливи диваци. Дагни, научи се да разбираш същността на собствената си сила и ще разбереш парадокса, който виждаш сега около себе си. Ти не трябва да зависиш от материални придобивки, те зависят от теб, ти ги създаваш, ти притежаваш единственото средство за производство. Където и да си, ти винаги ще бъдеш в състояние да произвеждаш. Но крадците, според собствената си теория, са в отчаяна, постоянна, вродена нужда, и то от сляпата милост на материята. Защо не приемеш думите им на сериозно? Имат нужда от железопътни линии, фабрики, мини, двигатели, които не могат да направят или управляват. От каква полза ще им бъде железопътната ти компания без теб? Кой я държи цяла? Кой я пази жива? Кой я спасява всеки път? Да не би да е брат ти Джеймс? Кой храни него? Кой храни мародерите? Кой произвежда оръжията им? Кой им дава средствата да те поробят? Невъзможно представление — мърляви, малки некадърници да контролират продуктите на гения — кой го направи възможно? Кой подкрепи враговете ти, кой изкова веригите ти, кой разруши достиженията ти?

Движението, което я изхвърли нагоре беше като мълчалив вик. Той скочи на крака с дълго сдържаната енергия на избликващ поток, а гласът му продължаваше напред в безмилостен триумф:

— Започваш да виждаш, нали? Дагни! Остави им скелета на железницата, остави им ръждясалите релси, изгнилите траверси и пробитите локомотиви, но не им оставяй ума си! Не им оставяй ума си! Съдбата на света зависи от това решение!

— Дами и господа — каза паникьосаният глас на един радиоговорител, който прекъсна акордите на симфонията, — прекъсваме това предаване, за да ви представим специален новинарски бюлетин. Най-голямата катастрофа в историята на железниците е станала в ранните часове днес на основната линия на „Тагарт Трансконтинентал“ в Уинстън, Колорадо, и е разрушила прочутия тунел на „Тагарт“!

Писъкът й беше като писъците, които отекнаха в последния момент в тъмнината на тунела. Звукът му остана в него до края на новините, докато двамата изтичаха до радиото в хижата и останаха, обзети от еднакъв ужас, тя — втренчена в радиото, той — загледан в лицето й.

— Подробностите бяха получени от Люк Бейл, огняр на луксозния основен влак на „Тагарт“, „Комет“, който е открит в безсъзнание на западния вход на тунела тази сутрин и който, изглежда, е единственият оцелял от катастрофата. Вследствие на някакво поразително нарушение на правилата за безопасност, при обстоятелства, които не са напълно изяснени, „Комет“, на път за Сан Франсиско, е бил изпратен в тунела с парен локомотив. Тунелът на „Тагарт“, дълъг осем мили, прекосява върха на Скалистите планини и се смята за инженерно достижение, което не може да бъде постигнато в наши дни. Построен е от внука на Натаниел Тагарт, във великата ера на чистия, бездимен дизелово-електрически локомотив. Вентилационната система на тунела не е проектирана да се справя с тежкия дим и изпаренията от парните локомотиви, и на всеки железничар в района е било известно, че да се изпрати влак в тунела с такъв локомотив би означавало смърт от задушаване за всички на борда. „Комет“ обаче е получил нареждане да продължи напред. Съгласно огняря Бийл, въздействието на изпаренията започнало да се усеща, когато влакът бил на около три мили навътре в тунела. Механикът Джон Скот отворил напълно клапата, в отчаян опит да набере скорост, но старият, износен локомотив не можел да изнесе теглото на дългия влак по наклона на коловоза. Борейки се със сгъстяващите се изпарения, механикът и огнярят едва успели да насилят пробития парен котел до скорост от четиридесет мили в час, когато пътник, несъмнено подтикнат от паниката на задушаването, дръпнал внезапната спирачка. Внезапното спиране вероятно е счупило въздухопровода на локомотива, така че влакът не успял да тръгне отново. От вагоните се чували писъци. Пътниците чупели стъкла. Механикът Скот се борил трескаво, за да подкара отново локомотива, но припаднал върху клапана, победен от изпаренията. Огнярят Бийл изскочил от локомотива и побягнал. Виждал западния изход, когато чул тътена на експлозията. Това е последното нещо, което помни. Останалата част от историята научихме от железничарите на гара Уинстън. Оказва се, че специален военен товарен влак, пътуващ на запад и превозващ тежък товар от експлозиви, не е бил предупреден за присъствието на „Комет“ на линията точно пред него. И двата влака са се движели със закъснение и са нарушавали разписанията си. Вероятно военният влак е получил нареждане да продължи напред без оглед на сигнализацията, защото сигналната система в тунела не е работела. Твърди се, че въпреки ограниченията на скоростта и честите повреди на вентилационната система, е било безмълвно правило за механиците да се движат с пълна скорост, когато са в тунела. Доколкото може да се установи в момента, „Комет“ е спрял точно след мястото, където в тунела има остър завой. Смята се, че всички на борда са били вече мъртви по това време. Съмнително е дали механикът на специалния товарен влак, който е завивал с осемдесет мили в час, е щял да забележи навреме сигналния прозорец на последния вагон на „Комет“, който е бил ярко осветен при напускането на гара Уинстън. Знае се, че товарният влак се е блъснал в задния край на „Комет“. Експлозията от товара му е счупила прозорците на ферма на пет мили разстояние и е съборила такова количество скала върху тунела, че спасителните екипи все още не могат да стигнат и на три мили от последното известно местоположение на двата влака. Не се очаква да се намерят оцелели, нито пък тунелът на „Тагарт“ някога да бъде възстановен.

Тя стоеше неподвижно. Изглеждаше така, сякаш вижда не стаята около себе си, а сцената в Колорадо. Внезапното й движение беше рязко, като конвулсия. С решителността на сомнамбул тя се хвърли да търси чантата си, сякаш тя беше единственият предмет в света, грабна я, хвърли се към вратата и побягна.

— Дагни! — извика той. — Не се връщай! — викът вече нямаше власт да я достигне, сякаш той крещеше през всички онези мили, които ги отделяха от Колорадо. Затича се след нея, хвана я за лакътя и изкрещя: — Не се връщай! Дагни! В името на всичко свято за теб, не се връщай!

Тя гледаше така, сякаш не знаеше кой е. Ако се съревноваваха за физическо надмощие, той можеше да счупи костите на ръцете й без усилие. Но със силата на живо същество, което се бори за живота си, тя се изтръгна толкова яростно, че за момент го извади от равновесие. Когато той отново стъпи стабилно, тя вече тичаше надолу по хълма — както и той беше тичал при алармената сирена в завода на Риърдън, — тичаше към колата си на пътя.

* * *

Оставката му лежеше на бюрото пред него — и Джеймс Тагарт седеше, вторачен в нея, прегърбен от омраза. Чувстваше се сякаш именно това парче хартия беше неговият враг, а не думите на него — самият лист и мастилото, което беше придало на думите материална завършеност. Винаги беше гледал на мислите и на думите като на нещо неокончателно, но материалната форма беше онова, от което беше бягал цял живот: ангажимент.

Не беше решил да напуска, не и наистина, мислеше си — беше продиктувал оставката си с мотив, който беше определил пред себе си само като „за всеки случай“. Усещаше, че писмото е някаква форма на защита, но още не беше го подписал — това пък беше собствената му защита срещу защитата. Омразата му беше насочена към онова, което го беше накарало да чувства, че няма да може да удължава този процес безкрайно.

Беше получил новините за катастрофата в осем часа същата сутрин, а беше пристигнал в кабинета си към обяд. Някакъв инстинкт, породен от причини, които разбираше, но полагаше всички възможни усилия да не разбира, му беше подсказал, че този път трябва да е там. Хората, които бяха неговите белязани карти в тази игра, която знаеше как да води, ги нямаше. Клифтън Лоуси се беше барикадирал зад изявлението на лекар — че господин Лоуси страда от сърдечно заболяване, което прави невъзможно обезпокояването му в момента. Казаха, че един от заместник-директорите на „Тагарт“ е тръгнал за Бостън миналата вечер, а другият бил извикан неочаквано в анонимна болница, за да посети баща си, за чието съществуване никой не беше подозирал. Нямаше отговор от дома на главния инженер. Вицепрезидентът, натоварен с връзките с обществеността, не можеше да бъде открит.

Докато караше към офиса си, Тагарт беше видял черните букви на заглавията по вестниците. Вървейки по коридорите на „Тагарт Трансконтинентал“, беше чул от високоговорителя на радиото в някакъв кабинет един глас; глас, който очакваш да чуеш по тъмните улични кьошета — гласът крещеше искания за национализация на железниците. Беше прекосил коридорите с шумни стъпки, за да го видят, но бързо, за да не го спрат и да не го разпитват. Беше заключил вратата на кабинета си, нареждайки на секретаря си да не допуска нито един човек или телефонно обаждане и да казва на всички, че господин Тагарт е зает.

След това седна зад бюрото си, сам с пълния си ужас. Чувстваше се хванат в някаква тайна килия, чиято ключалка не може да се счупи никога — сякаш беше изложен пред погледите на целия град под него, надявайки се, че ключалката ще издържи вечно. Трябваше да бъде тук, в този кабинет, това се изискваше от него, трябваше да стои безцелно и да чака — да чака неизвестното да се стовари върху него и да определи действията му, а ужасът беше едновременно от това кой ще дойде за него и защо никой не идваше — никой, който да му каже какво да прави.

Звънящите телефони в общия офис звучаха като викове за помощ. Той гледаше вратата с чувство за отмъщение и триумф при мисълта за всички тези гласове, победени от безобидната фигура на секретаря му — млад мъж, специализиран единствено в изкуството на измъкването, което практикуваше със сивата, гумена мекушавост на аморален човек. Гласовете, мислеше си Тагарт, идват от Колорадо, от всеки център по системата на „Тагарт“, от всеки кабинет в сградата около него. Беше в безопасност дотогава, докато не се налагаше да ги чува.

Емоциите му се бяха сгъстили в неподвижна, монолитна, мътна топка вътре в него — непробиваема от мисълта за хората, които работеха по системата на „Тагарт“ — тези хора бяха просто противници, които трябваше да надхитри. По-острият пристъп на страх идваше от мисълта за хората от борда на директорите, но писмото с оставката му беше неговата аварийна стълба, с чиято помощ щеше да ги изостави в огъня. Най-силният страх идваше от мисълта за хората във Вашингтон. Ако се обадеха, трябваше да отговори — гуменият му секретар знаеше чии гласове отменяха заповедите му. Но от Вашингтон не се обадиха.

Страхът преминаваше през него на нередовни спазми, които пресушаваха устата му. Не знаеше от какво се ужасява. Знаеше, че заплахата не идва от радиото. Онова, което изпита при звука на лаещия глас, беше по-скоро ужас, който той усети, защото го очакваше — един вид задължение, нещо, което вървеше заедно с позицията му, като висококачествените костюми и речите по официални обеди. Но под него той чувстваше и промъкващата се малка надежда — ловка и потайна като хлебарка, ако тази заплаха се осъществеше, тя щеше да реши всичко, да го спаси от взимането на решение, да го спаси от това да подпише писмото… вече нямаше да е президент на „Тагарт Трансконтинентал“, нито пък някой друг… нито пък някой друг…

Той седеше, гледайки бюрото си, а очите и умът му не бяха на фокус. Сякаш беше потопен в мъгла и се бореше да не й позволи да достигне до каквато и да е окончателна форма. Онова, което съществува, има идентичност; той можеше да не му позволи да съществува, като откаже да го идентифицира. Не проследи събитията в Колорадо, не се опита да разбере причината за тях, не взе под внимание последствията им. Не мислеше. Оловната топка на емоцията беше като физическа тежест върху гърдите му, изпълваше съзнанието му и го освобождаваше от отговорността на мисленето. Топката беше омраза — омраза като единствен отговор, като единствена реалност, омраза без обект, причина, начало или край, омраза като претенция към Вселената, като оправдание, като право и абсолют.

Писъкът на телефоните отекваше в тишината. Той знаеше, че тези молби за помощ не са насочени към него, а към същество, чиято форма той беше откраднал. Именно тази форма откъсваха сега от него виковете — той се чувстваше така, като че звъненето вече не беше звук, а поредица от удари по черепа му. Обектът на омразата му започваше да придобива форма, сякаш предизвикана от звънците. Солидната топка експлодира в него и го захвърли сляпо към действие. Той се втурна вън от стаята, не обръщайки внимание на лицата наоколо, изтича по коридорите до оперативния отдел и до преддверието на кабинета на оперативния вицепрезидент.

Вратата на кабинета беше отворена: той видя небето в големите прозорци зад празното бюро. След това забеляза персонала около себе си и русата глава на Еди Уилърс в стъклената му клетка. Той тръгна целенасочено направо към Еди Уилърс, отвори със замах вратата и от прага извика така, че цялата стая да го види и чуе:

— Къде е тя?

Еди Уилърс се изправи бавно на крака и се вторачи в Тагарт с някакво странно, покорно любопитство — като че това беше още един феномен, достоен за наблюдение, сред всички други безпрецедентни неща, които беше наблюдавал. Не отговори.

— Къде е тя?

— Не мога да ти кажа.

— Слушай, твърдоглав дребен никаквец, не е време за церемонии! Ако се опитваш да ме убедиш, че не знаеш къде е, не ти вярвам! Знаеш и ще ми кажеш, иначе ще те докладвам на Комисията по унификация! Ще им се закълна, че знаеш, да се опитат да докажат, че не е така!

В гласа на Еди имаше леко учудване, когато отговори:

— Никога не съм се опитвал да твърдя, че не знам къде е, Джим, напротив, знам. Но няма да ти кажа.

Виковете на Тагарт се извисиха до някакъв пронизителен, безсилен звук, който признаваше погрешните му сметки:

— Разбираш ли какво казваш?

— Ама разбира се.

— Ще го повториш ли — той махна към стаята — пред тези свидетели?

Еди повиши леко глас, повече за точност и яснота, отколкото за сила:

— Знам къде е. Но няма да ти кажа.

— Признаваш, че си съучастник, който прикрива и помага на дезертьор?

— Щом така искаш да го наречеш.

— Но това е престъпление! Това е престъпление срещу народа. Знаеш ли това?

— Не.

— Това е противозаконно!

— Да.

— Намираме се в извънредна ситуация! Нямаш право на никакви лични тайни! Криеш жизненоважна информация! Аз съм президентът на тази компания! Нареждам ти да ми кажеш! Не можеш да откажеш да се подчиниш на заповед! Това е углавно престъпление! Разбираш ли?

— Да.

— И отказваш?

— Да.

Годините упражнения бяха научили Тагарт да наблюдава всяка публика около себе си, без да му личи. Той видя изопнатите, затворени лица на персонала — лица, които не бяха негови съюзници. Всички носеха израз на отчаяние, освен лицето на Еди Уилърс. „Феодалният крепостник“ на „Тагарт Трансконтинентал“ беше единственият, който изглеждаше незасегнат от нещастието. Той гледаше Тагарт с безжизнен, осъзнат поглед на ученик, изправен пред наука, с която никога не е искал да се занимава.

— Осъзнаваш ли, че си предател? — изрева Тагарт.

Еди попита спокойно:

— На кого?

— На народа! Прикриването на дезертьор е предателство! Икономическо предателство! Твоят дълг да храниш хората е на първо място, над всичко друго! Всички обществени институции го твърдят! Не знаеш ли? Не знаеш ли какво ще ти направят?

— А ти не виждаш ли, че изобщо не ми пука?

— О, така ли? Ще предам това на Комисията по унификация! Ще накарам всички тези свидетели да докажат, че си казал…

— Не се занимавай със свидетелите, Джим. Не ги въвличай. Ще напиша всичко, което казах, ще го подпиша и можеш да го занесеш на Комисията.

Внезапното избухване в гласа на Тагарт прозвуча така, сякаш са го зашлевили:

— Кой си ти, че да заставаш срещу правителството? Кой си ти, мизерен малък офисен плъх, че да преценяваш националната политика и да имаш собствено мнение? Да не мислиш, че страната има време да се занимава с твоите мнения, желания или със скъпоценната ти дребна съвест? Ще научиш един урок, всички ще го научите, разглезени, егоистични, недисциплинирани чиновничета, дето се перчите така, сякаш тия глупости за правата ви са сериозни! Ще научите, че това не е времето на Нат Тагарт!

Еди не каза нищо. За един миг те останаха така и се гледаха през бюрото. Лицето на Тагарт беше изкривено от ужас, а това на Еди оставаше строго и ведро. Джеймс Тагарт вярваше напълно в съществуването на хора като Еди Уилърс — Еди Уилърс не можеше да повярва в съществуването на такива като Джеймс Тагарт.

— Да не мислиш, че народът ще се занимава с твоите или с нейните желания? — извика Тагарт. — Неин дълг е да се върне обратно! Неин дълг е да работи! Какво ни е грижа дали иска да работи или не? Имаме нужда от нея!

— Имаш ли, Джим?

Импулс на инстинкт за самозащита накара Тагарт да отстъпи крачка назад заради точно този тон, много тих тон, в гласа на Еди Уилърс. Но Еди не понечи да го последва. Той остана прав зад бюрото, внушавайки цивилизованата традиция на бизнес кабинетите.

— Няма да я намериш — каза той. — Тя няма да се върне. Радвам се, че няма да го направи. Можеш да умреш от глад, да затвориш компанията, можеш да ме хвърлиш в затвора и да накараш да ме разстрелят — какво значение има? Няма да ти кажа къде е. Дори и да видя цялата страна да се срива, пак няма да ти кажа. Няма да я намериш. Няма…

Извърнаха се при звука от отварянето на входната врата. На прага стоеше Дагни Тагарт.

Носеше измачкана памучна рокля, косата й беше разрошена от часовете каране. Спря, за да се огледа наоколо, сякаш за да си върне контрола над мястото, но очите й не разпознаваха хората, просто преминаха през стаята, сякаш инвентаризираха набързо неодушевени предмети. Лицето й не беше онова, което помнеха — беше остаряло, но не в чертите си, а заради неподвижния, оголен поглед, лишен от всяко друго качество, освен от безмилостност.

И все пак първата им реакция, преди шока и учудването, беше една-единствена емоция, която премина през стаята като въздишка на облекчение. Четеше се по всички лица, освен едно: Еди Уилърс, който единствен беше останал спокоен преди миг, рухна с лице върху бюрото си — не издаде звук, но раменете му се движеха от хлипове.

Лицето й не показваше отношение към никого, не изказваше поздрав, сякаш присъствието й там беше неизбежно и не бяха необходими думи. Тя тръгна направо към вратата на кабинета си, когато премина покрай секретарката, каза с глас като автомат — нито груб, нито внимателен:

— Прати Еди при мен.

Джеймс Тагарт пръв се раздвижи, сякаш се ужасяваше да не я изгуби от поглед. Той се втурна след нея с вик:

— Нищо не можех да направя! — сетне, когато животът се върна в него, неговият собствен, нормален живот, той изкрещя: — Вината беше твоя! Ти го направи! Ти си виновна! Защото напусна!

Той се чудеше дали викът му е бил илюзия в собствените му уши. Лицето й оставаше безизразно, но се беше обърнала към него: гледаше го така, сякаш звуците са достигнали до нея, но не и думите, не и мисловната връзка. Онова, което той почувства за секунда, беше най-близкият му досег с усещането, че не съществува. Сетне видя едва доловима промяна в лицето й — просто индикация, че забелязва човешко присъствие, — но тя гледаше някъде покрай него. Той се обърна и видя, че Еди Уилърс е влязъл в кабинета. В очите му имаше следи от сълзи, но той не се опитваше да ги скрие — стоеше изправен, сякаш сълзите или каквото и да е притеснение или извинение за тях бяха без значение както за самия него, така и за нея. Тя каза:

— Обади се на Райън, кажи му, че съм тук, после ми дай да говоря с него.

Райън беше старшият управител на Централния район на компанията. Еди й даде знак, като не отговори веднага, но после каза с глас, равен като нейния:

— Райън го няма, Дагни. Напусна миналата седмица.

Не забелязваха Тагарт, както не забелязваха и мебелите наоколо. Тя дори не беше го удостоила с това да му нареди да напусне кабинета й. Като паралитик, несигурен в подчинението на мускулите си, той събра сили и се измъкна навън. Но беше сигурен какво е първото, което трябва да направи: хукна към кабинета си, за да унищожи оставката си.

Тя не забеляза излизането му — гледаше Еди.

— Ноулънд тук ли е?

— Не. Напусна.

— Андрюс?

— Напусна.

— Макгайър?

— Напусна.

Той продължи тихо да изрежда имената на онези, за които знаеше, че тя ще потърси — най-необходимите в този час, които бяха напуснали и изчезнали през последния месец. Тя слушаше без учудване и емоции, както човек слуша списъка с жертви от битка, където всички са осъдени и няма значение кое име пада първо. Когато Еди свърши, тя не коментира, а попита:

— Какво е направено от сутринта?

— Нищо.

— Нищо?

— Дагни, всеки стажант тук можеше да издава заповеди от сутринта, и всички щяха да му се подчинят. Но дори и стажантите знаят, че който направи първия ход днес, ще бъде държан отговорен за бъдещето, настоящето и миналото, когато започне прехвърлянето на отговорността. Няма да спаси системата, по-скоро ще изгуби работата си в момента, в който спаси един отдел. Нищо не е направено. Стоим неподвижно. Каквото още се движи, се движи заради нечие сляпо предположение — по линиите не знаят дали трябва да се движат или да спрат. Някои влакове се задържат по гарите, други продължават и чакат да бъдат спрени, преди да стигнат до Колорадо. Както решат местните диспечери. Директорът на терминала долу е отменил целия трансконтинентален трафик за днес, включително „Комет“ за тази вечер. Не знам какво прави директорът в Сан Франсиско. Само аварийните екипи работят. В тунела. Все още са много далеч от катастрофата. Не мисля, че ще стигнат по-близо.

— Обади се на директора на терминала и му кажи да върне всички трансконтинентални влакове обратно по разписание, включително „Комет“ за довечера. После се върни.

Когато се върна, тя се беше навела над картите, които беше разтворила на масата, и говореше, водейки си бързи бележки:

— Насочете всички влакове, пътуващи на запад, на юг от Кърби, Небраска, по страничната линия до Хейстингс, надолу по коловоза на „Канзас Уестърн“ до Лоръл, Канзас, после по коловоза на „Атлантик Саутърн“ към Джаспър, Оклахома. На запад по линията на „Атлантик Саутърн“ до Флагстаф, Аризона, на север по линията на Флагстаф-Хоумдейл до Илайн, Юта, на север до Мидланд, на северозапад по линията на „Уозач“ до Солт Лейк Сити. „Уозач“ е изоставена теснолинейка. Купете я. Разширете линията до стандартната. Ако собствениците се боят, понеже продажбите са незаконни, платете им двойно и продължете работата. Няма релси между Лоръл, Канзас и Джаспър, Оклахома — три мили, няма и между Илайн и Мидланд, Юта — още пет и половина. Положете релси. Накарайте строителните екипи да започнат работа веднага, съберете всички местни хора, които са на разположение, плащайте два пъти повече от законните надници, тройно, каквото поискат, назначете три смени и свършете работата до утре. За релси разглобете страничните коловози в Уинстън, Колорадо, Силвър Спрингс, Колорадо, Лийдс, Юта, Бенсън, Невада. Ако някои местни марионетки от Комисията по унификация дойдат да спрат работата, разрешете на местните хора, на тези, на които вярвате, да ги подкупят. Не прекарвайте това през счетоводния отдел, пишете го на моя сметка, аз ще платя. Ако попаднат на случай, където това не работи, накарайте ги да кажат на марионетката, че Директива 10–289 не се отнася за местни нарушения, че оплакванията трябва да се насочат към централата и че ще трябва да съдят мен, ако искат да ни спрат.

— Това вярно ли е?

— Откъде да знам? Кой изобщо може да знае? Но докато се оправят и решат каквото там ще решават, коловозът ще бъде построен.

— Разбирам.

— Ще прегледам списъците и ще ти дам имената на местните хора, които да натоварим с това — ако са още там. Докато тазвечерния „Комет“ стигне до Кърби, Небраска, линията ще е готова. Ще добави около трийсет и шест часа към трансконтиненталното разписание, но поне ще има трансконтинентално разписание. След това ги накарай да ми намерят от архива старите карти на пътя такъв, какъвто е бил, преди внукът на Нат Тагарт да построи тунела.

— Да… какво? — той не повиши глас, но дъхът му спря от емоция, която искаше да избегне. Нейното лице не помръдна, но една бледа нотка в гласа й му призна с нежност, не с упрек:

— Старите карти от времето преди тунела. Връщаме се назад, Еди. Да се надяваме, че можем. Не, няма да възстановим тунела. Няма как да го направим сега. Но старият прелез, който прекосява Скалистите планини, е още там. Можем да си го върнем. Само дето ще бъде трудно да намерим релси за него и хора, които да ги положат. Особено хора.

Той знаеше, и то от самото начало, че тя е видяла сълзите му и че не го е отминала безразлично, въпреки че ясният й, равен глас и неподвижното лице не издаваха знак за чувство. Имаше нещо в поведението й, което той усещаше, но не можеше да си преведе. И все пак чувството, което му внушаваше, беше сякаш му казва: знам, разбирам, бих изпитвала съчувствие и благодарност, ако сме живи и свободни да чувстваме, но не сме, нали, Еди? Ние сме на мъртва планета, като Луната, където трябва да се движим, но не смеем да спрем и да си поемем дъх, да почувстваме, защото иначе ще открием, че няма въздух за дишане.

— Имаме днес и утре, за да задвижим нещата — каза тя. — Тръгвам за Колорадо утре вечер.

— Ако искаш да летиш, ще трябва да ти наема самолет отнякъде. Твоят е още в работилницата, не могат да намерят части за него.

— Не, ще отида с влака. Трябва да видя линията. Ще взема утрешния „Комет“.

Два часа по-късно, в един кратък промеждутък между телефонните разговори, тя му зададе изведнъж първия въпрос, който не беше свързан с железницата:

— Какво са направили на Ханк Риърдън?

Еди се улови, че се опитва да се измъкне, отклонявайки поглед, но се насили да посрещне погледа й и отговори:

— Предаде се. Подписа протокола за дарение в последния момент.

— О — звукът не изразяваше шок или неодобрение, беше просто произнесен на глас препинателен знак, който отбелязваше приемането на факт. — Имаш ли новини от Куентин Даниълс?

— Не.

— Не е пращал писмо или съобщение за мен?

— Не.

Той отгатна от какво я е страх и това му напомни за нещо, което не беше докладвал.

— Дагни, имаме друг проблем, който става все по-сериозен, откакто си тръгна. От първи май. Замразените влакове.

— Какви влакове?

— Имаме влакове, изоставени по линията, на празни отсечки в средата на нищото, обикновено нощем, целият им екипаж е изчезнал. Просто оставят влака и се изпаряват. Никога няма предупреждение или пък някаква специална причина, прилича повече на епидемия — нещо им щуква изведнъж и тръгват. Става и в другите компании. Никой не може да го обясни. Но мисля, че всички разбират. Заради директивата е. Това е формата на протест на хората. Опитват се да продължат и изведнъж достигат един момент, в който не могат да понесат повече. Какво ще направим за това? — сетне вдигна рамене: — Е добре, кой е Джон Голт?

Тя кимна замислено, не изглеждаше изненадана.

Телефонът иззвъня и гласът на секретарката каза:

— Господин Уесли Мауч се обажда от Вашингтон, госпожице Тагарт.

Устните й се присвиха леко, като при неочакван допир с насекомо.

— Трябва да е за брат ми — каза тя.

— Не, госпожице Тагарт. За вас е.

— Добре. Свържи ме.

— Госпожице Тагарт — каза гласът на Уесли Мауч с такъв тон, сякаш беше домакин на парти, — толкова се зарадвах, че сте възстановили здравето си, че исках да ви поздравя лично с добре дошла. Знам, че здравето ви изискваше дълга почивка и оценявам патриотизма, който ви е подтикнал да прекъснете отпуската си в този ужасен момент. Исках да ви уверя, че можете да разчитате на нашето съдействие за всяка стъпка, която намерите за необходима. Пълното ни съдействие, помощ и поддръжка. Ако има някакви… специални изключения, които искате, бъдете уверена, че могат да бъдат направени.

Тя го остави да говори, въпреки че беше направил няколко малки паузи, които я приканваха да отговори. Когато паузата стана достатъчно дълга, тя каза:

— Ще ви бъда задължена, ако ми разрешите да говоря с господин Уедърби.

— Ама разбира се, госпожице Тагарт, по всяко време… ами… тоест… искате да кажете… сега?

— Да. Веднага.

Той разбра. Каза:

— Да, госпожице Тагарт.

Когато гласът на господин Уедърби се появи на линията, звучеше предпазливо:

— Да, госпожице Тагарт? С какво мога да ви услужа?

— Можете да кажете на шефа си, че ако не иска отново да напусна, както знае, че съм направила, не трябва никога вече да ми се обажда или да говори с мен. Всичко, което бандата ви има да ми казва, ще ми го казва чрез вас. Ще говоря с вас, но не и с тях. Можете да им кажете, че причината за поведението ми е онова, което той причини на Ханк Риърдън, докато получаваше заплата от него. Ако всички са го забравили, аз не съм.

— Мой дълг е да служа на железниците и на народа по всяко време, госпожице Тагарт — господин Уедърби звучеше така, сякаш се опитваше да избегне ангажимента да е чул онова, което беше чул, но една внезапна нотка на интерес се промъкна в гласа му, когато попита бавно, замислено, с внимателна и хитра проницателност: — Да разбирам ли, госпожице Тагарт, че желаете да работите изключително с мен по всички официални въпроси? Може ли да смятам това за ваша политика?

Тя се изсмя късо и остро.

— Давайте — каза тя. — Можете да ме броите за изключителна ваша собственост, да ме използвате като специален обект за връзки и да ме продавате из цял Вашингтон. Но не знам от каква полза ще ви е това, понеже аз няма да играя играта, няма да търгувам с услуги, просто ще започна да нарушавам законите ви веднага — и можете да ме арестувате веднага, щом сметнете, че можете да си го позволите.

— Мисля, че имате доста старомодна идея за закона, госпожице Тагарт. Защо да говорим за твърди, ненарушими закони? Модерните ни закони са еластични и отворени за интерпретация в зависимост от… обстоятелствата.

— Тогава започвайте да ставате еластични, защото аз няма да го направя, нито пък железопътните катастрофи.

Тя затвори и каза на Еди така, сякаш оценяваше неодушевени предмети:

— Ще ни оставят на мира за малко.

Сякаш не забелязваше промените в кабинета си: отсъствието на портрета на Нат Тагарт, новата стъклена масичка за кафе, където господин Лоуси беше пръснал за посетителите си представителна извадка от най-гласовитите хуманитарни списания със заглавия на статии, изнесени на корицата.

Тя изслуша — с внимателен поглед на машина, предназначена да записва, а не да реагира — доклада на Еди за това, което този един месец беше причинил на железницата. Чу доклада му за предположенията за причините за катастрофата. С все същия дистанциран поглед тя се изправи пред редицата хора, които влизаха и излизаха от кабинета й с прекалено забързани стъпки и с ръце, които размятаха в излишни жестове. Той си помисли, че е станала непроницаема за каквото и да е. Но изведнъж, докато крачеше из кабинета и му диктуваше списък на материалите, необходими за полагането на релсите, и местата, от които да ги получи нелегално, тя спря и погледна към списанията на масичката за кафе. Заглавията гласяха: „Новото социално съзнание“, „Нашият дълг към недостатъчно привилегированите“, „Нужда срещу алчност“. С едно-единствено движение на ръката си — с рязкото, експлозивно движение на явна физическа грубост, каквото той никога не беше виждал у нея преди — тя помете списанията от масичката и продължи с глас, който рецитираше без прекъсване списъка от числа, сякаш нямаше връзка между ума й и яростта на тялото й.

Късно следобед, когато остана за миг насаме в кабинета си, тя се обади на Ханк Риърдън. Даде името си на секретарката му и усети, само по тона на думите му, бързината, с която той сграбчи слушалката:

— Дагни?

— Здравей, Ханк. Върнах се.

— Къде си?

— В кабинета си.

Тя чу нещата, които той премълча, в мига на мълчание по жицата, после той каза:

— Предполагам, че трябва веднага да започна да подкупвам хора, за да получа руда и да започна да лея релси.

— Да. Колкото се може повече. Не е необходимо да е риърдънов метал. Може да е… — паузата беше почти недоловима, но съдържаше мисълта: релси от риърдънов метал, само за да се върнем във времето преди стоманата?… Може би чак във времето на дървените релси с железни шини? — Може да е каквато и да е стомана, всичко, което можеш да ми дадеш.

— Добре. Дагни, знаеш ли, че им предадох риърдъновия метал? Подписах протокола за дарение.

— Да, знам.

— Предадох се.

— Коя съм аз, че да те обвинявам? Нима аз не го направих? — той не отговори и тя продължи: — Ханк, не мисля, че тях ги интересува дали на света са останали влакове или пещи. Нас ни интересува. Държат ни заради любовта ни към тях, и ние ще продължим да плащаме, докато има и минимален шанс да запазим поне едно живо и движещо се колело като знак за човешката интелигентност. Ще продължим да се държим над водата, както нашето давещо се дете, и когато течението го погълне, ние ще потънем с последното колело и с последния силогизъм. Знам какво плащаме, но цената вече няма значение.

— Знам.

— Не се бой за мен, Ханк. Ще се оправя до утре сутрин.

— Никога вече няма да се боя за теб, скъпа. Ще се видим довечера.

ГЛАВА XIX

ЛИЦЕТО БЕЗ БОЛКА, СТРАХ И ВИНА

Тишината в нейния апартамент и неподвижното съвършенство на предметите, които бяха останали точно така, както ги беше оставила преди месец, я поразиха с чувство на облекчение и мъка едновременно, докато влизаше във всекидневната си. Тишината й даваше илюзия за уединение и собственост; гледката на предметите й напомняше, че те съхраняват момент, който тя не можеше да си върне, тъй като не можеше да изтрие събитията, които се бяха случили след това.

Отвъд прозорците все още имаше остатъци от дневна светлина. Беше напуснала кабинета си по-рано, отколкото възнамеряваше, неспособна да съсредоточи усилията си над каквато и да е задача, която можеше да бъде отложена за следващата сутрин. Това беше ново за нея усещане, ново беше и това, че сега се чувстваше повече у дома в апартамента си, отколкото в кабинета.

Взе си душ и остана неподвижна в продължение на няколко дълги, празни минути, докато водата се стичаше по тялото й, но побърза да излезе, когато осъзна, че онова, което се опитва да отмие, не е прахът от карането по селските пътища, а усещането от кабинета. Облече се, запали цигара и влезе във всекидневната. Застана до прозореца, погледна града, също както беше стояла, загледана в пейзажа, в началото на същия този ден. Беше казала, че би дала живота си за още една година в компанията. Сега се беше върнала, но не изпитваше радост от работата, а единствено ясния, студен покой от постигнатото решение и спокойствието на непризнатата болка.

Облаците бяха обвили небето и бяха слезли като мъгла, за да обвият и улиците долу — сякаш небето поглъщаше града. Тя виждаше целия остров Манхатън — дълъг, триъгълен силует, прорязващ невидимия океан. Изглеждаше като нос на потъващ кораб — няколко високи сгради все още се издигаха над него, като комини, — но останалото изчезваше сред синьо-сиви спирали, които се слягаха бавно сред дима и празното пространство. Точно така са изчезнали и те, мислеше си тя, Атлантида, градът, който е потънал в океана, и всички останали царства, които са изчезнали и са оставили все същата легенда във всички човешки езици, и все същия копнеж.

Тя чувстваше — също както го беше чувствала в една пролетна нощ, просната на бюрото си в порутения офис на линията „Джон Голт“, до прозореца, обърнат към тъмна алея — видението на собствения й свят, който никога нямаше да достигне…

Ти, мислеше си тя, който и да си ти, когото винаги съм обичала и никога не успях да открия, теб, когото очаквах да видя в края на релсите отвъд хоризонта, ти, чието присъствие винаги усещах по улиците на града и чийто свят исках да построя, любовта ми към теб ме накара да продължа да се движа, любовта и надеждата ми да те намеря, желанието ми да бъда достойна за теб в деня, когато застана пред теб лице в лице. Сега знам, че никога няма да те намеря — че това не може да се достигне или преживее, — но каквото остава от живота ми, е още твое, и аз ще продължа в твое име, въпреки че това е име, което никога няма да науча, ще продължа да ти служа, въпреки че никога няма да мога да победя, ще продължа, за да бъда достойна за теб в деня, в който трябваше да те срещна, макар че това никога няма да се случи… Никога не беше приемала безнадеждността, но сега стоеше до прозореца, обърната към формите на мъгливия град и това беше нейното посвещаване на несподелена любов.

Звънецът на вратата иззвъня. Тя се обърна с безразличие и с учудване, за да отвори вратата, но знаеше, че трябва да го е очаквала, когато видя Франсиско д’Анкония. Не почувства шок или възмущение, единствено безрадостно спокойствие заради увереността си и изправи глава, за да го погледне, с бавно, решително движение, сякаш му казваше, че е избрала позицията си и че я е заела открито.

Лицето му беше сериозно и спокойно — щастливото изражение беше изчезнало, но веселостта на плейбоя не се беше върнала. Изглеждаше така, сякаш всички маски са свалени, гледаше прямо, строго, дисциплинирано, целенасочено, изглеждаше като човек, способен да познае искреността на действието — както тя някога очакваше той да изглежда — никога не е бил толкова привлекателен, както в този момент, си помисли и забеляза с удивление неочакваното си чувство, че той не е мъжът, който я е изоставил, а мъжа, когото тя е изоставила.

— Дагни, можеш ли да говориш за това сега?

— Да, ако искаш. Влизай.

Той хвърли един поглед из стаята, из дома, в който никога не беше влизал, сетне очите му се върнаха обратно на нея. Гледаше я внимателно. Изглежда знаеше, че спокойната простота на поведението й беше възможно най-лошият знак за целта му, че е като килим от пепел, където не може да се съживи и въгленче болка, че дори и болката би била някаква форма на огън.

— Седни, Франсиско.

Тя остана права пред него, сякаш му показваше съзнателно, че няма какво да крие, дори уморената си поза, цената, която беше платила за този ден и това, че тази цена не я интересуваше.

— Не мисля, че мога да се спра сега — каза той, — ако вече си направила избора си. Но ако е останал и едничък шанс да те спра, трябва да се възползвам от него.

Тя бавно поклати глава.

— Няма. А и за какво, Франсиско? Ти се отказа. Какво значение има за теб дали аз ще загина заедно с железницата или далеч от нея?

— Не съм се отказал от бъдещето.

— Какво бъдеще?

— Денят, в който мародерите ще загинат, а ние не.

— Ако „Тагарт Трансконтинентал“ трябва да загине заедно с тях, значи и аз ще изчезна.

Той не отмести поглед от лицето й и не отговори. Тя добави безстрастно:

— Мислех си, че мога да живея без нея. Не мога. Никога няма да се опитам отново. Франсиско, помниш ли? И двамата вярвахме в началото, че единственият грях на земята е да се правят нещата лошо. Още вярвам в това — в гласа й трепна първата нотка на живот. — Не мога да стоя и да гледам какво са направили в тунела. Не мога да приема това, което всички те приемат — Франсиско, та това е нещото, което и двамата смятахме за толкова чудовищно — вярата, че нещастията са естествената съдба на всеки, която трябва да се понася, а не да се борим с нея. Не мога да приема подчинението. Не мога да приема безпомощността. Не мога да приема отказването. Докато има железница за управляване, ще я управлявам.

— За да поддържаш света на мародерите?

— За да поддържам последното парче от своя собствен свят.

— Дагни — бавно каза той, — знам защо човек обича работата си. Знам какво означава за теб управлението на влаковете. Но няма да ги управляваш, ако са празни. Дагни, какво виждаш, когато си помислиш за движещ се влак?

Тя погледна града.

— Живота на способен човек, който можеше да е загинал в онази катастрофа, но ще преживее следващата, която аз ще предотвратя — човек, който има безкомпромисен ум и неограничена амбиция, и е влюбен в живота си… който прилича на нас двамата в началото. Ти се отказа. Аз не мога.

Той затвори очи за миг, а стискането на устните му се превърна в усмивка — усмивка, която заместваше стона на разбиране, радост и болка. Той попита сериозно и нежно:

— Мислиш ли, че още можеш да им служиш — на този тип хора, — като управляваш железницата?

— Да.

— Добре, Дагни. Няма да се опитвам да те спра. Докато мислиш така, нищо не може и не трябва да те спира. Ще спреш в деня, когато откриеш, че работата ти е поставена в услуга не на живота на онзи човек, а на неговото унищожение.

— Франсиско! — беше вик на учудване и отчаяние. — Ти разбираш, знаеш какво имам предвид, като говоря за този човек, ти самият го виждаш!

— О, да — просто и небрежно каза той, загледан някъде из стаята, почти сякаш търсеше истински човек, и добави: — Защо се учудваш? Каза, че някога и ние сме били такива. Още сме. Но един от нас го е предал.

— Да — сурово каза тя, — един от нас го направи. Не можем да му служим, като се отказваме.

— Не можем да му служим, като се сговаряме с разрушителите му.

— Не се сговарям с тях. Те имат нужда от мен. И го знаят. Ще им наложа моите условия.

— Като играеш игра, в която те извличат полза в замяна на това да те нараняват?

— Ако мога да съхраня „Тагарт Трансконтинентал“, това е единствената полза, която искам. Какво ме интересува, че ме карат да плащам откуп? Нека си вземат, каквото искат. Аз ще си имам железницата.

Той се усмихна.

— Така ли мислиш? Да не мислиш, че нуждата им от теб ще те защити? Да не мислиш, че можеш да им дадеш, каквото искаш? Не, няма да напуснеш, докато не видиш, със собствените си очи и по своята преценка, какво те наистина искат. Знаеш ли, Дагни, учили са ни, че някои неща принадлежат на Бога, а други — на Цезар. Може би техният бог би го позволил. Но човекът, на когото каза, че служим — той не го позволява. Той не позволява разделена вярност, война между ума и тялото, разрез между ценностите и действията или почит към Цезар. Той не позволява да има Цезаровци.

— В продължение на дванайсет години — меко каза тя — си мислех, че е немислимо, че може да дойде ден, когато да моля за прошката ти на колене. Сега мисля, че е възможно. Ако стане така, че се убедя в правотата ти, ще го направя. Но не и преди това.

— Ще го направиш. Но не на колене.

Той я гледаше така, сякаш виждаше тялото й, докато тя стоеше пред него, въпреки че очите му бяха насочени към лицето й и погледът му й казваше какво изкупление и отстъпление вижда в бъдещето. Тя видя усилието, което той направи, за да отклони очи, с надеждата, че не е видяла или разбрала погледа му, видя мълчаливата му битка, издадена от напрежението на няколко мускула на лицето му — лицето, което познаваше толкова добре.

— Дотогава, Дагни, помни, че сме врагове. Не исках да ти го казвам, но ти си първият човек, който почти е влязъл в рая и се е върнал на земята. Видяла си твърде много, така че трябва да го разбираш ясно. Ще се боря с теб, не с брат ти Джеймс или с Уесли Мауч. Теб трябва да победя. Дошъл съм да разруша всичко, което е най-ценно за теб в момента. Докато ти се бориш да спасиш „Тагарт Трансконтинентал“, аз ще работя за унищожението й. Не ме моли за помощ или пари. Знаеш причините ми. Сега можеш да ме мразиш — и дори би трябвало от твоята позиция.

Тя вдигна леко глава — в позата й нямаше доловима промяна, само дребен белег за това, че осъзнава тялото си и значението му за него, тя стоеше като жена, докато произнесе следващото изречение, а намекът за предизвикателство идваше само от леко подчертаните паузи между думите:

— А на теб какво ще ти причини?

Той я погледна с пълно разбиране, но нито изрази, нито отрече признанието, което тя искаше да изтръгне от него.

— Това засяга единствено мен — отговори той.

Тя беше онази, която омекна, но разбра, докато го казваше, че това е още по-жестоко:

— Не те мразя. Опитвах се, години наред, но никога няма да те намразя, независимо какво прави който и да е от нас.

— Знам — каза той тихо, така че тя да не чуе болката, но тя я усети в себе си сякаш направо от него.

— Франсиско! — извика тя в отчаян опит да го защити от самата себе си. — Как можеш да правиш това, което правиш?

— Благодарение на любовта си — към теб, казаха очите му — към човека — каза гласът му, — който не загина в твоята катастрофа и който никога няма да загине.

Тя остана неподвижна за момент, сякаш в израз на уважение и признание.

— Ще ми се да можех да ти спестя онова, през което ще преминеш — каза той, а нежността в гласа му казваше: не мен трябва да съжаляваш. — Но не мога. Всеки от нас трябва да премине по този път по собствените си стъпки. Но пътят е един и същ.

— Накъде води?

Той се усмихна, сякаш леко притваряше вратата пред въпросите, на които нямаше да отговори.

— Към Атлантида — каза той.

— Какво? — удивено попита тя.

— Не помниш ли? Изгубеният град, в който могат да влязат само душите на героите.

Връзката, която я порази внезапно, беше същата връзка, която я поразяваше от сутринта — като неясно безпокойство, което нямаше време да идентифицира. Знаеше го, но смяташе, че това е собствената му съдба, лично решение, смяташе, че действа сам. Сега си спомни за една по-обширна опасност и усети огромния, неопределен силует на врага, пред който беше изправена.

— Ти си един от тях — бавно каза тя, — нали?

— От кои?

— Ти ли беше в кабинета на Кен Данагър?

Той се усмихна.

— Не — но тя забеляза, че той не я попита какво има предвид.

— Има ли — трябва да знаеш, — има ли наистина разрушител, който върлува из света?

— Разбира се.

— Кой е той?

— Ти.

Тя потръпна, лицето й стана твърдо.

— Хората, които напуснаха… живи ли са още или не?

— Мъртви са, що се отнася до теб. Но в света ще настъпи второ Възраждане. Аз ще го чакам.

— Не! — внезапната ярост в гласа й беше личен отговор към него, към едно от двете неща, които той искаше да чуе в думите му. — Не, не ме чакай!

— Винаги ще те чакам, независимо от това какво прави който и да е от двама ни.

Звукът, който чуха, беше завъртането на ключа в ключалката на входната врата. Вратата се отвори и Ханк Риърдън влезе. Той спря за миг на прага, сетне влезе бавно във всекидневната, докато плъзваше ключа в джоба си. Тя знаеше, че е видял лицето на Франсиско преди още да види нейното. Той я погледна, но очите му се върнаха на Франсиско, сякаш това беше единственото лице, което можеше да види. Но тя се страхуваше да погледне именно лицето на Франсиско. Усилието, което направи, за да премести погледа си през разстоянието от няколко стъпки беше такова, сякаш теглеше товар, надвишаващ силите й. Франсиско беше станал на крака, без да бърза, по автоматичните правила на един д’Анкония, умел в етикета на вежливостта. Риърдън не можеше да прочете нищо по лицето му. Но онова, което тя виждаше в него, беше по-лошо от онова, от което се страхуваше.

— Какво правите тук? — попита Риърдън с такъв тон, сякаш е хванал мърляв прислужник в светския салон.

— Виждам, че нямам право да ви задам същия въпрос — каза Франсиско. Тя знаеше какво усилие е необходимо, за да се постигне ясния, безизразен тон на гласа му. Очите му продължаваха да се връщат към дясната ръка на Риърдън, сякаш още виждаше ключа между пръстите му.

— Тогава отговорете — каза Риърдън.

— Ханк, всичките ти въпроси трябва да бъдат насочени към мен — каза тя.

Риърдън сякаш не я виждаше или чуваше.

— Отговорете — повтори той.

— Има само един отговор, който имате право да изисквате — каза Франсиско, — така че ще ви отговоря, че не това е причината за присъствието ми тук.

— Има само една причина за присъствието ви в дома на която и да е жена — каза Риърдън. — И наистина имам предвид всяка жена — що се отнася до вас. Да не мислите, че сега вярвам на тая ваша изповед или на каквото и да е друго, което сте ми казвали някога?

— Давал съм ви поводи да не ми вярвате, но нито един от тях не включва госпожица Тагарт.

— Не ми казвайте, че нямате шанс тук, че никога не сте имали и няма да имате. Знам го. Но да ви намеря тук при…

— Ханк, ако искаш да ме обвиняваш… — започна тя, но Риърдън се обърна към нея.

— За Бога, Дагни, не! Но не трябва да те виждат да говориш с него. Не бива да имаш каквото и да е общо с него. Ти не го познаваш. Аз — да — той се обърна към Франсиско. — Какво целите? Да не се опитвате да я включите сред завоеванията си или…

— Не! — това беше неволен вик, който прозвуча безсилно, предлагайки като единствено доказателство страстната си откровеност, която и без друго щеше да бъде отхвърлена.

— Не? Тогава сте тук по работа? Да не залагате капан, както направихте с мен? Що за уловка й готвите?

— Целта ми… няма нищо общо… с работата.

— Тогава каква е?

— Ако още сте в състояние да ми повярвате, мога да ви кажа, че не е… каквото и да е предателство.

— Мислите ли, че още можете да коментирате предателствата в мое присъствие?

— Някой ден ще ви отговоря. Сега не мога.

— Не ви харесва да ви го напомнят, нали? Държите се далеч от мен оттогава, а? Не очаквахте да ме видите тук? Не искахте да се изправяте срещу мен?

Но той знаеше, че Франсиско се е изправил срещу него така, както никой не го правеше вече — видя очите, впити в неговите, сдържаните черти, без емоции, без защита, без призив, готови да посрещнат всичко; видя открития, незащитен смел поглед — това беше лицето на човек, когото беше обичал, на човек, който го беше освободил от вината, и той се впусна в битка срещу признанието, че това лице още го държи въпреки всичко, въпреки месеца му на нетърпение да види Дагни.

— Защо не се защитавате, ако нямате какво да криете? Защо сте тук? Защо се учудихте, когато ме видяхте да влизам?

— Ханк, стига! — гласът на Дагни беше вик и тя се отдръпна назад, осъзнавайки, че насилието е най-опасното, което може да се породи в този момент. И двамата се обърнаха към нея.

— Моля те да позволиш аз да отговоря — спокойно каза Франсиско.

— Казах ти, че се надявам никога вече да не го видя — каза Риърдън. — Съжалявам, че трябва да е тук. Не те засяга, но има нещо, за което трябва да си плати.

— Ако това… е целта ви — с усилие каза Франсиско, — не я ли… постигнахте вече?

— Какво става? — лицето на Риърдън беше ледено, устните му едва се движеха, но гласът му беше като кикот. — Това ли е вашият начин да молите за милост?

Мигът тишина, който последва, съдържаше огромното усилие на Франсиско.

— Да… ако щете — отговори той.

— Нима ми предложихте милост, когато държахте бъдещето ми в ръцете си?

— Имате право за всичко, което можете да си помислите за мен. Но тъй като това не засяга госпожица Тагарт… бихте ли ми позволили да напусна?

— Не! Да не искате да избягате като всички други страхливци? Искате да се измъкнете?

— Ще дойда където и когато кажете. Но бих предпочел да не е в присъствието на госпожица Тагарт.

— Защо не? Аз искам да бъде в нейно присъствие, тъй като това е единственото място, където нямахте право да идвате. Не ми е останало нищо, което да защитавам от вас, получихте повече, отколкото мародерите изобщо можеха някога да вземат, разрушихте всичко, до което се докоснахте, но има нещо, което няма да докоснете.

Той знаеше, че вкамененото отсъствие на емоция по лицето на Франсиско е най-силното доказателство за емоция, доказателство за някакво необичайно усилие за контрол — знаеше, че това е мъчение и че той, Риърдън, е подтикван сляпо от чувство, което приличаше на радостта на инквизитор, само дето не можеше да каже дали измъчва Франсиско или самия себе си.

— Вие сте по-лош от мародерите, защото предавате с пълно разбиране за онова, което предавате. Не знам що за падение е вашият мотив — но искам да научите, че има неща, до които не можете да се доберете, които са отвъд аспирациите или злобата ви.

— Няма за какво… да се боите от мен… сега.

— Искам да знаете, че не трябва да мислите за нея, не трябва да я поглеждате или да я доближавате. От всички хора на света вие сте единственият, който не може да се появява в нейно присъствие — той знаеше, че отчаян гняв го подтиква към собствените му чувства относно този човек, че чувството е още живо, че именно него трябва да преодолее и разруши. — Какъвто и да е мотивът ви, тя трябва да бъде защитавана от всеки контакт с вас.

— Аз… ви дадох думата си… — той спря. Риърдън се разсмя.

— Знам какво означават думите ви, убежденията ви, приятелството ви и клетвата ви в името на единствената жена, която някога… — той спря. Всички разбраха какво значи това — в същия миг, в който Риърдън го осъзна. Той пристъпи към Франсиско и го попита, сочейки Дагни, с тих глас, който не приличаше на неговия, сякаш нито идваше, нито беше насочен към жив човек: — Това ли е жената, която обичате?

Франсиско затвори очи.

— Не го питай за това! — изкрещя Дагни.

— Това ли е жената, която обичате?

Франсиско я погледна и отговори:

— Да.

Ръката на Риърдън се вдигна, замахна и зашлеви лицето на Франсиско. Викът дойде от Дагни. Когато отново беше в състояние да вижда, след миг на такова чувство, сякаш ударът беше по собственото й лице, ръцете на Франсиско бяха първото, което видя. Наследникът на д’Анкония стоеше изпънат до масата, сграбчил ръба й зад гърба си не за да се подпре, а за да спре ръцете си. Тя видя напрегнатото му и неподвижно тяло, тяло, което беше прекалено изпънато, но изглеждаше прекършено, с леки, неестествени извивки на талията и раменете, с ръце, плътно присвити до тялото и изпънати назад — той стоеше така, сякаш усилието да не мръдне обръщаше силата на яростта му срещу самия него, сякаш движението, на което се съпротивляваше, се разливаше из мускулите му като разкъсваща болка. Тя видя сгърчените му пръсти да се вкопчват по-силно в ръба на масата, учуди се кое ще се счупи първо — дървото на масата или костите на човека, и разбра, че животът на Риърдън виси на косъм.

Когато очите й се преместиха към лицето на Франсиско, тя не видя и следа от борба, само кожата на слепоочията му беше изпъната, а бузите му бяха дръпнати навътре и изглеждаха съвсем малко по-хлътнали от обикновено. Това караше лицето му да изглежда оголено, чисто и младо. Тя изпита ужас, защото виждаше в очите му сълзи, които не бяха там. Очите му бяха блестящи и сухи. Гледаше към Риърдън, но не го виждаше. Гледаше така, сякаш виждаше нечие друго присъствие в стаята и сякаш погледът му казваше: ако това искаш от мен, то това е твое — ти трябва да го приемеш, а аз — да го изтърпя, не мога да ти предложа нищо друго, но нека се гордея от това да знам, че мога да ти дам толкова много. Тя видя — с единствената вена, която пулсираше под кожата на гърлото му, с розовата пяна на ъгъла на устните му — изражение на запленена отдаденост, която беше почти усмивка, и разбра, че наблюдава най-великото достижение на Франсиско д’Анкония.

Когато почувства, че трепери и чу собствения си глас, той сякаш се сблъска с последното ехо от писъка във въздуха на стаята — и тя разбра колко кратък е бил изминалият момент. Гласът й се надигаше бясно, като да нанесе удар, и тя викаше на Риърдън:

— … да ме защитиш от него? Много преди изобщо ти…

— Недей! — Франсиско се обърна рязко към нея, резкият тон на гласа му изразяваше цялата сдържана ярост и тя разбра, че това е заповед, на която трябва да се подчини. Напълно неподвижен, с изключение на лекото извиване на главата си, Франсиско се обърна към Риърдън. Тя видя ръцете му да пускат ръба на масата и да се отпускат встрани. Сега той виждаше само Риърдън и по лицето му се четеше единствено изтощение от усилието, но Риърдън разбра изведнъж колко много го обича този човек.

— Съгласно това, което знаете — спокойно каза Франсиско, — вие сте прав.

Без да очаква или да позволи отговор, той се обърна да си върви. Поклони се на Дагни, като наведе глава по начин, който изглеждаше като просто сбогуване с Риърдън и жест на приемане към нея. После си тръгна.

Риърдън стоеше и гледаше след него, осъзнал — извън контекста и с абсолютна сигурност, — че би дал живота си за силата да не беше извършил онова, което беше сторил. Когато се обърна към Дагни, лицето й изглеждаше пресушено, открито и леко напрегнато, сякаш той не я разпитваше за думите, които тя беше прекъснала, а ги чакаше да дойдат. Тръпка на съжаление премина по тялото й и завърши в поклащането на главата й: не знаеше за кого от двамата мъже е предназначено съжалението, но то я лишаваше от дар слово и тя продължаваше да клати глава, сякаш отчаяно се опитваше да отрече някакво огромно, безлично страдание, което правеше и трима им свои жертви.

— Ако има нещо за казване, кажи го — гласът му беше безстрастен.

Звукът, който тя издаде, беше полукикот, полустон — не желание за отмъщение, а отчаяно чувство за справедливост подхранваше горчивината на гласа й, когато извика, хвърляйки съзнателно думите в лицето му:

— Искаше да знаеш името на другия мъж? На мъжа, с когото съм спала? Мъжът, който ме е имал пръв? Беше Франсиско д’Анкония!

Тя видя силата на удара, от който лицето му загуби всякакъв израз. Тя знаеше, че ако справедливост е била целта й, то тя я е постигнала, защото този шамар беше по-жесток от онзи, който той беше ударил. Почувства се изведнъж спокойна, осъзнала, че думите й не биваше да бъдат произнасяни в името и на трима им. Отчаянието на безпомощна жертва я напусна, тя вече не беше жертва, беше един от съперниците и искаше да поеме отговорността за някакво действие. Стоеше с лице към него и чакаше всеки отговор, който той решеше да й даде, чувствайки се така, сякаш е неин ред да бъде подложена на насилие. Не знаеше какво мъчение понася той, какво рухва в него, какво държи в тайна от другите. Нямаше и следа от болка, която да я предупреди — той изглеждаше така, сякаш е просто човек, който стои в средата на някаква стая и насилва съзнанието си да приеме факт, който то отказва да приеме. Сетне тя забеляза, че той не е променил позата си, че ръцете му са отпуснати встрани със свити пръсти, че стоят така от дълго време, струваше й се, че може да почувства тежката вкочаненост на кръвта, спряла в пръстите му — и това беше единственият израз на страданието му, който можеше да открие, но то й подсказваше, че онова, което той чувства не му оставя сили да почувства нищо друго — дори и съществуването на собственото си тяло.

Тя чакаше, а съжалението й изчезваше и се превръщаше в уважение. Сетне видя очите му да преминават бавно от лицето й надолу по тялото й и разбра що за мъчение е решил да изпита — погледът изразяваше нещо, което той не можеше да скрие от нея. Тя знаеше, че я вижда каквато е била на седемнайсет, вижда я със съперника, когото мрази, вижда ги заедно такива, каквито щяха да са сега — гледка, на която не може нито да устои, нито да се съпротивлява. Тя видя как лицето му се изплъзва от контрол, но за него нямаше значение дали ще й позволи да види лицето му живо и голо, защото сега в него можеше да се прочете единствено прикрита ярост, а някаква част от нея приличаше на омраза.

Той я грабна за раменете и тя усети, че е готова да приеме той да я убие или да я пребие до безсъзнание, и в мига, когато беше сигурна, че си го е помислил, тя усети как тялото й се залепва за неговото, устните му падат върху нейните — дори по-брутално, отколкото след побой.

Тя ужасено изви тялото си в опит да се съпротивлява — и едновременно с това ликуващо го обгърна, задържа го, позволи устните й да дарят топлина на неговите, осъзнавайки, че никога не го е желала толкова, колкото в този момент.

Когато той я хвърли на кушетката, тя разбра по ритъма от ударите на тялото му, че това е акт на победа над съперника му, но и на отстъпление пред него, акт на притежание, доведен до непоносима ярост от мисълта за мъжа, когото предизвикваше, акт на превръщане на омразата в удоволствие, което този мъж беше изпитал, в интензивността на собственото му удоволствие, победата над този мъж чрез нейното тяло — тя чувстваше присъствието на Франсиско чрез ума на Риърдън, чувстваше се така, сякаш се предава и на двамата мъже, на онова, което обожаваше и у двама им, онова, което беше общото у тях, онази същност на характера, която превръщаше любовта й към всеки един в акт на лоялност и към двамата. Тя знаеше също, че това е неговият бунт срещу света около тях, срещу обожанието на деградацията, срещу дългото изтезание на похабените му дни и безизходната му битка — тъкмо това искаше да утвърди и, сам с нея в полумрака, високо над потъналия в руини град, да задържи като последна своя собственост.

След това лежаха неподвижно, лицето му беше върху рамото й. Отражението на далечен електрически надпис продължаваше да пулсира с леки отблясъци по тавана над главата й. Той се протегна към ръката й и плъзна пръстите й под лицето си, устните му спряха върху дланта й за момент — толкова нежно, че тя по-скоро ги предугади, отколкото ги почувства.

След малко тя стана, посегна за цигара, запали я, после му я подаде с леко, въпросително махване на ръката; той кимна, все още наполовина излегнат на кушетката; тя сложи цигарата между устните му и запали друга за себе си. Чувстваше невероятно умиротворение между двама им и интимността на дребните жестове подчертаваше важността на нещата, които не си казваха. Всичко е казано, мислеше си тя, но знаеше, че това все още предстои да бъде признато.

Тя видя очите му да фиксират входната врата от време на време и да се задържат върху нея, сякаш още виждаше човека, който беше излязъл. Той каза тихо:

— Можеше да ме победи, като просто ми каже истината, по всяко време. Защо не го е направил?

Тя вдигна рамене, разтворила ръце в жест на безпомощна тъга, защото и двамата знаеха отговора. После попита:

— Той значеше много за теб, нали?

— Още значи.

Двете светещи точки от пламъчетата на цигарите бяха стигнали бавно до върховете на пръстите им, а леките проблясъци и мекото падане на пепелта бяха единствените движения в тишината, когато звънецът се обади. Знаеха, че не е човекът, за когото и двамата биха искали, но не можеха да очакват да се върне, и тя се намръщи, внезапно ядосана, когато отиде да отвори вратата. Отне й миг да си спомни, че безвредно вежливата фигура, която видя да й се покланя със стандартна усмивка за поздрав, беше заместник-управителят на сградата.

— Добър вечер, госпожице Тагарт. Толкова се радваме да ви видим. Тъкмо дойдох на смяна и чух, че сте се върнала. Исках да ви поздравя лично.

— Благодаря — тя стоеше на вратата и не се отместваше, за да го покани вътре.

— Имам писмо, което дойде за вас преди около седмица, госпожице Тагарт — каза той и бръкна в джоба си. — Изглеждаше важно, но понеже беше надписано „Лично“, очевидно не трябваше да бъде изпращано в кабинета ви, а и освен това те не знаеха адреса ви, така че, понеже не знаех къде да го препратя, го прибрах в сейфа и реших да ви го доставя лично.

Пликът, който й подаде, беше надписан: „Препоръчано. Въздушна поща. Специална доставка. Лично“. Адресът на подателя беше „Куентин Даниълс, Технологичен институт на Юта, Афтън, Юта“.

— О… Благодаря.

Заместник-управителят забеляза, че гласът й се снижи до шепот — възпитана маска за останали без дъх думи, — забеляза, че тя стои и гледа към името на подателя много по-дълго от необходимото, така че повтори благопожеланията си и се оттегли.

Тя разкъсваше плика, докато вървеше към Риърдън, и спря в средата на стаята, за да прочете писмото. То беше написано на машина върху тънка хартия — той можеше да види черните правоъгълници на абзаците през прозрачните листа, както и лицето й, докато ги четеше. Очакваше го в момента, в който я видя да привършва: тя скочи към телефона, той чу яростното завъртане на шайбата и треперещият й глас да казва настойчиво:

— Междуградски, моля… Оператор, свържете ме с Технологичния институт в Афтън, Юта!

Той се приближи и попита:

— Какво има?

Тя му подаде писмото, без да го поглежда, с очи, вторачени в телефона, сякаш можеше да го насили да отговори. Писмото гласеше:

Скъпа госпожице Тагарт,

Боря се от три седмици, не исках да го правя, знам, не това ще ви нарани и съм наясно с всеки аргумент, който можете да ми изложите, защото сам аз ги използвах срещу себе си, но трябва дави уведомя, че напускам.

Не мога да работя при условията на Директива 10–289, макар и не по причината, планирана от виновниците за нея. Знам, че отмяната на всички научни проучвания не осъжда мен или вас, и че ще искате да продължа. Но трябва да напусна, защото вече не искам да успея.

Не искам да работя в свят, който ме смята за роб. Не искам да бъда от полза за хората. Ако успея да възстановя двигателя, няма да ви позволя да го поставите в тяхна услуга. Няма да тормозя съвестта си, че нещо, което е било произведено от моя ум, ще бъде използвано, за да им донесе удобство. Знам, че ако успеем, те със сигурност ще са нетърпеливи да конфискуват двигателя. И поради тази перспектива ние трябва да приемем положението на престъпници, вие и аз, и да живеем под заплахата да бъдем арестувани във всеки един момент, по тяхна прищявка. А това е нещото, което не мога да приема, дори да можех да приема всичко останало: че за да им дадем неоценима полза, ние ще трябва да бъдем превърнати в мъченици на хората, които без нас нямаше да могат да я придобият. Можех и да простя другото, но когато си помисля за това, си казвам: проклети да са, по-добре да ги видя всичките как умират от глад, включително и аз, отколкото да им простя или да го позволя!

Ако трябва да съм честен, искам да успея, да разреша загадката на двигателя, повече от всичко. Така че ще продължа да работя по него единствено за собственото си удоволствие и доколкото мога. Но ако я разреша, тя ще си остане моя лична тайна. Няма да я публикувам за каквато и да е комерсиална употреба. Поради това и не мога да приемам повече парите ви.

И понеже комерсиализмът уж е ужасен, всички тия хора трябва напълно да одобряват решението ми, а на мен ми е омръзнало да помагам на тези, които ме презират.

Не знам колко време ще оцелея или какво ще правя в бъдеще. За момента възнамерявам да остана на работа в института. Но ако някой от представителите или наследниците му ми напомни, че по закон нямам право да напусна портиерското си място, ще се махна.

Дадохте ми най-големия шанс в живота ми и сега аз ви нанасям болезнен удар — може би трябва да ви моля за прошка, мисля, че вие обичате работата си толкова много, колкото и аз обичах своята, така че ще разберете, че решението ми не беше лесно, но и че трябваше да го взема.

Това е странно чувство — да пиша това писмо. Не възнамерявам да умирам, но се отказвам от света и усещането е като от предсмъртно писмо. Така че искам да кажа, че от всички хора, които съм познавал, вие сте единственият, за когото съжалявам, че оставям зад себе си.

Искрено ваш,

Куентин Даниълс.

Когато той вдигна поглед от писмото, я чу да казва, сякаш я беше чул сред думите от напечатаните редове, гласът й се издигаше все по-близо до отчаянието:

— Продължавайте да звъните, оператор! Моля ви, продължавайте да звъните!

— Какво можеш да му кажеш? — попита той. — Нямаш аргументи, които да му предложиш.

— Няма да имам и шанс да му кажа каквото и да е! Вече е заминал. Това е било преди седмица. Сигурна съм, че е тръгнал. Добрали са се до него.

— Кой се е добрал?

— Да, оператор, ще изчакам, продължавайте да се опитвате!

— Какво ще му кажеш, ако вдигне?

— Ще го умолявам да продължи да взима парите ми, без никакви ангажименти, без условия, просто за да има средства да продължи! Ще му обещая, че ако още сме в света на мародерите, когато и ако успее, няма да искам от него да ми предаде двигателя и дори да сподели с мен тайната му. Но ако по това време сме свободни… — тя спря.

— Ако сме свободни…

— Сега искам от него само да не се предава и да не изчезва, като… като всички останали. Не искам да позволявам да стигнат до него. Ако не е твърде късно — о, Боже, не искам да се доберат до него! Да, оператор, продължавайте да звъните!

— От каква полза ще ни е, дори да продължи да работи?

— Само за това ще го умолявам — просто да продължи. Може би никога няма да имаме шанс да използваме двигателя в бъдеще. Но искам да знам, че все някъде в света е останал един велик ум, който работи над велик опит — и че все още имаме шанс за бъдеще… Ако този двигател бъде изоставен отново, единственото, което ни чака, е Старнсвил.

— Да. Знам.

Тя държеше слушалката притисната до ухото си, с ръка, изтръпнала от усилието да не трепери. Продължаваше да чака и той чуваше в тишината безполезното звънене на обаждането без отговор.

— Заминал е — каза тя. — Стигнали са до него. Нямат нужда от цяла седмица. Не знам как разбират кога е правилният момент, но това — тя посочи писмото — е бил техният момент и те едва ли са го пропуснали.

— Кои?

— Агентите на разрушителя.

— Да не започваш да мислиш, че наистина съществуват?

— Да.

— Сериозно ли?

— Напълно. Срещнах един от тях.

— Кого?

— Ще ти кажа по-късно. Не знам кой е техният водач, но ще открия съвсем скоро. Ще открия. Проклета да съм, ако ги оставя да…

Тя спря и задържа дъха си — той видя промяната в лицето й в мига, преди да чуе щракването на далечна слушалка, която се вдигаше, и звука на мъжки глас, който казваше по линията:

— Ало?

— Даниълс! Ти ли си? Жив ли си? Там ли си още?

— Ама разбира се. Вие ли сте, госпожице Тагарт? Какво има?

— Аз… помислих, че си си тръгнал.

— О, съжалявам. Тъкмо чух телефона. Бях навън, в задния двор, берях моркови.

— Моркови? — тя се смееше с истерично облекчение.

— Имам си зеленчукова градина там. Някога беше паркингът на института. От Ню Йорк ли се обаждате, госпожице Тагарт?

— Да. Тъкмо получих писмото ти. Ей сега. Мен… мен ме нямаше.

— Аха — последва пауза, сетне той каза спокойно: — Нямам какво повече да добавя, госпожице Тагарт.

— Кажи ми, заминаваш ли?

— Не.

— Планираш ли да заминеш?

— Не. Че къде?

— Възнамеряваш да останеш в института?

— Да.

— Колко дълго? За неопределено време?

— Да, доколкото знам.

— Някой търсил ли те е?

— За какво?

— За това да напуснеш.

— Не. Кой?

— Слушай, Даниълс, няма да обсъждам писмото ти по телефона. Но трябва да говоря с теб. Идвам да те видя. Ще дойда колкото се може по-бързо.

— По-добре не го правете, госпожице Тагарт. Не искам да правите такова усилие, при условие, че е безполезно.

— Просто ми дай шанс, става ли? Не трябва да ми обещаваш да промениш мнението си, не трябва да се ангажираш с нищо — само да ме изслушаш. Ако съм решила да дойда, това е мой риск и го поемам. Има неща, които искам да ти кажа, и моля единствено за шанс да го направя.

— Знаете, че винаги ще ви дам този шанс, госпожице Тагарт.

— Тръгвам за Юта веднага. Тази вечер. Но има нещо, което искам да ми обещаеш. Ще ми обещаеш ли да ме изчакаш? Ще ми обещаеш ли да бъдеш там, когато пристигна?

— Ама разбира се, госпожице Тагарт. Освен ако не умра или не стане нещо, което не мога да предотвратя — но не очаквам нищо такова.

— Освен ако не умреш, ще ме чакаш ли, независимо какво може да стане?

— Разбира се.

— Даваш ли ми дума, че ще чакаш?

— Да, госпожице Тагарт.

— Благодаря. Лека нощ.

— Лека нощ, госпожице Тагарт.

Тя затвори слушалката, веднага пак я вдигна и бързо набра номер.

— Еди? Накарай ги да задържат „Комет“ за мен… Да, тази вечер. Нареди да прикачат вагона ми, след това ела тук, в апартамента ми, веднага — тя погледна часовника си. — Сега е осем и дванайсет. Имам един час. Не мисля, че ще ги задържа твърде много. Ще говорим, докато оправям багажа.

Тя затвори и се обърна към Риърдън.

— Тази вечер? — каза той.

— Трябва.

— Предполагам. Не трябва ли да идеш в Колорадо?

— Да. Мислех да тръгна утре вечер. Но мисля, че Еди може да се справи с грижата за кабинета ми, и е по-добре да тръгна сега. Отнема три дни… — тя си спомни — сега отнема пет дни, за да се стигне до Юта. Трябва да отида с влака, има хора, които трябва да видя по линията, и това също не може да се отлага.

— Колко време ще останеш в Колорадо?

— Трудно ми е да ти кажа.

— Пусни една телеграма като стигнеш, става ли? Ако има изгледи да е за дълго, ще дойда там, при теб.

Това беше единственият начин, по който можеше да изрази думите, които отчаяно искаше да й каже, за които беше чакал, беше дошъл тук да каже и сега искаше да произнесе повече от всичко, но знаеше, че това не бива да се казва тази вечер. Тя разбра от леко тържественото напрежение в тона на гласа му, че така той приема признанието й, това беше неговото отстъпление, неговата прошка. Тя попита:

— Можеш ли да напуснеш завода?

— Ще ми отнеме няколко дни да го уредя, но мога.

Той знаеше какво признават думите й, разбираше прошката в тях, когато тя каза:

— Ханк, защо не се видим в Колорадо след седмица? Ако дойдеш със самолета си, и двамата ще пристигнем там по едно и също време. И после ще се върнем заедно.

— Добре… скъпа моя.

Тя диктуваше списък с инструкции, докато крачеше из спалнята си, събираше дрехите си и ги подреждаше набързо в един куфар. Риърдън си беше тръгнал, Еди Уилърс седеше на тоалетната й маса и си водеше бележки. Работеше по обичайния си начин — ефикасно, без да задава въпроси, сякаш не забелязваше шишенцата с парфюм и кутийките с пудра, сякаш масичката беше бюро, а стаята — кабинет.

— Ще ти се обадя от Чикаго, Омаха, Флагстаф и Афтън — каза тя, докато хвърляше бельо в куфара. — Ако ти трябвам междувременно, обади се на който и да е оператор по линията и му нареди да спре влака.

— „Комет“ ли? — меко попита той.

— Естествено, че „Комет!“

— Добре.

— Не се колебай да се обаждаш, ако се налага.

— Добре. Но не мисля, че ще се наложи.

— Ще се справим. Ще работим по телефона, също както… — тя спря.

— … когато строяхме линията „Джон Голт“? — тихо попита той.

Те се спогледаха, но не си казаха нищо друго.

— Какъв е последният доклад от строителните екипи? — попита тя.

— Всичко е наред. Получих съобщение, точно след като ти напусна офиса, че терасиращите групи са започнали работа в Лоръл, Канзас и Джаспър, Оклахома. Релсите пътуват към тях от Силвър Спрингс. Всичко ще бъде както трябва. Най-трудно за намиране беше…

— Хората?

— Да. Хората, които да натоварим с това. Имахме проблеми на запад, по отсечката от Елджин до Мидланд. Всички, на които разчитахме, ги няма. Не можах да намеря и един, който да е в състояние да носи отговорност, нито по нашата линия, нито другаде. Опитах се дори да намеря Дан Конъуей, но…

— Дан Конъуей? — прекъсна го тя.

— Да. Него. Опитах. Помниш ли как полагаше по пет мили релси на ден точно в тази част от страната? Знам, че има причини да ни мрази и в червата, но какво значение има вече? Намерих го — живее в едно ранчо в Аризона. Обадих ме му лично и го помолих да ни спаси. Просто да се погрижи за една нощ да построи пет и половина мили коловоз. Пет и половина мили, Дагни, това е целият ни проблем, а той е най-великият железопътен строител в света! Казах му, че го моля да го направи като жест на снизхождение към нас, ако реши. Знаеш ли, мисля, че ме разбра. Не беше ядосан. Звучеше тъжно. Но каза, че няма да го направи. Каза, че човек не трябва да се опитва да връща хората от гроба… Пожела ми късмет. Мисля, че беше искрен… Знаеш ли, не мисля, че той е един от онези, които разрушителят посети. Мисля, че по-скоро се е пречупил.

— Да. Знам, че е така.

Еди видя изражението на лицето й и побърза да се овладее.

— Накрая намерихме един човек, който да работи в Елджин — каза той, насилвайки се да звучи уверено. — Не се притеснявай, коловозът ще бъде построен дълго преди да стигнеш там.

Тя го погледна с намек за усмивка, мислейки си колко често самата тя му беше казвала тези думи и за отчаяната смелост, с която той сега се опитваше да й ги каже. Не се притеснявай. Той улови погледа й, разбра, и леката усмивка в отговор беше смесена с притеснено извинение. Той се обърна обратно към бележника си, ядосан на себе си, осъзнавайки, че е нарушил собствената си неизказана заповед: не го прави по-трудно за нея. Не трябваше да й казва за Дан Конъуей, не трябваше да й казва нищо, което да напомня и на двамата за отчаянието, което щяха да почувстват, ако изобщо можеха още да чувстват. Чудеше се какво му става: струваше му се непростимо да открие, че дисциплината му се изплъзва само защото това е стая, а не кабинет. Тя продължи да говори, а той слушаше, вторачен в бележника си, отбелязвайки си по нещо кратко, от време на време. Не си позволи да я погледне отново.

Тя отвори рязко вратата на гардероба си, дръпна един костюм от закачалката и го сгъна набързо, докато гласът й продължаваше да диктува равномерно и акуратно. Той не погледна нагоре, осъзнаваше присъствието й само чрез звука: звука от ловките движения и от премерения й глас. Знаеше какво не е наред с него — не искаше тя да тръгва, не искаше да я губи отново, след толкова кратко време. Но да се отдава на личната си самота в момент, в който знаеше колко отчаяно компанията има нужда от нея в Колорадо, би било акт на нелоялност, който никога не беше допускал преди — и той почувства смътно, неутешимо чувство за вина.

— Изпрати нареждане „Комет“ да спира на всеки централен железопътен възел — каза тя — и всички управители да приготвят доклад за…

Той погледна нагоре, сетне погледът му спря и той не чу остатъка от думите. Видя мъжки халат да виси на отворената врата на гардероба, тъмносин халат с бели инициали ХР върху джоба на гърдите. Спомни си къде е виждал този халат преди, спомни си човека срещу себе си от другата страна на маса за закуска в хотел „Уейн-Фолклънд“, спомни си как този човек дойде без предупреждение в кабинета й късно през нощта в Деня на благодарността — и разбирането, че трябва да го е знаел, го порази като земетресение. Чувството го обзе с вик „не!“ и беше толкова безжалостно, че само викът, а не онова, което виждаше, срути всяка опора в него. Това не беше шок от откритието, а беше много по-ужасният шок от онова, което беше открил за самия себе си.

Той се вкопчи в една-единствена мисъл — че не трябва да й позволява да види какво му е причинило това. Изпитваше притеснение, усилено до степента на физическо мъчение — ужасът, че е нарушил личното й пространство два пъти: като е научил тайната й и като е разкрил своята собствена. Наведе се по-ниско над бележника и се съсредоточи върху непосредствената си цел: да спре треперенето на молива.

— … трябва да построим петдесет мили планински коловоз и можем да разчитаме само на материали, които имаме.

— Извинявай — каза той, а гласът му едва се чуваше — не чух какво каза.

— Казах, че искам доклад от всички управители за всеки метър релса и всяка единица оборудване, с които разполагат в отделите си.

— Добре.

— Ще говоря с всеки един от тях по ред. Накарай ги да дойдат във вагона ми на „Комет“.

— Добре.

— Изпрати съобщение — неофициално — че механиците трябва да наваксват спиранията, като се движат със седемдесет, осемдесет или сто мили в час, колкото искат и когато се налага, и че аз ще… Еди?

— Да. Добре.

— Еди, какво има?

Той трябваше да погледне нагоре, да се изправи лице в лице с нея, и да излъже отчаяно за първи път в живота си.

— Аз… притеснявам се от неприятностите, които ще си имаме със закона — каза той.

— Забрави за това. Не виждаш ли, че няма никакъв друг начин? В момента всичко е позволено, за всеки, който може да се измъкне, и засега тъкмо ние определяме условията.

Когато беше готова, той занесе куфара до едно такси, после го пренесе по перона на терминала на „Тагарт“ до служебния й вагон, последният, в края на „Комет“. Остана на перона, видя влака да подскача напред и изпрати с поглед червените сигнални светлини в задния край на вагона й, които изчезваха бавно от погледа му в дългия мрак на изходния тунел. Когато и те се изгубиха, той се почувства сякаш е изгубил мечта, за която не е подозирал, докато не я е изгубил.

На перона около него имаше малко хора, а и те сякаш се движеха внимателно и напрегнато, сякаш чувството за надвиснала катастрофа се промъкваше по релсите и по гредите над главите им. Той си помисли с безразличие, че след един век безопасност хората отново гледат на заминаването на влак като на събитие, което е хазартна игра със смъртта.

Спомни си, че не е вечерял. Не му се ядеше, но подземната столова на терминала на „Тагарт“ беше по-истински негов дом, отколкото празния куб, който смяташе за свой апартамент — така че тръгна към столовата, защото нямаше къде другаде да отиде. Беше почти празно, но първото нещо, което видя, беше тънко стълбче пушек, което се издигаше от цигарата на работника, който седеше сам на една маса в един тъмен ъгъл. Без да забелязва какво слага на подноса си, Еди го занесе до масата на работника, поздрави го, седна и не каза нищо друго. Гледаше сребристите прибори пред себе си, зачуди се за какво служат, после си спомни как се използва вилицата и се опита да извърши движенията на храненето, но откри, че това е отвъд силите му. След известно време погледна нагоре и видя, че очите на работника го проучват внимателно.

— Не — каза Еди — не, нищо ми няма… О, да, много неща станаха, но какво значение има вече? Да, върна се… Какво друго искаш да кажа? Откъде знаеш, че се е върнала? Е, хубаво, предполагам, че цялата компания е разбрала за десет минути… Не, не знам дали се радвам, че се върна… Естествено, ще спаси железницата, за още някой и друг месец или година… Какво искаш да кажа? Не, не ми каза на какво разчита. Не ми каза какво мисли или чувства… Добре де, как мислиш, че се чувства? За нея е ад — пък и за мен! Само дето моят ад си е по моя вина… Не. Нищо. Не мога да говоря за това. Да говоря ли? Не трябва дори да мисля. Трябва да спра, да спра да мисля за нея и… за нея, тоест.

Той замълча и се запита защо очите на работника — очите, които сякаш винаги виждаха всичко вътре в него — тази вечер го караха да се чувства неудобно. Погледна масата и видя много фасове сред останките от храна по подноса на работника.

— И ти ли си закъсал? — попита Еди. — О, просто си седял дълго тук тази вечер, нали? Заради мен? Защо пък да ме чакаш? Знаеш ли, никога не съм мислил, че те интересува дали ме виждаш или не, дали мен или някого другиго, изглеждаш толкова самодостатъчен, и точно заради това ми харесва да си говоря с теб, защото чувствам, че винаги разбираш, но нищо не може да те нарани, изглеждаш така, сякаш нищо никога не те е наранявало, и това ме кара да се чувствам свободен, сякаш… сякаш в света няма болка… Знаеш ли какво е странно в лицето ти? Изглеждаш така, сякаш никога не си се сблъсквал с болка, страх или вина… Съжалявам, че закъснях толкова тази вечер. Трябваше да я изпратя — тъкмо замина, с „Комет“… Да, тази вечер, преди малко… Да, тръгна… Да, беше внезапно решение — от последния час. Възнамеряваше да тръгне утре вечерта, но нещо неочаквано се случи и тя трябваше да тръгне веднага… Да, отива в Колорадо — после… Първо в Юта… Защото получи писмо от Куентин Даниълс, че напуска — а единственото нещо, от което няма да се откаже, от което няма да понесе да се откаже, е двигателят. Помниш двигателя, за който ти казах, за останките, които намери… Даниълс ли? Той е физик, който работи през последната година в Технологичния институт в Юта и се опитва да разреши загадката на мотора и да го възстанови… Защо ме гледаш така? Не, не съм ти казвал за него преди, защото беше тайна. Това си беше частен, таен неин проект, пък и с какво би могъл да те заинтересува? Предполагам, че мога да говоря за това сега, защото той е напуснал… Да, казал й е причините. Казал е, че няма да остави нищо, произведено от ума му, на свят, който го смята за роб. Казал, че няма да бъде превърнат в мъченик от хора, на които е дал в замяна неоценима полза… На какво се смееш? Стига. Защо се смееш така? Цялата тайна? Как така цялата тайна? Не е открил цялата тайна на двигателя, ако за това говориш, но изглежда се е справял добре, имаше добри шансове. Сега това е изгубено. Тя хукна към него, иска да му се моли, да го задържи, да го накара да продължи, но мисля, че е безполезно. Щом спрат веднъж, не се връщат обратно. Никой не го е правил… Не, не ме интересува, вече не, понесохме толкова много загуби, че започвам да свиквам… О, не! Не Даниълс е този, когото не мога да понеса, ами… не, остави. Не ме разпитвай за това. Целият свят се разпада, тя още се бори да го спаси, а аз седя тук и я съдя за нещо, което нямах право да знам… Не! Не е направила нищо осъдително, нищо — а и освен това няма нищо общо с железницата… Не ми обръщай внимание, не е вярно, не нея осъждам, а себе си… Слушай, винаги съм знаел, че обичаш „Тагарт Трансконтинентал“ също като мен, че за теб значи нещо специално, лично, и че заради това ти харесва да ме слушаш какво говоря. Но това — това, което научих днес — няма нищо общо с железницата. Едва ли ще е от значение за теб. Забрави го… Просто е нещо, което не знаех за нея, това е всичко… Израснах с нея. Мислех, че я познавам. Не съм я познавал… Не знам какво очаквах. Предполагам, че просто съм мислел, че няма никакъв личен живот. За мен тя не беше човек, нито… нито пък жена. Тя беше железопътната компания. И не мислех, че някой някога ще дръзне да я погледне по какъвто и да е друг начин… Е, така ми се пада. Забрави. Забрави го, казах! Защо ме разпитваш така? Това си е нейният личен живот. Какво значение може да има за теб? Зарежи го, за Бога! Не виждаш ли, че не мога да говоря за това? Нищо не е станало, нищо ми няма, просто… о, защо лъжа? Не мога да те лъжа, ти като че ли винаги виждаш всичко, по-лошо е, отколкото да се опитвам да излъжа себе си! Лъгал съм себе си. Не знаех какво съм изпитвал към нея. Железницата ли? Аз съм прогнил двуличник. Ако значението й за мен се заключаваше само в железницата, нямаше да ме удари така. Нямаше да чувствам желание да го убия! Какво ти става тази вечер? Защо ме гледаш така? Ох, какво ли ни става на всички? Защо не ни е останало нищо друго, освен нещастието? Защо страдаме толкова много? Не за това сме тук. Винаги съм мислел, че трябва да сме щастливи, всички, че такава е естествената ни съдба. Какво правим? Какво сме изгубили? Преди година нямаше да я осъдя, ако намери нещо, което иска. Но знам, че са обречени, и двамата, както и аз, и всички останали, а тя беше единственото, което ми е останало… Беше толкова невероятно да си жив, беше такъв чудесен шанс, не знаех, че обичам този шанс и че това беше нашата любов — нейната, моята, твоята, — но светът загива и ние не можем да го спрем. Защо се саморазрушаваме? Кой ще ни каже истината? Кой ще ни спаси? Ох, кой е Джон Голт? Не, няма полза. Сега вече няма значение. Защо да чувствам нещо? Няма да издържим още дълго. Защо трябва да ме интересува какво прави тя? Защо трябва да ми пука, че спи с Ханк Риърдън?… Боже! Какво ти става? Не си тръгвай! Къде отиваш?

ГЛАВА XX

ЗНАКЪТ НА ДОЛАРА

Тя стоеше до прозореца на влака с отметната назад глава, неподвижна, имаше желание никога да не й се налага да мърда отново. Телеграфните стълбове профучаваха покрай прозореца, но влакът изглеждаше изгубен в празнотата — между кафявата линия на прерията и солидната маса на ръждивите, сивеещи облаци. Сумракът източваше небето през раната на залеза — изглеждаше като угасването на анемично тяло, от което изтичат последните капки кръв и светлина. Влакът се движеше на запад, сякаш преследваше потъващите лъчи и щеше тихо да изчезне от света. Тя седеше неподвижно, без желание да се съпротивлява на това.

Щеше й се да не чува звука от колелетата. Те потропваха равномерно, всяко четвърто тракане беше по-силно, и й се струваше, че сред бързия тропот на някакво безполезно бягство на стадо животни ритъмът на силните удари беше като стъпките на противник, който се движи към някаква неумолима цел.

Никога преди не беше изпитвала такова предчувствие при гледката на прерията — чувство, че релсите са само една слаба нишка, опъната в огромна празнота, като износен нерв, готов да се скъса. Никога не беше очаквала, че тъкмо тя, която се беше чувствала като движещата сила на влака, сега ще иска — като дете или като дивак — влакът да се движи, да не спира, да я закара навреме, и то ще го иска не като волеви акт, а като молба към мрачната неизвестност.

Мислеше си каква промяна беше настъпила само за един месец. Беше го видяла по лицата на хората по гарите. Железничарите, стрелочниците, майсторите, които винаги я бяха поздравявали навсякъде по линията, а бодрите им усмивки изразяваха гордост, че знаят коя е, сега я гледаха с каменни изражения, извръщаха се, с уморени и затворени лица.

Искаше да им изкрещи извинението си: „Не съм аз тази, която ви го причини!“ — сетне си спомняше, че го беше приела и сега те имат право да я мразят, че тя е едновременно роб и надзирател, както и всяко човешко същество в страната, и омразата беше единственото нещо, което хората можеха да изпитват един към друг.

Беше намерила утеха, за два дни, в гледката на градовете, които преминаваха покрай прозореца й — фабриките, мостовете, електрическите надписи, билбордовете, надвиснали от покривите на домовете: претъпканото, мръсно, активно, живо стълпотворение на промишления Изток.

Но градовете бяха останали назад. Сега влакът прекосяваше прериите на Небраска, а тропотът на сцепките звучеше така, сякаш трепери от студ. Тя виждаше самотните силуети, които някога са били ферми, в празните парцели, които някога са били поля. Но огромният изблик на енергия на Изток, поколения назад, беше пръснал бляскави капки из празнотата — някои бяха изчезнали, но някои още бяха живи.

Тя се сепна, когато светлините на малък град прелетяха покрай вагона й и с изчезването си го оставиха още по-тъмен от преди. Тя не мръдна, за да запали лампата. Седеше неподвижно и гледаше редките градчета. Когато някой електрически лъч преминеше по лицето й, то беше като мигновен поздрав.

Тя ги гледаше как минават покрай нея, написани по стените на скромни сгради, по почернели от сажди покриви, по тънки комини, по извивките на цистерни: Комбайни „Рейнълдс“ — Цимент „Мейси“ — Пресована люцерна „Куинлън и Джоунс“ — Домът на дюшеците „Крофърд“ — Зърно и фураж „Бенджамин Уайли“ — думите се издигаха като знамена към празния мрак на небето, като неподвижни форми на движение, на усилие, на кураж, на надежда, паметници на това колко много е било постигнато на самата граница с празнотата на природата от хора, които някога са били свободни да постигат. Тя видя домове, построени нарядко и в уединение, малки магазинчета, широки улици с електрическо осветление, като няколко светли линии, които се пресичат по черния лист на пустите земи; видя призраците между останките от градове, скелетите на фабрики с порутени комини, труповете на магазини със счупени витрини, наведени стълбове с парчета от кабели; видя внезапен блясък, рядката гледка на бензиностанция, лъскав бял остров от стъкло и метал под огромната черна тежест на празнотата и небето. Видя фунийка за сладолед, направена от светещи тръби, окачена на един уличен ъгъл, потрошена кола, паркирана отдолу, с младо момче до вратата и момиче, което излизаше с лятна рокля, развята на летния вятър… тя потрепери и заради двама им с мисълта: не мога да ви гледам, защото знам какво е било необходимо, за да ви се даде вашата младост, за да ви се даде тази вечер, тази кола и фунийката сладолед, която ще си купите за четвърт долар. Видя на един ъгъл в края на града една сграда, която просветваше с редици бледосини светлини, индустриалните светлини, които обичаше, със силуетите на машини в прозорците и билборд в мрака на покрива… и внезапно тя орони глава върху ръката си и остана така — разтреперана, викайки беззвучно на нощта, на себе си, на всичко човешко, което беше останало във всяко живо същество: не позволявай да изчезне! Не позволявай да изчезне!

Скочи на крака и включи осветлението. Остана неподвижна, борейки се да си възвърне самоконтрола, осъзнала, че тези моменти бяха най-голямата опасност за нея. Светлините на града бяха отминали, прозорецът й сега беше само празен правоъгълник, и тя чу в тишината хода на силните почуквания — стъпките на врага, които напредваха, без да се ускоряват, но и без да спират.

Имаше отчаяна нужда да зърне някаква жива дейност и реши да не поръчва вечеря във вагона си, а да отиде до вагон-ресторанта. Сякаш подчертавайки и подигравайки се на самотата й, един глас непрекъснато се връщаше в съзнанието й: „Но не можеш да управляваш влакове, ако са празни“ Забрави го! — каза си тя ядосано и побърза да отиде до вратата на вагона си.

Когато наближи коридора, чу с учудване някакви гласове наблизо. Когато дръпна вратата, чу вик:

— Махай се, мамка ти!

Възрастен скитник се беше подслонил в ъгъла на коридора. Седеше на пода, а позата му признаваше, че няма сили да се вдигне и че не го интересува дали ще го хванат. Гледаше кондуктора с наблюдателен, напълно съзнателен, но лишен от всякаква реакция поглед. Влакът забавяше заради лоша отсечка от коловоза, кондукторът беше отворил вратата под студените пориви на вятъра и махаше към забързаната черна празнота:

— Махай се! Слизай, както си се качил, или ще те изритам с главата напред!

По лицето на скитника нямаше учудване, нямаше протест или гняв, нито пък надежда, гледаше така, сякаш отдавна беше изоставил всякаква преценка за всички човешки действия. Той се надигна послушно, а ръката му търсеше слепешком нитовете по стената на вагона. Тя го видя да я поглежда и после да отклонява поглед, сякаш беше просто поредният неодушевен предмет. Не изглеждаше да осъзнава присъствието й, както не осъзнаваше и своето собствено, беше безразличен и готов да се подчини на тази заповед, която, в неговото състояние, означаваше сигурна смърт.

Тя погледна кондуктора. Не прочете по лицето му нищо, освен сляпата злоба на болката, някакъв дълго потискан гняв, който се изливаше върху първото попаднало му нещо, почти без да осъзнава какво е. Двамата мъже вече не се отнасяха един към друг като човешки същества.

Костюмът на скитника беше маса от внимателно зашити кръпки по тъкан, която беше толкова твърда и излъскана от износване, че човек очакваше да се счупи като стъкло, ако се огъне; но тя забеляза яката на ризата му: беше сивкавобяла от често пране и все още запазваше останки от формата си. Той се беше изправил с мъка на крака, гледаше безразлично към черната дупка, отворена към милите необитаема пустош, където никой нямаше да види тялото или да чуе гласа на смазан човек, но единственият жест на загриженост, който направи, беше да хване по-здраво малък, мръсен вързоп, сякаш за да се подсигури, че няма да го изпусне, когато скочи от влака.

Именно праната яка и този жест към последното от нещата, които притежаваше — жестът на чувство за собственост — я накараха да изпита емоция, внезапно, горещо преобръщане вътре в нея.

— Чакайте — каза тя.

Двамата мъже се обърнаха към нея.

— Нека бъде мой гост — каза тя на кондуктора, отвори вратата пред скитника и нареди: — Влизай.

Скитникът я последва, подчинявайки се все така замаяно, както щеше да се подчини и на кондуктора. Той застана в средата на вагона, сграбчил вързопа си, и се огледа със същия наблюдателен, лишен от реакция поглед.

— Седни — каза тя.

Той се подчини и я погледна, сякаш чакаше по-нататъшни заповеди. В поведението му имаше някакво достойнство, почтеността на откритото признание, че не може да претендира за нищо, да се моли за нищо, да пита за каквото и да е, че сега трябва да приема всичко, което правят с него и е готов да го приеме. Изглеждаше на петдесет и няколко, структурата на костите му и увисналият костюм подсказваха, че някога е бил мускулест. Безжизненото безразличие в очите му не можеше да скрие, че някога са били интелигентни; бръчките, които прорязваха лицето му като спомен от някаква невъобразима горчивина, не бяха изтрили напълно факта, че някога е притежавало добротата, така характерна за почтеността.

— Кога си ял за последно? — попита тя.

— Вчера — каза той и добави: — Така мисля.

Тя позвъни на келнера и поръча да донесат от вагон-ресторанта вечеря за двама. Скитникът я беше наблюдавал мълчаливо, но когато сервитьорът излезе, той предложи единственото възнаграждение, на което беше в състояние:

— Не искам да се забърквате в неприятности, госпожо.

Тя се засмя.

— Какви неприятности?

— Пътувате с някой от ония железопътни магнати, нали?

— Не, сама.

— Тогава сте жена на някого от тях?

— Не.

— Аха — тя видя усилието му да я погледне с нещо като уважение, сякаш за да се извини за това, че е изтръгнал някакво неприлично признание, и се разсмя.

— Не, и това не съм. Предполагам, че аз самата съм един от магнатите. Казвам се Дагни Тагарт и работя за тази компания.

— О… мисля, че съм чувал за вас, госпожо — едно време — беше трудно да се определи какво значи за него „едно време“, дали е месец, година или колкото време беше изтекло, откакто се беше отказал. Гледаше я с някакъв интерес в минало време, сякаш мислеше, че е имало време, когато е щял да я смята за човек, който си заслужава да се види. — Вие бяхте жената, дето управляваше железница — каза той.

— Да — каза тя. — Бях.

Той не показа и следа от учудване от това, че е решила да му помогне. Изглеждаше така, сякаш се е сблъсквал с толкова много бруталност, че се е отказал дори да се опитва да разбира, да вярва или да очаква нещо.

— Кога се качи на влака? — попита тя.

— На гарата, госпожо. Вратата ви не беше заключена — и добави: — Помислих си, че може би никой няма да ме забележи до сутринта, защото това е частен вагон.

— Къде отиваш?

— Не знам — после, сякаш осъзна, че това вероятно звучи твърде много като молба за милост, той добави: — Предполагам, че просто исках да продължа да се движа, докато не видя някое място, където бих имал шанс да си намеря работа.

Това беше неговият опит да поеме отговорността за цел, вместо да хвърли товара на безцелността си на нейната милост — опит от същия порядък като яката на ризата му.

— Каква работа търсиш?

— Хората вече не търсят определена работа, госпожо — безстрастно отговори той. — Те търсят просто работа.

— Какво място се надяваш да намериш?

— О… ами… където има фабрики, предполагам.

— Не се ли движиш в погрешната посока? Фабриките са на изток.

— Не — каза го твърдо, знаеше със сигурност. — На изток има твърде много хора. Фабриките се наблюдават твърде добре. Мислех си, че има по-голям шанс някъде, където има по-малко хора и закони.

— Охо, бягаш? Беглец от закона, така ли?

— Не в смисъла от едно време, госпожо. Но при сегашното положение май е така. Искам да работя.

— Какво искаш да кажеш?

— На изток няма никаква работа. А и човек не може да ти даде работа, дори и да иска — ще иде в затвора. Наблюдават го. Можеш да получиш работа само чрез Комисията по унификация. А комисията по унификация си има банда от свои приятелчета, които чакат на опашка за работа, а тия приятелчета са повече от роднините на милионер. А аз нямам нито приятели, нито роднини.

— Къде си работил за последно?

— Скитам из страната вече шест месеца, не, май са повече, почти година, вече не знам. Повечето работа беше за по ден-два. Най-вече във ферми. Но вече няма полза. Знам как те гледат фермерите — не обичат да виждат човек, който умира от глад, но и те са на стъпка от гладната смърт, нямат работа, нямат храна, и каквото са спестили, ако не го приберат бирниците, го прибират бандитите — знаете, бандите, които бродят из цялата страна, дето им викат дезертьори.

— Мислиш ли, че на запад е по-добре?

— Не. Не мисля.

— Тогава защо отиваш там?

— Защото не съм опитвал преди. Това е единствената останала възможност. Място, на което да отида. Просто да продължа да се движа… Знаете ли — внезапно добави той, — не мисля, че ще има някаква полза. Но на изток не може да се прави нищо, освен да седя до някоя ограда и да чакам да умра. Не мисля, че би ме притеснило много умирането. Знам, че ще бъде много по-лесно. Само си мисля, че е грях да седиш и да оставиш живота си да си отиде, без дори да се опиташ да го спасиш.

Тя се сети изведнъж за онези модерни, заразени от колежите паразити, които добиваха отвратителното изражение на престорената и морална праведност всеки път, когато произнасяха стандартните баналности за грижата си за благото на другите. Последното изречение на скитника беше едно от най-дълбоко моралните твърдения, които тя някога беше чувала, но човекът не го знаеше, беше го казал с безстрастния си, угаснал глас, просто, сухо, като обикновен факт.

— От коя част на страната идваш? — попита тя.

— Уисконсин — отговори той.

Сервитьорът влезе, носейки вечерята. Той сложи масата и вежливо придърпа два стола, без да показва учудване от същността на обстоятелствата. Тя погледна масата — помисли си, че великолепието на свят, в който хората могат да си позволят времето и лесната грижа за такива неща като колосаните покривки и подрънкващите кубчета лед, предлагани на пътниците заедно с храната им на цена от няколко долара, е остатък от една епоха, когато да поддържаш живота си не е било престъпление, а храната не е била състезание със смъртта — останка, която щеше скоро да изчезне, като бялата бензиностанция на ръба на плевелите на джунглата.

Тя забеляза, че скитникът, който беше изгубил сили да стои прав, не беше изгубил уважението си към нещата, изложени пред него. Не се нахвърли върху храната, бореше се да запази движенията си бавни, да разгъне кърпата си, да вземе вилицата си в същото темпо като нея, с трепереща ръка, сякаш още знаеше, че това, независимо какви унижения са им наложени, е правилното човешко поведение.

— Къде работехте едно време? — попита тя, след като сервитьорът си тръгна. — Във фабрика, нали?

— Да, госпожо.

— Какъв беше занаятът ви?

— Старши стругар.

— Къде работихте последно?

— В Колорадо, госпожо. За фабриката за автомобили „Хамънд“.

— О…!

— Госпожо?

— Не, нищо. Дълго ли работихте там?

— Не, госпожо. Само две седмици.

— Как така?

— Ами бях чакал цяла година, висях из Колорадо, само за да получа тази работа. И те си имаха списък с чакащи във фабриката на Хамънд, само дето не вървяха по приятелска линия или по старшинство, а се интересуваха от професионалната биография на човека. Моята беше добра. Но две седмици, след като получих работата, Лорънс Хамънд напусна. Напусна и изчезна. Затвориха фабриката. След това се появи граждански комитет, който я отвори отново. Извикаха ме обратно. Но всичко трая само пет дни. Започнаха уволнения заради липсата на работа, почти веднага. Назначен последен, трябваше да си ходя. Чух, че гражданският комитет е издържал около три месеца. Затвориха завода завинаги.

— Къде си работил преди това?

— Почти във всеки град на изток, госпожо. Но никога за повече от месец-два. Заводите затваряха непрекъснато.

— И това е ставало на всяка твоя работа?

Той я погледна така, сякаш разбираше въпроса й.

— Не, госпожо — отговори той и за пръв път тя долови лек оттенък на гордост в гласа му. — Задържах се на първата си работа двайсет години. Не на една и съща работа, но бях на едно и също място, стигнах до началник на цех. Това беше преди дванайсет години. Тогава собственикът на фабриката почина, наследниците му я поеха и я изравниха със земята. Времената бяха лоши тогава, но именно оттогава насам нещата започнаха да се разпадат навсякъде, все по-бързо и по-бързо. Оттогава изглежда, че накъдето и да се обърна — мястото се разрушава и загива. Първо си мислехме, че това е само в един или друг щат. Много от нас мислеха, че Колорадо ще издържи. Но и той рухна. Каквото и да пипнех, каквото и да опитвах — разпадаше се. Накъдето и да погледнех — работата спираше, фабриките спираха, машините спираха… — той добави бавно, с шепот, сякаш виждаше някакъв таен свой страх: — … двигателите… спираха.

Гласът му се издигна:

— О, Боже, кой е… — и спря.

— … Джон Голт? — попита тя.

— Да — отговори той и поклати глава, сякаш за да прогони някакво видение, — само дето аз не обичам да казвам това.

— И аз не обичам. Ще ми се да знаех защо го казват и откъде е тръгнало.

— Това е, госпожо. От това ме е страх. Може и от мен да е тръгнало.

— Какво?

— От мен или от шест хиляди като мен. Може ние да сме го започнали. Май така стана. Дано да греша.

— Какво искаш да кажеш?

— Ами в онази фабрика, където работих двайсет години, стана нещо. Беше когато старецът умря и наследниците му поеха работата. Бяха трима, двама сина и една дъщеря, и въведоха нов план за управление на завода. Позволиха ни и на нас да гласуваме, и всички — почти всички — гласувахме за него. Не знаехме. Мислехме, че е добър. Не, не е вярно. Мислехме, че трябва да мислим, че е добър. Планът беше всеки във фабриката да работи според способностите си, а да му се плаща според нуждите му. Ние… какво има, госпожо? Защо гледате така?

— Какво беше името на фабриката? — попита тя, а гласът й едва се чуваше.

— Фабрика за двигатели „Двайсети век“, госпожо, в Старнсвил, Уисконсин.

— Продължавай.

— Гласувахме за този план на едно голямо събрание, на което присъствахме всички, шест хиляди души, всеки, който работеше във фабриката. Наследниците на Старнс произнасяха дълги речи за него, не беше много ясно, но никой не задаваше въпроси. Никой от нас не знаеше как ще проработи планът, но всички си мислеха, че съседът до тях знае. А ако някой от нас се е съмнявал, накараха го да се почувства виновен и да си мълчи — защото изглеждаше така, сякаш всеки, който се противопостави на плана, е убиец на деца по сърце и е по-низш от човешко същество. Казаха ни, че този план ще постигне благороден идеал. А ние как да си помислим нещо друго? Нали сме го чували цял живот — и от родителите си, и от учителите, и от министрите, и от всеки вестник, който някога сме чели, от всеки филм и всяка публична реч? Не са ли ни казвали винаги, че това е честно и справедливо? Е, може би има някакво извинение за онова, което направихме на събранието. И все пак ние гласувахме за плана, и онова, което получихме, си го заслужихме напълно. Знаете ли, госпожо, ние сме белязани хора — тези от нас, които преживяха четирите години на плана във фабриката „Двайсети век“. Знаете ли как изглежда адът? Като зло — просто, голо, самодоволно зло, нали? Е, тъкмо това видяхме и помогнахме да се построи, и мисля, че сме прокълнати, всеки един от нас, и може би никога няма да ни се прости…

Знаете ли как работеше планът и какво причини на хората? Опитайте се да сипвате вода в резервоар, на дъното на който има тръба, която го източва по-бързо, отколкото вие наливате, и с всяка ваша кофа тръбата се разширява с един инч, и колкото повече работите, толкова повече се иска от вас, стоите и наливате кофа след кофа четирийсет часа седмично, после четирийсет и осем, после петдесет и шест — за обяда на съседа си, за операцията на жена му, за шарката на детето му, за инвалидната количка на майка му, за ризата на чичо му, за училището на племенника му, за бебето на съседите, за бебето, което предстои да се роди, за всеки един около вас, защото те имат право да получат всичко, от пелени до изкуствени зъби, а вие трябва да работите, от изгрев до залез, месец след месец, година след година, и да не можете да покажете нищо като резултат, освен потта си, да гледате единствено тяхното удоволствие, през целия си живот, без почивка, без надежда, без край… От всекиго според способностите, всекиму — според потребностите…

Всички сме едно голямо семейство, казваха те, всички сме заедно в това. Но не всички работят с ацетиленова горелка десет часа на ден — заедно, и не получават колики — заедно. Кой преценява чии способности и чии нужди са на първо място? Когато всичко е в едно гърне, не можеш да позволиш на всеки да решава какви са нуждите му, нали? Ако го направиш, може да реши, че има нужда от яхта, и ако трябва да се водиш само от чувствата му, той току-виж го доказал. Защо не? Ако не е правилно аз да имам кола, докато не се поболея от работа, за да изкарам кола за всеки безделник и всеки дивак по земята, защо да не може да поиска и яхта от мен, ако все още имам достатъчно способности, за да не рухна? Не? Не може ли? Тогава защо да може да иска да не слагам сметана в кафето си, докато не смени тапетите във всекидневната си?… Както и да е, беше решено, че никой няма право да преценява собствените си нужди или способности. Гласувахме за това. Да, госпожо, гласувахме на открити събрания, два пъти годишно. Как иначе можеше да се направи? Можете ли да си представите какво се случваше на такива събрания? Трябваше ни само едно събрание, за да открием, че сме станали просяци — прогнили, мрънкащи, сополиви просяци, всичките, защото никой не можеше да изиска заплатата си като справедливо заслужена, нямаше права, нямаше заслуги, работата му не му принадлежеше, принадлежеше на „семейството“, а те не му дължаха нищо в замяна, така че единствената му претенция към тях беше неговата „нужда“, така че трябваше да проси публично облекчение на нуждите си, като всеки въшлив лентяй, да изброява всичките си проблеми и нещастия, чак до кърпените си гащи и главоболията на жена си, с надеждата, че „семейството“ ще му подхвърли милостиня. Трябваше да изброява нещастия, защото именно нещастията, а не работата, бяха станали разменна монета в нашето царство, така че това се превръщаше в състезание между шест хиляди просяка, всеки от които твърдеше, че неговата нужда е по-страшна от тази на брат му. Как иначе можеше да стане? Можете ли да си представите какво стана, кои хора мълчаха и се чувстваха засрамени, и кои си тръгнаха с джакпота?

Но това не беше всичко. Имаше и още нещо, което открихме на същото това събрание. Производството на фабриката беше спаднало с четирийсет процента през тази първа половин година, така че се взе решение, че някой не работи „според способностите си“. Кой? Как да разбереш? „Семейството“ гласува и за това. Гласуваха кои хора са най-добри, и тези хора бяха осъдени да работят извънредно всяка нощ през следващите шест месеца. Извънредно и без заплащане, защото не ти се плаща за усилия или за работа, а само за нужда.

Да ви казвам ли какво се случи след това и в какви същества започнахме да се превръщаме, ние, които някога бяхме хора? Започнахме да крием всяка своя способност, да се бавим и да внимаваме като соколи никога да не работим по-бързо или по-добре от съседа си. Какво друго можехме да направим, когато знаехме, че ако направим най-доброто, на което сме способни, за „семейството“, ще получим не благодарности и награди, а наказание? Знаехме, че за всеки смрадливец, който повреди партида двигатели и струва на компанията пари — било то поради немарливостта си, било то защото не му е пукало или поради обикновена некомпетентност, — ние бяхме тези, които ще плащат с нощите и неделите си. Така че правехме най-доброто, за да не сме добри.

Имаше едно момче, което започна изпълнено с плам за благородния идеал, блестящо хлапе, без никакво образование, но с невероятна глава на раменете. През първата година проектира работен процес, който ни спести хиляди човекочасове. Предаде го на „семейството“, не поиска нищо за него — така или иначе не можеше да поиска, но за него нямаше проблем. Това е за идеала, казваше той. Но след като беше избран с гласуване за един от най-способните и осъден на нощна работа, защото не сме получавали достатъчно от него, той си затвори и устата, и ума. Можете да се обзаложите, че не предложи никакви идеи през втората година.

Какво ни разправяха за порочната конкуренция на системата за печалба, където всеки човек трябва да се състезава за това кой ще свърши по-добре работата? Порочно, нали? Е, трябваше да видят какво е, когато всички се състезавахме помежду си кой ще свърши работата възможно най-зле. Няма по-сигурен начин да разрушиш един човек от това да го насилиш да цели да не постига най-доброто, на което е способен, да се бори да върши работата си зле, ден след ден. Това ще го довърши по-бързо от пиенето, безцелността или бандитският живот. Но нямаше какво друго да правим, освен да се преструваме на неспособни. Единственото обвинение, от което се бояхме, беше да заподозрат, че сме способни. Способността беше като ипотека върху теб, която никога не можеш да платиш. А и за какво да работим? Знаехме, че ще ни дадат минималната милостиня така или иначе, независимо дали работим или не, „издръжката за дом и храна“, така я наричаха, а освен нея нямахме шанс да получим друго, независимо колко усилено се опитваме. Не можехме да разчитаме да си купим нов кат дрехи следващата година — можеше да ни дадат „издръжка за дрехи“, но можеше и да не ни дадат, в зависимост от това дали някой не си е счупил крака, не се нуждае от операция или не е родил повече бебета. А ако няма достатъчно пари за нови костюми на всички, не можеш и ти да получиш.

Имаше един човек, който беше работил усилено през целия си живот, защото винаги беше искал да изпрати сина си в колеж. Е, момчето завърши гимназия през втората година на плана, но „семейството“ не пожела да даде на бащата „издръжка“ за колеж. Казваха, че синът му не може да отиде в колеж, докато няма достатъчно, за да могат синовете на всички да отидат в колеж, и че първо трябва да изпратим децата на всички в гимназия, а ние нямахме достатъчно дори и за това. Бащата умря на следващата година при сбиване с ножове в някаква кръчма, за което нямаше особена причина — такива сбивания започнаха да се случват през цялото време.

Имаше и един възрастен тип, вдовец без роднини, който имаше едно-единствено хоби: грамофонни записи. Май това беше единственото, което беше взел от живота. По едно време не се хранеше редовно, само за да си купи някой нов запис на класическа музика. Е, не му дадоха никаква „издръжка“ за записи — „личен лукс“, така им викаха. А на същото събрание Мили Буш, нечия дъщеричка, злобно, грозно осемгодишно хлапе, получи чифт златни скоби за щръкналите си зъби — това било „медицинска нужда“, защото психологът на персонала казал, че горкото дете ще получи комплекс за малоценност, ако не й се изправят зъбите. Старецът, който обичаше музиката, се пропи. Така се пропи, че вече никой не го видя напълно трезвен. Но изглежда е имало нещо, което така или иначе не е могъл да забрави. Една нощ ходел, залитайки по улицата, видял Мили Буш, размахал юмрук и избил зъбите й. Всичките, до един.

Разбира се, всички се пропивахме, някои повече, други по-малко. Не питайте откъде взимахме пари за това. Когато всички прилични удоволствия са забранени, винаги можете да си доставите порочните. Не разбиваш бакалии след мръкване, не пребъркваш джобовете на другарите си, за да си купиш симфонии или въдица, но ако е за да се напиеш като пън и да забравиш — става. Въдици? Ловни пушки? Фотоапарати? Хобита? Нямаше „издръжка за забавление“ за никого. „Забавлението“ беше първото нещо, което отмениха. Не трябва ли винаги да те е срам да възразяваш, когато някой иска от теб да се откажеш от нещо, което ти доставя удоволствие? Дори и „издръжката за тютюн“ беше орязана до две кутии цигари на месец — и това, разправяха, било защото парите трябвало да отидат във фонда за мляко на бебетата. Бебетата бяха единствената стока, която произвеждахме безотказно, като количеството порасна и продължи да расте, май защото хората нямаха какво друго да правят, а и защото не трябваше да полагат грижи, бебетата не бяха техен товар, а на „семейството“. Всъщност най-добрият шанс за увеличение на заплатата и за това да дишаш по-леко за малко бяха „детските надбавки“. Или това, или тежко заболяване.

Не ни отне много време, за да разберем как работи всичко. Всеки, който се опитваше да играе честно, трябваше да се откаже от всичко. Губеше вкуса си към всякакви удоволствия, беше му гадно да изпуши тютюн за няколко стотинки или да дъвче дъвка, от притеснение, че някой има по-голяма нужда от тези стотинки. Беше го срам от всяка хапка, която поглъща, чудейки се чии уморени нощи допълнителна работа са я платили, със съзнанието, че храната не му принадлежи по право, с нещастното желание да бъде мамен, вместо да мами, да бъде нещастник, но не и кръвопиец. Нямаше да се ожени, нямаше да помага на своите у дома, нямаше да поставя допълнителен товар на плещите на „семейството“. Освен това, ако още му беше останало чувство на отговорност, нямаше да се жени или да създава деца, понеже не можеше да планира, да обещава или да разчита на каквото и да е. Но некадърниците и безотговорните бяха на първа линия. Хранеха бебета, забъркваха момичета в неприятности, мъкнеха всеки безполезен роднина от цялата страна, всяка неомъжена бременна сестра, за допълнителна „издръжка за инвалидност“, взимаха повече болнични, отколкото всеки доктор можеше да оспори, съсипваха дрехите си, мебелите, домовете си, какво пък, нали „семейството“ плаща! Изнамираха повече начини да изпаднат в „нужда“, отколкото ние, останалите, можехме да си въобразим — развиха специална способност за това, която всъщност беше и единствената тяхна способност.

Господ да ни е на помощ, госпожо! Разбирате ли какво видяхме? Видяхме как ни беше даден закон, по който да живеем, наричаха го морален закон, който наказваше тези, които го спазваха, само защото го спазват. Колкото повече се опитваше човек да живее според него, толкова повече страдаше; колкото повече го избягваше, толкова по-голяма награда получаваше. Почтеността беше като инструмент, оставен на милостта на другия. Почтените плащаха, непочтените прибираха. Почтените губеха, непочтените печелеха. Колко дълго можеш да останеш добър при такъв закон за добротата? Бяхме прилични хора, когато започнахме. Нямаше много мошеници сред нас. Знаехме си работата, гордеехме се с нея и работехме за най-добрата фабрика в страната, където старият Старнс наемаше само цвета на работната сила. След година при новия план сред нас нямаше останал и един почтен човек. Това беше злото, адското зло, с което проповедниците ни плашеха, но никога не сме мислили, че ще го видим на живо. Не че планът окуражаваше неколцина копелдаци; той превръщаше свестните хора в копелета, а не можеше и да направи нещо друго — и го наричаха морален идеал!

И заради какво трябваше да работим? От любов към братята си? Какви братя? За мързеливците, некадърниците, безделниците, които виждахме навсякъде около себе си? И независимо дали те мамеха или просто бяха некомпетентни, дали не искаха или не можеха — какво значение имаше за нас? Ако бяхме обвързани с живота на нивото на тяхната негодност — фалшива или истинска, — колко още можеше да ни е грижа да издържим? Нямаше как да разберем какви са способностите им, не можехме да контролираме нуждите им, знаехме само, че сме товарни животни, които се борят слепешком на едно място, което беше полуболница, полусклад, място, в което царяха единствено неспособностите, катастрофите, болестите — ние бяхме зверове, сложени там, за да облекчат всяко нещо, което някой решеше да определи като някаква нужда.

Любов към братята си? Тогава за пръв път в живота си се научихме да мразим братята си. Започнахме да ги мразим за храната, която поглъщаха, за всяко малко удоволствие, на което се наслаждаваха, за новата риза на един, за шапката на жената на друг, за излет със семейството, за новата боя на къщата — това беше отнето от нас, бяхме платили за него с лишенията си, с отказите си, с глада си. Започнахме да се шпионираме, всеки се надяваше да хване другите, че лъжат за нуждите си, за да се ореже „издръжката“ им на следващото събрание. Започнаха да се появяват доносници, които донасяха за хората — че някой е взел контрабандно пуйка за семейството си, една неделя, и че вероятно я е платил с пари от хазарт. Започнахме да се месим в живота на другите. Предизвиквахме семейни скандали, само за да изхвърлим нечии роднини. Всеки път, когато виждахме, че някой има сериозна връзка с някое момиче, правехме живота му невъзможен. Разрушили сме много годежи. Не искахме никой да се жени, не искахме повече да изхранваме никакви деца.

Едно време празнувахме, ако на някого му се родеше бебе; събирахме пари и помагахме за сметките от болницата, ако беше притеснен в момента. Сега, ако се родеше бебе, не говорехме с родителите седмици наред. За нас бебетата бяха станали това, което са скакалците за фермерите. Едно време помагахме на човек, в чието семейство имаше тежко болен. Сега — е, ще ви разкажа само един случай. Ставаше въпрос за майката на човек, който беше с нас от петнайсет години. Тя беше една мила стара дама, весела и мъдра, познаваше всички ни по малко име и всички я харесвахме — така де, преди я харесвахме. Един ден се подхлъзнала по стълбите към мазето, паднала и си счупила таза. Знаехме какво означава това на нейната възраст. Лекарят в завода каза, че ще трябва да я пратят в болница в града за скъпо и продължително лечение. Възрастната дама умря в нощта, когато трябваше да тръгне за града. Така и не установиха причината за смъртта. Не, не знам дали е била убита. Никой не го каза. Никой не говореше за това. Знам само — и не мога да го забравя, — че съм се улавял как искам да умре. Това, да ни прости Господ, беше братството, сигурността и изобилието, които планът трябваше да постигне за нас.

Имаше ли някаква причина този ужас да бъде проповядван от някого? Имаше ли някой, който да извлече някаква печалба от него? Имаше. Наследниците на Старнс. Надявам се да не ми припомняте, че са пожертвали цяло състояние и са ни дали фабриката като подарък. И от това бяхме заблудени. Да, дадоха ни фабриката. Но печалбата, госпожо, зависи от това какво преследваш. А никакви пари на света не могат да купят онова, което преследваха наследниците на Старнс. Парите са твърде чисти и невинни за това.

Ерик Старнс, най-младият, беше една медуза, която нямаше куража да преследва каквото и да е. Накара да го изберем за директор на отдела по връзки с обществеността, който не вършеше нищо, само дето имаше персонал, за да не върши нищо, така че дори не трябваше да си дава зор да се мотае в кабинета. Заплатата, която получаваше — не бива да я наричам „заплата“, никой от нас не получаваше „заплата“; милостинята, която му бяха гласували, беше доста скромна, около десет пъти по-голяма от онова, което получавах аз, но пак не беше много. Ерик не се интересуваше от пари — така или иначе не знаеше какво да прави с тях. Прекарваше си времето да виси заедно с нас и да ни показва колко е дружелюбен и демократичен. Май искаше да го обичат. Начинът, по който го постигаше, беше като ни напомня непрекъснато, че ни е дал фабриката. Не можехме да го търпим.

Джералд Старнс беше директор производство. Така и не научихме какъв е размерът на комисионата — така де, издръжката му. Трябваше цял екип счетоводители, за да го установят, и цял екип от инженери, за да разберат как се излива, пряко или непряко, в кабинета му. Уж нищо от това не беше за него — беше за фирмени разходи. Джералд имаше три коли, четири секретарки, пет телефона и често организираше такива приеми с шампанско и хайвер, каквито никой от магнатите-данъкоплатци в страната не можеше да си позволи. За една година похарчи повече пари, отколкото баща му беше направил като печалба през последните две години от живота си. Намерихме сто фунта — сто фунта, претеглихме ги — списания в кабинета на Джералд, пълни със статии за нашата фабрика и благородния ни план — с големи снимки на Джералд Старнс, — които го наричаха велик социален кръстоносец. Джералд обичаше да идва в цеховете нощем, облечен официално, с блестящи диамантени копчета за ръкавели, големи колкото монета, и да ръси пепел от пурата си навсякъде. Всеки евтин фукльо, който може да парадира единствено с парите си, е достатъчно зло, само дето той не се церемони особено и можеш да го зяпаш с отворена уста или не, както искаш, и най-често не го правиш. Но когато копеле като Джералд Старнс организира сценки и продължава да декламира, че не се интересува от материално богатство, че само служи на „семейството“, че цялата пищност не е заради него, а заради нас и за общото благо, защото е необходимо да поддържаме престижа на компанията и на благородния план в очите на обществеността — тогава се научаваш да мразиш това същество така, както никога не си мразил човек.

— Но сестра му Айви беше още по-лоша. Тя наистина не се интересуваше от материалното богатство. Издръжката, която получаваше, не беше по-голяма от нашата, и тя се мотаеше наоколо с някакви подобни на чехли обувки и мърляви рокли, само за да ни покаже колко е себеотрицателна. Тя беше директор по разпределението. Тя отговаряше за нуждите ни. Тъкмо тя ни държеше за гърлата. Разбира се, разпределението трябваше уж да се решава чрез гласуване, с гласа на хората. Но когато хората са шест хиляди ревящи гърла, които се опитват да решават без критерий, разбирателство или разсъдък, когато играта няма правила и всеки може да поиска всичко, но няма право на нищо, когато всеки контролира живота на всички, освен своя собствен, тогава става така, че гласът на хората е Айви Старнс. В края на втората година ние захвърлихме преструвката със „семейните събрания“ в името на „ефективното производство и пестенето на време“, защото едно събрание траеше по десет дни — и всички искания за нужди просто се изпращаха в кабинета на госпожица Старнс. Не, не ги изпращахме. Трябваше да й бъдат изказвани лично от всеки молител. След това тя правеше списък за разпределение, който ни четеше, за да го одобрим с гласуване, на събрание, което траеше три четвърти час. Одобрявахме го. Имаше предвидени десет минути за обсъждане и възражения. Не правехме възражения. Вече се бяхме научили. Никой не може да раздели прихода на една фабрика между хиляди хора без някакъв вид мярка, която да определя стойността им. Нейната мярка беше блюдолизничеството. Себеотрицателна ли? По времето на баща й и всичките му пари нямаше да му дадат възможност да говори и на най-въшливия си блюдолизец по този начин и да му се размине. А тя говореше така на най-кадърните ни работници и на техните жени. Имаше светли, рибешки очи, студени и мъртви. И ако някога поискате да видите чистото зло, трябва да видите как проблясваха тези очи, когато наблюдаваше някой, който някога си е позволил да й отговори, а сега е чул името си в списъка на хората, които получават само основната милостиня. И когато видите това, разбирате истинския мотив на всеки човек, който проповядва лозунга „от всекиго според способностите, всекиму според потребностите“.

Това беше цялата тайна. В началото не спирах да се чудя как е възможно образованите, културните, прочутите хора в света да направят такава колосална грешка и да проповядват като справедливост подобно извращение, при условие, че пет минути мислене биха им показали какво би станало, ако някой се опита да приложи на практика проповедите им. Сега знам, че не са го направили по погрешка. Грешки с подобни размери никога не се правят невинно. Ако хората защитават някаква порочна лудост, при условие, че няма как да я накарат да работи, че нямат причина, която да обясни избора им, то е защото имат причина, която не искат да кажат. А и ние не бяхме толкова невинни, когато гласувахме за този план на първото събрание. Направихме го не защото смятахме, че изтърканите глупости, които сипеха, са добри. Имахме друга причина, но глупостите ни помагаха да я скрием от съседите си и от самите себе си. Глупостите ни даваха шанса да прокараме като добродетел нещо, което иначе щяхме да се срамуваме да признаем. Сред гласувалите нямаше човек, който да не си е помислил, че при такъв замисъл той ще изтръгне печалбата от тези, които са по-способни от него. Нямаше човек, колкото и богат и умен да беше, който да не си помисли, че някой е по-богат и по-умен, и че този план ще му даде парченце от богатството и ума на по-добрия. Но докато си мислеше, че ще получи незаслужени ползи от хората над него, забравяше за хората отдолу, които също щяха да получат незаслужени ползи. Забравяше за тези под него, които щяха да се втурнат да го използват, точно както той се надяваше да използва онези над него. Работникът, който харесваше идеята, че нуждата му дава право на лимузина като тази на шефа му, забравяше, че всеки скитник и просяк на земята ще дойде да вие, че неговата нужда пък му дава право на хладилник като неговия. Това беше истинският ни мотив, когато гласувахме, това беше истината, но ние не искахме да мислим за това, така че колкото по-малко ни харесваше, толкова по-силно крещяхме за любовта си към общото благо.

Е, получихме онова, което поискахме. Когато разбрахме, че тъкмо това сме поискали, беше вече твърде късно. Бяхме в капан и нямаше къде да ходим. Най-добрите сред нас напуснаха фабриката в първата седмица на плана. Изгубихме най-добрите си инженери, управители, майстори, най-умелите си работници. Човек със самоуважение няма да се превърне в дойна крава за когото и да било. Някои от способните се опитаха да се задържат, но не можаха да го понесат още дълго. Продължихме да губим хората си, те продължаваха да бягат от фабриката като от чумна яма, докато най-накрая останаха само хората с нужди, но не и хората със способности.

А малцината от нас, които още ставаха за нещо и все пак бяха останали, бяха онези, които са били тук твърде дълго. Едно време никой не напускаше „Двайсети век“ и ние някак си не можехме да се накараме да повярваме, че това време си е отишло. След известно време не можехме да напуснем, защото никой друг работодател не искаше да ни наеме — за което не мога да ги обвинявам. Никой не искаше да има нищо общо с нас, нито един почтен човек или фирма. Всички малки магазинчета, в които пазарувахме, започнаха бързо да се изнасят от Старнсвил, докато накрая ни останаха само кръчми, зали за хазарт и разни мошеници, които ни продаваха боклуци на чудовищни цени. Издръжките продължаваха да падат, но разходите ни се качваха непрекъснато. Списъкът с нуждаещите се във фабриката ставаше все по-дълъг, докато този с клиентите се смаляваше. Имаше все по-малко и по-малко приход за разпределяне сред все повече и повече хора. Едно време казваха, че марката „Двайсети век“ е добра като белега за каратите на златото. Не знам какво са си мислили наследниците на Старнс, ако изобщо са мислили, но предполагам, че като всички социални плановици, а и като диваците, са си мислели, че марката е някакъв вълшебен знак, който върши работа с някаква вуду сила и който ще продължи да им носи богатство, както го е правил за баща им. Е, нашите клиенти започнаха да забелязват, че никога не доставяме поръчка навреме, никога не произвеждаме двигател, в който да няма нещо нередно, и вълшебният знак започна да работи обратно: хората не искаха двигатели от „Двайсети век“, дори да им ги подаряваха. Стигна се до там единствените ни клиенти да са хора, които никога не плащаха и никога не са и възнамерявали да плащат сметките си. Но Джералд Старнс, замаян от собствената си реклама, стана раздразнителен, обикаляше наоколо с вид на морално превъзходство и изискваше бизнесмените да дават поръчки на нас, не защото двигателите ни са добри, а защото отчаяно се нуждаем от поръчки.

— По това време и селски идиот можеше да види онова, което поколения професори бяха се престрували, че не забелязват. Каква полза от нашата нужда от електроцентрала, чиито генератори спират заради дефектните ни мотори? Каква полза за човек, легнал на операционната маса, когато електричеството спре? Каква е ползата за пътниците в самолет, чийто двигател се повреди във въздуха? И ако купуваха продукта ни не заради стойността му, а заради нашата нужда, какво е доброто, правилното, моралното нещо, което трябва да направи собственикът на електроцентралата, хирургът в болницата, производителят на самолета?

— И все пак това беше моралният закон, който професорите, водачите и мислителите искаха да утвърдят по целия свят. Ако такъв беше резултатът за един-единствен малък град, където всички се познавахме, можете ли да си помислите какво би се случило в световен мащаб? Можете ли да си представите какво е да трябва да живееш и да работиш, свързан с всички нещастия и всички симуланти по земята? Да работиш — и всеки път, когато някой се провали някъде, да трябва да плащаш за това. Да работиш — без шанс да се издигнеш, а храната, дрехите, домът и удоволствието ти да зависят от всяка измама, глад и епидемия по земята. Да работиш — без шанс за допълнителна дажба, докато не нахраниш камбоджанците и не пратиш патагонците в колеж. Да работиш за празен чек, оставен във властта на всяко новородено, на хора, които никога няма да видиш, чиито нужди никога няма да опознаеш, чиито способности, мързел, безхаберие или измама няма как да научиш и нямаш право да поставяш под въпрос, просто да работиш, да работиш, да работиш, и да оставиш на Айвитата и Джералдовците в света да решават чий стомах ще консумира усилията, мечтите и дните от живота ти. И това ли е моралният закон, който трябва да приемем? Това ли е моралният идеал?

— Е, опитахме го — и се научихме. Агонията ни отне четири години, от първото до последното събрание, и свърши по единствения възможен начин: с банкрут. На последното ни събрание Айви Старнс беше единствената, която се опита безсрамно да замаже нещата. Произнесе кратка, гадна, хаплива реч, в която каза, че планът се е провалил, защото останалата част от страната не го е приела, че един-единствен град не може да успее сред себичен, алчен свят, а планът бил благороден идеал, ама човешката природа не била достатъчно добра за него. Едно младо момче — същото, което беше наказано за това, че ни беше дало полезна идея през първата година — стана, докато всички седяхме и мълчахме, и отиде право при Айви Старнс на подиума. Не каза нищо. Заплю я в лицето. Това беше краят на благородния план и на „Двайсети век“.

Мъжът беше говорил така, сякаш товарът от годините мълчание изведнъж се беше смъкнал от гърба му. Тя знаеше, че това е неговият знак на почит към нея: не беше реагирал на любезността й, изглеждаше невъзприемчив за човешката ценност или надежда, но нещо в него беше докоснато и отговорът му беше тази изповед, този дълъг, отчаян вик на бунт срещу несправедливостта, сдържан с години, но избликнал в знак на признателност пред първия човек, пред когото призивът за справедливост нямаше да е безнадежден. Сякаш животът, от който всеки момент щеше да се откаже, му се връщаше чрез двете основни неща, от които имаше нужда: чрез храната и присъствието на мислещо същество.

— Ами Джон Голт? — попита тя.

— О… — каза той, припомняйки си. — О, да…

— Щеше да ми кажеш защо хората са започнали да задават този въпрос.

— Да… — той гледаше встрани, сякаш към нещо, което беше изучавал с години, но което оставаше непроменено и неразрешимо, лицето му имаше странен, въпросителен израз на ужас.

— Щеше да ми кажеш кой е този Джон Голт, ако изобщо някога е имало такъв човек.

— Надявам се да не е имало, госпожо. Тоест надявам се да е просто съвпадение, изречение, което няма значение.

— Имаш нещо на ум. Какво е?

— Беше… беше нещо, което стана на първото събрание във фабриката „Двайсети век“. Може би това беше началото, а може би не. Не знам… Събранието се проведе една пролетна вечер преди дванайсет години. Шестте хиляди работници бяхме събрани на открити скамейки до най-големия хангар в завода. Тъкмо бяхме гласували за новия план и бяхме доста изнервени, вдигахме твърде много шум, радвахме се на победата на народа, заплашвахме някакви непознати врагове и се надъхвахме за бой, като побойници с нечиста съвест. Към нас светеха бели прожектори, ние се чувствахме някак раздразнителни и груби, и в този момент бяхме грозна, опасна тълпа. Джералд Старнс, който беше председател, продължаваше да тропа с чукчето за ред и успя да успокои неколцина, но не много, и цялата зала се движеше неспокойно насам-натам, като вода в тенджера. „Това е изключителен момент в историята на човечеството“ — викаше Джералд Старнс. „Помнете, че сега никой не може повече да напуска това място, защото всеки от нас принадлежи на всички останали според морален закон, който всички приемаме“. „Аз не го приемем“ — каза един човек и стана. Той беше един от младите инженери. Никой не знаеше почти нищо за него. Винаги е бил доста саможив. Когато се изправи, ние изведнъж застинахме. Беше заради начина, по който държеше главата си. Беше висок и слаб, и си спомням, че всеки от нас можеше да му счупи врата без усилие, но онова, което всички чувствахме, беше страх. Той стоеше като човек, който знае, че е прав. „Ще сложа край на това, веднъж завинаги“ — каза той. Гласът му беше ясен и без никакво чувство. Само това каза и тръгна да излиза. Мина през целия хангар, под бялата светлина, без да бърза и без да забелязва когото и да е от нас. Никой не мръдна, за да го спре. Джералд Старнс извика изведнъж след него: „Как?“ Онзи се извърна и отговори: „Ще спра двигателя на света“. После излезе. Никога не го видяхме отново. Не чухме какво е станало с него. Но години след това, когато видяхме светлините да угасват една след друга в големите фабрики, които бяха устояли поколения наред, солидни като планини, когато видяхме порталите да се затварят, конвейерите да спират, когато видяхме пътищата да се изпразват и потокът коли да пресъхва, когато започна да изглежда така, сякаш някаква мълчалива сила спира генераторите на света, а светът се срутва тихо, като тяло, чиито дух си е отишъл, тогава започнахме да се чудим и да задаваме въпроси за него. Започнахме да си ги задаваме помежду си — тези от нас, които го бяха чули да казва това. Започнахме да мислим, че е удържал на думата си, че той, който беше видял и опознал истината, която ние отказвахме да разберем, беше отмъщението, което бяхме повикали, отмъстителят, човекът на онази справедливост, която бяхме предизвикали. Започнахме да мислим, че ни е осъдил и че няма измъкване от присъдата му, че никога няма да можем да се измъкнем от него, и това беше още по-ужасно, защото той не ни преследваше, а ние бяхме тези, които изведнъж започнахме да го търсим, а пък той просто беше изчезнал безследно. Не намерихме никъде отговор за него. Чудехме се с каква невъзможна сила може да е сторил онова, което беше обещал. Нямаше отговор. Започнахме да мислим за него всеки път, когато виждахме още нещо в света да рухва, нещо, което никой не можеше да обясни, всеки път, когато понасяхме нов удар, когато губехме още една надежда, когато се чувствахме приклещени в тази мъртва, сива мъгла, която слиза навсякъде по земята. Може би хората са ни чували да крещим този въпрос и не са знаели какво искаме да кажем, но са познавали твърде добре чувството, което ни е карало да го крещим. И те са чувствали, че нещо си е отишло от света. Може би заради това и са започнали да го казват всеки път, когато не е имало надежда. Ще ми се да мисля, че греша, че тези думи не значат нищо, че няма съзнателно намерение, няма отмъстител, който да стои зад края на човешката раса. Но когато ги чувам да повтарят този въпрос, изпитвам страх. Мисля за човека, който каза, че ще спре двигателя на света. Разбирате ли, името му беше Джон Голт.

* * *

Тя се събуди, защото звукът на колелетата се беше променил. Ритъмът беше неравномерен, с внезапни скърцания и къси, остри пропуквания, звук като от накъсан истеричен смях, при който вагонът подскачаше на пресекулки. Тя разбра, преди още да погледне часовника си, че това е коловозът на „Канзас Уестърн“ и че влакът е започнал дългото си отклонение на юг от Кърби, Небраска.

Влакът беше наполовина празен, малцина рискуваха да прекосят континента на първия „Комет“ след катастрофата в тунела. Тя беше уредила спално място на скитника и беше останала сама с неговата история. Искаше да мисли за нея, за всички въпроси, които възнамеряваше да му зададе на следващия ден, но умът й беше замръзнал и неподвижен — като зрител, който гледаше спектакъл и беше неспособен да действа, а само да гледа вторачено. Чувстваше се така, сякаш знаеше какъв е смисълът на спектакъла — знаеше го без да задава допълнителни въпроси, и трябваше да избяга от него. Да се движи — това бяха думите, които пулсираха в главата й със странна неотложност, — да се движи, сякаш движението беше станало цел само по себе си — абсолютна, съдбоносна и обречена.

През тънкия пласт на съня звукът на колелетата продължи да препуска заедно с нарастването на напрежението в нея. Продължаваше да се буди с безпричинна паника, изправяше се в тъмнината и мислеше объркано: какво стана? Сетне си казваше, успокоена: движим се… все още се движим.

Коловозът на „Канзас Уестърн“ беше по-лош, отколкото се беше надявала, мислеше си тя, заслушана в колелетата. Влакът сега я отнасяше на стотици мили от Юта. Беше почувствала отчаяно желание да слезе от влака на основната линия, да зареже всички проблеми на „Тагарт Трансконтинентал“, да намери самолет и да отлети право при Куентин Даниълс. Трябваше да направи мрачно усилие на волята си, за да остане във вагона си.

Лежеше в тъмнината, слушайки колелетата, и си мислеше, че само Даниълс и неговият двигател все още стоят като пламъче в далечината и я дърпат напред. От каква полза щеше да е сега двигателят за нея? Нямаше отговор. Защо беше толкова сигурна в отчаяната нужда да се бърза? Нямаше отговор. Да стигне до него навреме — това беше единственият ултиматум, останал в съзнанието й. Беше се заловила за него, без да задава въпроси. Знаеше без думи истинския отговор: двигателят беше нужен не за да задвижва влакове, а за да държи самата нея в движение.

Вече не чуваше четвъртото почукване в разбърканото скърцане на метала, не чуваше стъпките на врага, с който се състезаваше, само безнадеждното, паническо бягство… Ще стигна навреме, мислеше си, ще стигна първа, ще спася двигателя. Има един двигател, който той няма да спре… няма да спре… няма да спре… Няма да спре — помисли си тя, когато се събуди от рязко разтърсване и главата й падна от възглавницата. Колелетата бяха спрели.

За миг остана неподвижна, опитвайки се да осъзнае необичайната тишина около себе си. Почувства я като невъзможен опит да създаде сетивен образ на небитието. Наоколо нямаше никакви свойства на реалността, които да може усети, а само тяхното отсъствие: нямаше звук, сякаш беше сама във влака; нямаше движение, сякаш това не беше влак, а стая в сграда; нямаше светлина, сякаш това не беше нито влак, нито стая, а просто празно пространство; нямаше и знак от насилие или физическа катастрофа, сякаш беше в състояние, в което дори катастрофите вече не бяха възможни.

В момента, в който осъзна същността на неподвижността, тя се изправи с едно-единствено движение, незабавно и яростно, като вик на протест. Силното изскърцване на завесата на прозореца проряза като нож тишината, когато тя я вдигна. Навън нямаше нищо, освен безименни парчета от прерията; силен вятър разгонваше облаците и лъч лунна светлина ги пронизваше, но попадаше върху полета, които изглеждаха също толкова мъртви, колкото онези, от които идваше той.

Посегна към ключа на лампата и към звънеца, за да извика шафнера. Електрическата светлина я върна към рационалния свят. Тя погледна часовника си: беше няколко минути след полунощ. Погледна към задния прозорец: видя правата линия на коловоза и червените фенери, оставени на земята, съвестно разположени, за да пазят задната част на влака. Гледката беше успокояваща.

Тя натисна звънеца още веднъж и зачака. Излезе в коридора, отключи вратата и се наведе навън, за да погледне напред по линията на влака. Няколко прозореца светеха по дългата, светеща стоманена лента, но не видя никакви фигури, никаква следа от човешка дейност. Затръшна вратата, върна се и започна да се облича, изведнъж движенията й бяха станали спокойни и ловки.

Никой не отговори на звънеца. Когато мина забързано през следващия вагон, не почувства нито страх, нито несигурност, нито отчаяние, нищо, освен неотложната нужда от действие. В коридора на следващия вагон нямаше шафнер, както и в този след него. Тя бързаше из тесните коридори, но не виждаше никого. Няколко врати на купета бяха отворени. Пътниците седяха вътре, облечени или полуоблечени, и мълчаха, сякаш чакаха. Гледаха крадешком как тича, сякаш знаеха какво гони, сякаш очакваха някой да дойде и да се изправи срещу това, което те не искаха да видят. Тя продължи да бяга по гръбначния стълб на мъртъв влак, осъзнавайки странната комбинация от осветени купета, отворени врати и празни коридори: никой не беше рискувал да излезе. Никой не беше пожелал да зададе първия въпрос.

Тя пробяга през единствения спален вагон на влака, където някои пътници спяха в разкривени пози на изтощение, докато други, будни и неподвижни, седяха прегърбени, като животни, очакващи удар, без да се мръднат, за да го избегнат. Във вестибюла на спалния вагон спря. Видя човек, който беше отключил вратата и се навеждаше навън, гледайки внимателно напред през тъмнината, готов да слезе. Той се обърна при звука от стъпките й. Тя разпозна лицето му: беше Оуън Келог, човекът, който беше отказал бъдещето, което тя някога му беше предложила.

— Келог! — ахна тя, а звукът на смеха в гласа й беше като вик на облекчение при внезапната поява на човек в пустинята.

— Здравейте, госпожице Тагарт — отговори той с учудена усмивка, която съдържаше недоверчива радост, но и тъжен копнеж.

— Не знаех, че сте на борда.

— Хайде — нареди тя, сякаш той още беше служител на компанията. — Мисля, че сме на замразен влак.

— Така е — каза той и я последва послушно и дисциплинирано, с готовност за действие. Не бяха нужни обяснения. Сякаш с някакво неизказано разбиране се отзоваваха на призив на дълга — и изглеждаше естествено, че от стотиците хора на борда именно те двамата трябваше да са партньори в опасността.

— Някаква представа от кога не се движим? — попита тя, докато минаваха бързо през следващия вагон.

— Не — каза той. — Вече бяхме спрели, когато се събудих.

Минаха през целия влак, без да открият нито шафнери, нито сервитьори във вагон-ресторанта, нито спирачи или кондуктор. От време на време се поглеждаха, но продължаваха да мълчат. Знаеха историите за изоставените влакове, за екипажите, които изчезваха във внезапни изблици на бунт срещу робството. Стигнаха до предния край на влака, без нищо наоколо им да помръдне, освен вятъра срещу лицата им, и се изкачиха ловко в локомотива. Фарът светеше, протегнат като обвинителна ръка в празнината на нощта. Кабината беше празна. Викът й на отчаян триумф избликна в отговор на шока от гледката:

— Браво! Те са човешки същества!

Тя спря, поразена, сякаш някой друг беше извикал. Забеляза, че Келог стои и я наблюдава с любопитство, с намек за усмивка. Локомотивът беше стар, парен, най-добрият, който железопътната компания беше в състояние да намери за „Комет“. Горящите въглища бяха натрупани зад решетката, парната клапа беше затворена и в големия прозорец пред тях фарът осветяваше линия от траверси, които трябваше да тичат срещу тях, но вместо това стояха неподвижно, като стъпала на стълба, преброени, номерирани и мъртви.

Тя посегна към журнала и погледна имената на последния екипаж. Механикът беше Пат Лоугън. Тя отпусна бавно глава и затвори очи. Помисли си за първото пътуване по синьо-зелените релси — за което трябва да си е мислил и Пат Лоугън, през дългите часове на последното му пътуване по някакви релси.

— Госпожице Тагарт? — меко каза Оуън Келог.

Тя вдигна рязко глава.

— Да — каза тя — да… Добре — гласът й беше безцветен, извън металическия оттенък на решимостта, — ще трябва да намерим телефон и да извикаме друг екипаж — тя погледна часовника си.

— При скоростта, с която се движехме, мисля, че трябва да сме на около осемдесет мили от щатската линия на Оклахома. Мисля, че Брадшоу е най-близката централа, в която да се обадим. Намираме се на около трийсет мили от нея.

— Има ли други влакове на „Тагарт“ зад нас?

— Следващият е №253, трансконтинентален товарен, но ще пристигне тук чак към седем сутринта, и то ако се движи по разписание, в което се съмнявам.

— Само един влак за седем часа? — той го каза неволно, с възмущение и лоялност към великата железопътна компания, на която някога се гордееше, че служи. Устните й се раздвижиха в нещо като усмивка.

— Трансконтиненталният ни трафик вече не е такъв, какъвто беше по твое време.

Той кимна бавно.

— Сигурно няма и никакви влакове на „Канзас Уестърн“ тази вечер?

— Не мога да си спомня веднага, но мисля, че не.

Той погледна стълбовете покрай линията.

— Надявам се, че хората на „Канзас Уестърн“ поддържат телефоните си.

— Искаш да кажеш, че най-вероятно не го правят, ако съдим по състоянието на линията им. Но ще трябва да опитаме.

— Да.

Тя понечи да тръгне, но се спря. Знаеше, че е безполезно да коментира, но думите дойдоха неволно:

— Знаеш ли — каза тя — тъкмо фенерите, които хората ни са оставили зад влака, за да ни защитят, са най-трудното за приемане нещо. Те… са чувствали повече грижа за живота на другите хора, отколкото нашата страна им е показала за техния.

Бързият му поглед към нея беше като преднамерено ударение върху думите му, сетне той отговори сериозно:

— Да, госпожице Тагарт.

Докато слизаха по стълбата на локомотива, видяха купчинка пътници, събрани до линията, и все повече фигури, които изникваха от влака и се присъединяваха към тях. По някакъв свой си инстинкт хората, които седяха, знаеха, че някой се е заел, поел е отговорността и сега е безопасно да проявяват признаци на живот. Докато се приближаваше, всички я гледаха с очакване. Неестествената бледност на лунната светлина сякаш размиваше разликите между лицата им и подчертаваше общото им изражение: внимателна преценка — отчасти страх, отчасти молба, отчасти временно сдържана безочливост.

— Има ли някой, който да иска да говори от името на пътниците? — попита тя.

Те се спогледаха. Отговор не последва.

— Добре — каза тя. — Не е необходимо да говорите. Аз съм Дагни Тагарт, оперативен вицепрезидент на тази железопътна компания, и — групата прошумя в отговор, в полудвижение, полувъздишка, сякаш с облекчение — и аз ще говоря. Намираме се на влак, изоставен от екипажа си. Не е имало инцидент. Локомотивът е непокътнат. Но няма кой да го управлява. Вестниците наричат това замразен влак. Всички знаете какво означава това, както и какви са причините. Може би сте знаели причините дълго преди да бъдат открити от хората, които са ви изоставили тази нощ. Законът им забрани да дезертират. Но това няма да ви помогне сега.

Изведнъж една жена изпищя, с изискваща сприхавост и истерия:

— Какво ще правим?

Дагни млъкна за миг и я погледна. Жената се блъскаше напред, за да се набута в тълпата, да препречи с няколко човешки тела гледката на огромния вакуум — равнината, която се простираше и се разтваряше в лунната светлина, в мъртвото фосфоресциране на безсилна, взета назаем енергия. Жената беше наметнала палто върху халата си, палтото се беше разтворило и коремът й прозираше под тънкия плат на халата, с онзи нехаен цинизъм, който предполага, че „всяко саморазкриване на човешкото е грозно и няма нужда да се крие“. За миг Дагни съжали, че трябва да продължи.

— Ще тръгна по линията да търся телефон — продължи тя с глас, ясен и студен като лунната светлина. — Има аварийни телефони на всеки пет мили. Ще се обадя да изпратят тук друг екипаж. Това ще отнеме време. Моля останете във влака и поддържайте целия ред, на който сте способни.

— Ами бандите разбойници? — попита друг нервен женски глас.

— Вярно — каза Дагни. — По-добре някой да дойде с мен. Кой иска да дойде?

Беше разбрала погрешно мотивите на жената. Отговор не последва. Нямаше погледи, насочени към нея или към някого от хората. Нямаше очи — само влажни овали, които блещукаха на лунната светлина. Ето ги, мислеше си тя, хората на новата ера, тези, които искат и приемат саможертвата. Тя беше поразена от гнева в мълчанието им — гняв, който казваше, че тя трябва да им спестява подобни моменти, и с чувство на непозната за самата нея жестокост, тя продължи да мълчи напълно съзнателно.

Забеляза, че и Оуън Келог чака, той обаче не наблюдаваше пътниците, а нейното лице. Когато се увери, че от тълпата няма да дойде отговор, той каза спокойно:

— Аз ще дойда с вас, разбира се, госпожице Тагарт.

— Благодаря.

— Ами ние? — сопна се нервната жена.

Дагни се извърна към нея и отговори с официалния, монотонен тон на бизнесмен:

— Не е имало случаи на разбойнически нападения върху замразени влакове — за съжаление.

— Къде сме по-точно? — попита един пълен човек с твърде скъпо палто и твърде отпуснато лице, гласът му беше предназначен за слуги, които не можеше да си позволи да наеме. — В коя част на кой щат?

— Не знам — отговори тя.

— Колко време ще ни държат тук? — попита друг с тон на кредитор, на когото се е натрапил неизправен длъжник.

— Не знам.

— Кога ще пристигнем в Сан Франсиско? — попита трети като шериф, който разпитва заподозрян.

— Не знам.

Възмущението и исканията започваха да се развихрят — на малки, бързи изблици — като кестени, които се пукат в тъмната фурна на умовете, които сега бяха сигурни, че някой е поел грижата за тях и са в безопасност.

— Това е абсолютно възмутително! — изпищя една жена и подскочи напред, запращайки думите си в лицето на Дагни. — Нямате право да позволявате това да се случва! Нямам намерение да ме държат да чакам в средата на нищото! Очаквам транспорт!

— Затваряй си устата — каза Дагни — или ще заключа вратите на влака и ще ви оставя, където сте.

— Не можете да го направите! Вие сте просто превозвач! Нямате право да ме дискриминирате! Ще се оплача на комисията по унификация!

— Ако ви дам влак, за да стигнете до тая ваша комисия — каза Дагни, докато се обръщаше. Видя Келог да я гледа, а погледът му сякаш поставяше точката на нейното изречение.

— Намери фенерче отнякъде, докато отида да си взема чантата, и после тръгваме.

Когато тръгнаха да търсят телефон, преминавайки покрай смълчаната редица вагони, видяха още една фигура да слиза от влака и да тръгва бързо насреща им. Тя разпозна скитника.

— Проблеми, госпожо? — спря и попита той.

— Екипажът е дезертирал.

— Аха. Какво трябва да се направи?

— Отивам да търся телефон, за да се обадя на разпределителната гара.

— Не можете да ходите сама, госпожо. Не и в тия времена. По-добре да дойда с вас.

Тя се усмихна.

— Благодаря, но ще се справя. Господин Келог ще дойде с мен. Всъщност как се казваш?

— Джеф Елиън, госпожо.

— Слушай, Елиън, работил ли си някога в железопътна компания?

— Не, госпожо.

— Е, вече работиш. В момента си заместник-кондуктор и пълномощник на оперативния вицепрезидент. Работата ти е да се погрижиш за този влак в мое отсъствие, да съхраниш реда и да предпазиш добитъка да не се разбяга. Кажи им, че аз съм те назначила. Няма да ти трябва доказателство. Ще се подчинят на всекиго, който изисква подчинение.

— Да, госпожо — твърдо и с разбиращ поглед отговори той. Тя си спомни, че парите в джоба на човека се превръщат в увереност в ума му, взе банкнота от сто долара от чантата си и я плъзна в ръката му.

— Като аванс.

— Да, госпожо.

Вече беше тръгнала, когато той извика след нея:

— Госпожице Тагарт!

— Да? — обърна се тя.

— Благодаря ви — каза той.

Тя се усмихна, вдигна леко ръка за сбогуване и продължи напред.

— Кой е това? — попита Келог.

— Един скитник, когото хванаха да се вози гратис.

— Мисля, че ще свърши работа.

— Със сигурност.

Минаха мълчаливо покрай локомотива и продължиха в посоката, показвана от фара му. В началото, докато пристъпваха от траверса на траверса, а силната светлина ги удряше в гърбовете, те все още се чувстваха така, сякаш са си у дома, в нормалния свят на железницата. След това откри, че наблюдава светлината по траверсите под краката си, че я гледа как бавно намалява, че опитва да я задържи, че иска да продължава да вижда отслабващите й отблясъци, докато осъзна, че лекото блещукане по дървото е просто лунна светлина. Не можа да предотврати тръпката, която я накара да се извърне и да погледне назад. Фарът още се виждаше зад тях, като сребърния глобус на планета, измамно близо, но все пак част от друга орбита и друга система.

Оуън Келог вървеше мълчаливо до нея и тя беше сигурна, че и двамата мислеха за едно и също.

— Нямаше да може. Боже, нямаше да може! — изведнъж каза тя, без да осъзнава, че е започнала да говори на глас.

— Кой?

— Натаниел Тагарт. Нямаше да може да работи с хора като тия пътници. Нямаше да може да пуска влакове за тях. Нямаше да може да ги взима на работа. Нямаше да ги използва изобщо — нито като клиенти, нито като работници.

Келог се засмя.

— Искате да кажете, че нямаше да забогатее, ако ги експлоатира ли, госпожице Тагарт?

Тя кимна.

— Те… — той чу лекото трепване на гласа й, което беше едновременно от любов, болка и възмущение — разправят от години, че се е издигнал, като е пречел на способностите на другите, като не им е давал шанс, и че… човешката некомпетентност е била обект на себичния му интерес… Но той… не е изисквал подчинение от хората.

— Госпожице Тагарт — каза той със странна, напрегната нотка в гласа си, — просто си спомнете, че той е представлявал един кодекс за съществуване, който за един съвсем кратък отрязък от човешката история е изхвърлил робството от цивилизования свят. Спомнете си го, когато се почувствате объркана от същността на неговите врагове.

— Чувал ли си някога за жена на име Айви Старнс?

— О, да.

— Не спирам да си мисля, че тъкмо това би й доставило удоволствие — гледката на пътниците тази вечер. Тъкмо това преследва. Но ние — ние не можем да живеем така, и ти, и аз, нали? Никой не може да живее така. Не е възможно да се живее така.

— Какво ви кара да мислите, че целта на Айви Старнс е животът?

Някъде в периферията на съзнанието си, като струите, които беше видяла да плават отвъд предела на прерията — нито лъчи, нито мъгли, нито облаци — тя почувства някакъв силует, който не можеше да улови, подсказан наполовина, но изискващ да бъде разбран. Тя не говореше и — като верига, която се размотава сред мълчанието им — ритъмът на стъпките им продължи да отеква, определян от разстоянието между траверсите, отмерван от сухото, бързо тракане на токовете по дървото. Тя нямаше време да мисли за него, освен като за другар в компетентността, подарен от случайността — сега го погледна със съзнателно внимание. Лицето му беше все така ясно и твърдо, каквото си го спомняше от миналото. Но беше станало по-спокойно, сякаш по-ведро и мирно. Дрехите му бяха износени. Носеше старо кожено яке и дори в тъмнината тя можеше да различи големите драскотини и петна по кожата.

— Какво правиш, откак си напуснал „Тагарт Трансконтинентал“? — попита тя.

— О, много неща.

— Къде работиш сега?

— Обикновено по специални задачи.

— Какви?

— Всякакви.

— Значи работиш за железопътна компания?

— Не.

Острите, кратки звуци сякаш се разгъваха в красноречиво описание. Той знаеше защо го разпитва.

— Келог, ако ти кажа, че нямам нито един първокачествен човек по системата на „Тагарт“, ако ти предложа всяка работа, условия или пари, които поискаш, би ли се върнал при нас?

— Не.

— Беше шокиран от загубата на трафик. Не мисля, че имаш представа какво ни причини загубата на хора. Не мога да ти опиша през каква агония преминах преди три дни, опитвайки се да намеря някой, който да може да построи пет мили временен коловоз. Трябва да построя петдесет мили през Скалистите планини. Не виждам начин да го направя. Но трябва да се направи. Прерових страната за хора. Няма такива. А след това се натъквам на теб изведнъж, намирам те тук, в обикновен вагон, когато бих дала половината система за един служител като теб — разбираш ли защо не мога да те пусна да си вървиш? Избери си каквото поискаш. Управител на район? Или помощник оперативен вицепрезидент?

— Не.

— Още работиш, за да се издържаш, нали?

— Да.

— Май не изкарваш кой знае колко.

— Изкарвам достатъчно за нуждите си — и за ничии други.

— Защо си готов да работиш за всички други, но не и за „Тагарт Трансконтинентал“?

— Защото няма да ми дадете работата, която искам.

— Аз ли? — тя спря. — За Бога, Келог! Не разбра ли? Бих ти дала всяка работа, която поискаш.

— Добре. Кантонер.

— Какво?

— Общ работник. Чистач на локомотиви — той се усмихна, като видя лицето й. — Не? Ето, виждате ли, че няма.

— Да не искаш да кажеш, че би приел работа на надница?

— Във всеки един момент.

— Но нищо по-добро?

— Точно така, нищо по-добро.

— Не разбираш ли, че имам твърде много хора, които могат да вършат тези неща, но нищо по-добро?

— Аз го разбирам, госпожице Тагарт. А вие?

— Онова, от което имам нужда, е твоят…

— … ум ли, госпожице Тагарт? Моят ум вече не е на пазара.

Тя стоеше и го гледаше, а лицето й ставаше все по-сериозно.

— Ти си един от тях, нали?

— От кои?

Тя не отговори, вдигна рамене и продължи.

— Госпожице Тагарт — попита той, — колко време още ще искате да сте просто превозвач?

— Няма да предам света на онова същество, което цитираш.

— Отговорът, който дадохте на нея, беше много по-реалистичен.

Веригата от стъпките им продължи да се размотава в продължение на много мълчаливи минути, преди тя да попита:

— Защо застана до мен тази вечер? Защо реши да ми помогнеш?

Той отговори с лекота, почти весело:

— Защото няма нито един пътник във влака, който да се нуждае да стигне там, закъдето е тръгнал, по-спешно от мен. Ако влакът може да тръгне, никой няма да спечели повече от мен. Но когато имам нужда от нещо, не седя и не чакам транспорт, като споменатото създание.

— Така ли? Ами ако всички влакове спрат?

— Тогава няма да разчитам на това да организирам важно пътуване с влак.

— Къде отиваш?

— На запад.

— По „специална задача“?

— Не. На едномесечна почивка с приятели.

— На почивка? И това ли е важно за теб?

— По-важно от всичко друго на света.

Изминаха още две мили и стигнаха до малката сива кутия на един стълб до линията — в нея беше спешният телефон. Кутията висеше на една страна, откъсната от бурите. Тя я отвори със замах. Телефонът беше там — познат, успокояващ предмет — и блещукаше на лъча на фенерчето на Келог. Но тя разбра, в момента, в който притисна слушалката до ухото си, а той го разбра, щом видя пръста й да тропа рязко по вилката, че телефонът е мъртъв. Тя му подаде слушалката, без да продума. Хвана фенерчето, докато той преглеждаше набързо инструмента, после го изтръгна от стената и разгледа жиците.

— Кабелът е наред — каза той. — Има ток. Просто слушалката не работи. Има шанс следващата да работи — и добави: — Следващата е на пет мили оттук.

— Да вървим — каза тя.

Далеч зад тях фарът на локомотива още се виждаше, но вече не беше планета, а малка звезда, която блещукаше през мъглата в далечината. Пред тях релсите потъваха в синкава празнина, и нищо не отбелязваше края й. Тя разбра колко често е поглеждала назад към фара — докато още го виждаше, й се струваше, че е като обезопасително въже, което ги държи в безопасност — сега трябваше да го пререже и да се гмурне… извън тази планета. Забеляза, че и Келог стои и гледа назад към фара. Спогледаха се, но не казаха нищо. Едно камъче под подметката й изпука като фойерверк в тишината. Със студено, преднамерено движение той ритна слушалката и я изпрати да се търкаля в канавката: яростта на шума разтърси вакуума.

— Дяволите да го вземат — равно каза той, без да повишава глас, с отвращение отвъд всяка емоция. — Сигурно не е чувствал, че му се работи, и понеже е имал нужда от заплатата си, никой не е имал право да иска от него да поддържа телефоните в изправност.

— Хайде — каза тя.

— Можем да си починем, ако се чувствате уморена, госпожице Тагарт.

— Добре съм. Нямаме време да чувстваме умора.

— Това е огромната ни грешка, госпожице Тагарт. Трябва да си починем някой ден.

Тя се изкикоти, стъпи на една траверса в отговор, и двамата продължиха напред. Беше трудно да вървят по траверсите, но когато се опитаха да вървят до коловоза, откриха, че това е още по-трудно. Почвата, беше песъчлива и потъваше под краката й, като мек, податлив пласт, който нито е течен, нито е твърд. Продължиха да стъпват от траверса на траверса — беше почти като да стъпват от камък на камък насред река.

Тя си мислеше какво огромно разстояние са станали изведнъж пет мили и че една гара на трийсет мили вече е недостижима — след ерата на железници, построени от хора, които са мислели за хиляди трансконтинентални мили. Тази мрежа от релси и светлини, която се простираше от океан до океан, висеше на един кабел, на прекъснатата връзка в ръждясал телефон — не, мислеше си, на нещо много по-мощно и много по-крехко. Висеше на връзките в умовете на хората, които знаеха, че съществуването на кабел, на влак, на работа, на самите тях и техните действия е абсолют, от който не трябва да се бяга. Когато такива умове си тръгнеха, един двестатонен влак оставаше на милостта на мускулите на краката й.

Уморена ли? — мислеше си тя. Дори напрежението от ходенето е ценност, малко парче действителност в неподвижността наоколо. Чувството за усилие беше специфично преживяване, беше болка и не можеше да бъде нищо друго — сред пространство, което не беше нито светло, нито тъмно, по почва, която нито поддаваше, нито оказваше съпротивление, в мъгла, която нито се движеше, нито висеше неподвижно. Напрежението беше единственото доказателство за движението им: нищо не се променяше в празнотата около тях, нищо не приемаше форма, за да отбележи напредъка им. Тя винаги се беше чудила с недоверие и презрение на сектите, които проповядваха унищожението на Вселената като идеал, който да бъде постигнат. Ето, мислеше си, ето го онзи свят, който стана реален заради съдържанието на мозъците им.

Когато една зелена светлина на семафор се появи по линията, им даде точка, до която да стигнат и край която да минат, но понеже не беше на мястото си сред целия този разпад, не им донесе чувство за облекчение. Семафорът сякаш идваше от един отдавна изчезнал свят — като звездите, чиято светлина остава дълго след смъртта им. Зеленият кръг светеше в празното пространство, уведомяваше за чиста линия, приканваше към движение на място, в което нямаше какво да се движи. Кой беше онзи философ, който твърдеше, че движението съществува без никакви движещи се обекти? Това беше и неговият свят.

Тя продължаваше да напредва с нарастващо усилие, срещу някакво съпротивление, което не беше като натиск, а като засмукване. Поглеждайки Келог, тя видя, че и той върви така, сякаш се бори с бурен вятър. Почувства се така, сякаш двамата бяха единствените оцелели от… от реалността, помисли си, две самотни фигури, които се борят не с буря, а с нещо по-лошо: с небитието.

Келог погледна назад и тя проследи погледа му: зад тях вече нямаше фар. Не спряха. Загледан право напред, той посегна разсеяно към джоба си, тя беше сигурна, че движението му е неволно, извади кутия цигари и я протегна към нея. Тя тъкмо щеше да си вземе цигара, когато изведнъж грабна ръката му и изтръгна кутията. Беше чисто бяла, а единственото нещо, отпечатано на нея, беше знакът на долара.

— Дай ми фенерчето! — нареди тя и спря да върви. Той спря послушно и насочи лъча на фенерчето към кутията в ръката й. Тя зърна лицето му: изглеждаше малко учуден и много развеселен. По кутията нямаше нищо друго — нито марка, нито адрес, само знакът на долара, отпечатан в златно. На цигарите имаше същия знак.

— Откъде взе това? — попита тя.

Той се смееше.

— Ако знаете достатъчно, за да ме питате, госпожице Тагарт, трябва да знаете също така, че няма да отговоря.

— Знам, че това означава нещо.

— Знакът на долара ли? Означава много. Стои върху дрехите на всяка дебела, подобна на свиня фигура във всеки комикс, за да я бележи като мошеник, рушветчия, негодник, като стопроцентова марка на злото. Означава също така — както парите в свободна страна — достижения, успех, способности, съзидателната сила на човека, и тъкмо поради това се използва и като запазен знак за безчестие. Отпечатана е на челото на човек като Ханк Риърдън, като белег за обреченост. А да знаете случайно откъде идва този знак? От инициалите на Съединените щати.

Той изключи фенерчето, но не тръгна напред, тя можеше да различи леката му, горчива усмивка.

— Знаете ли, че Съединените щати са единствената страна в историята, която е използвала собствения си монограм като знак за безчестие? Запитайте се защо. Запитайте се колко дълго може да се надява да оцелее страна, която е направила това, страна, чиито морални стандарти са я разрушили. Това е единствената страна в историята, където богатството не е постигнато с кражба, а с производство, не със сила, а с търговия, единствената страна, чиито пари са символ на правото на човека върху собствения му ум, собствената му работа, собствения му живот, собственото му щастие, върху самия него. Ако това е зло по сегашните световни стандарти, тогава ние — които преследваме и правим долари — ги приемаме и сме съгласни да бъдем проклинани от този свят. Съгласни сме да носим знака на долара по челата си, гордо, като благороднически герб, за който искаме да живеем, и, ако се наложи — да умрем.

Той протегна ръка за кутията. Тя му я подаде така, сякаш пръстите й не искаха да я изпуснат, но се предаде и я сложи в дланта му. Подчертано бавно, за да подсили значението на жеста си, той й предложи цигара. Тя я взе и я постави между устните си. Той също взе една, извади кибрит, запали ги и двамата продължиха напред.

Вървяха по гнили трупи, които потъваха, без да окажат съпротива, в меката почва, сред огромен, подвижен облак от лунна светлина и кълба от пара, с две пламъчета жив огън в ръка и два кръга светлина по лицата си. „Огънят, опасна сила, опитомена на върховете на пръстите…“ спомни си тя думите на възрастния мъж, който беше казал, че тези цигари не се произвеждат никъде по света. „Когато човек мисли, в ума му има живо пламъче и следва да има и пламъчето на цигарата като негово изражение“.

— Бих искала да ми кажеш кой ги произвежда — каза тя с безнадежден и умоляващ тон.

Той се засмя добродушно.

— Мога да ви кажа само това: прави ги мой приятел, продава ги, но понеже не е просто превозвач, ги продава само на приятелите си.

— Продай ми кутията, става ли?

— Не мисля, че можете да си го позволите, госпожице Тагарт, но добре, щом искате.

— Колко струва?

— Пет цента.

— Пет цента? — удивено повтори тя.

— Пет цента — каза той и добави: — В злато.

Тя спря и се вторачи в него.

— В злато?

— Да, госпожице Тагарт.

— Добре де, какъв е обменният курс? Колко прави това в обикновени пари?

— Няма обменен курс, госпожице Тагарт. Никаква сума във физическа или духовна валута, чийто единствен ценностен стандарт са решенията на господин Уесли Мауч, не може да купи тези цигари.

— Разбирам.

Той бръкна в джоба си, извади кутията и й я подаде.

— Ще ви ги дам, госпожице Тагарт, защото сте си ги заслужили многократно и защото имате нужда от тях за същата цел, за която и ние.

— Каква цел?

— Да ни напомнят, в моменти на обезкуражаване, в самотата на изгнанието, за истинската ни родина, която винаги е била и ваша, госпожице Тагарт.

— Благодаря — каза тя. Прибра цигарите в джоба си и забеляза, че ръката й трепери.

Когато достигнаха четвъртия от петте километрични камъка, вече бяха мълчали много дълго — не им бяха останали сили за друго, освен за да движат краката си. Далеч напред видяха една светла точка, твърде ниско над хоризонта и твърде ясна, за да е звезда. Продължиха да я наблюдават, докато вървяха, и не казаха нищо, докато не се увериха, че е мощен електрически прожектор, който блести сред празната прерия.

— Какво е това? — попита тя.

— Не знам — каза той. — Изглежда като…

— Не — рязко го прекъсна тя. — Не може да е това. Не и тук.

Тя не искаше да го чува да назовава надеждата, която тя самата беше сдържала през изминалите минути. Не можеше да си позволи да мисли или да осъзнае, че мисълта й всъщност е надежда.

Намериха телефонната кутия на петия километричен камък. Прожекторът висеше като яростен, студен огън, на по-малко от половин миля на юг. Телефонът работеше. Тя чу бръмченето по жицата, като дъх на живо същество, когато вдигна слушалката. Сетне един провлачен глас отговори:

— Джесъп, в Брадшоу — звучеше сънено.

— Аз съм Дагни Тагарт и се обаждам от…

— Кой?

— Дагни Тагарт, от „Тагарт Трансконтинентал“, обаждам се от…

— О… да… разбирам… Да?

— Обаждам се от авариен телефон №83. „Комет“ спря на седем мили на север от тук. Влакът е изоставен. Екипажът дезертира.

Последва пауза.

— Добре де, аз какво да направя?

Тя млъкна на свой ред, за да осъзнае какво чува.

— Вие ли сте нощният диспечер?

— Аха.

— Тогава ни изпратете веднага друг екипаж.

— Пълен екипаж за пътнически влак?

— Разбира се.

— Сега?

— Да.

Последва пауза.

— Правилата не казват нищо за това.

— Свържете ме с главния диспечер — каза тя, задушавайки се.

— Във ваканция е.

— Тогава управителят на района.

— Отиде до Лоръл за няколко дни.

— Свържете ме с някой, който отговаря за района.

— Аз отговарям.

— Слушайте — бавно каза тя, опитвайки се да е търпелива, — разбирате ли, че има влак, пътнически експрес, изоставен в средата на прерията?

— Да, ама откъде да знам какво трябва да направя по въпроса? Правилата не го предвиждат. Ако е станала катастрофа, ще пратим аварийния влак, но ако няма катастрофа… нямате нужда от авариен влак, нали?

— Не. Нямаме нужда от авариен влак. Трябват ни хора. Разбирате ли? Живи хора, които да управляват локомотив.

— Правилата не казват нищо за влак без хора, или за хора без влак, нито за събиране на пълен екипаж посред нощ и изпращането му да търси влак някъде си. Никога не съм чувал за това.

— Сега чувате. Не знаете ли какво трябва да правите?

— Кой съм аз, че да знам?

— Не знаете ли, че работата ви е да държите влаковете в движение?

— Работата ми е да се подчинявам на правилата. Ако изпратя екипаж, при условие, че не трябва, само Бог знае какво ще стане! Ами Комисията по унификация и всичките й наредби — кой съм аз, че да ги навличам на главата си?

— А какво ще стане, ако оставите влак, спрял на линията?

— Вината не е моя. Аз нямам нищо общо. Не могат да ме обвиняват. Нищо не съм могъл да направя.

— Сега трябва да направите.

— Никой не ми е наредил.

— Аз ви нареждам!

— Откъде да знам, дали можете да ми нареждате? Не би трябвало да даваме екипажи на „Тагарт“. Вие трябва да си работите с ваши екипажи. Така са ни казали.

— Но това е извънредна ситуация!

— Никой не ми е казвал нищо за извънредна ситуация.

Тя имаше нужда от няколко секунди, за да си възвърне контрола. Видя как Келог я наблюдава с горчиво веселие.

— Слушайте — каза тя в телефона, — знаете ли, че „Комет“ трябваше да пристигне в Брадшоу преди повече от три часа?

— О, естествено. Но никой няма да причинява неприятности по този въпрос. Няма влак, който да се движи по разписание в наши дни.

— Значи възнамерявате да ни оставите да блокираме линията ви завинаги?

— Не очакваме нищо преди №4, пътнически влак от Лоръл на север, в осем и трийсет и седем сутринта. Можете да почакате до тогава. Дневният диспечер ще е застъпил. Можете да говорите с него.

— Идиот такъв! Това е Комет!

— Мен какво ме интересува? Тук не е „Тагарт Трансконтинентал“. Вие, хора, очаквате доста за парите си. Причинявате ни само главоболия с цялата допълнителна работа без допълнително плащане за малките хора — гласът му преминаваше в нагло скимтене.

— Не можете да ми говорите така. Мина времето, когато можехте да говорите на хората така.

Тя никога не беше вярвала, че има такива хора, с които един определен метод, който никога не беше използвала, би проработил — такива хора не получаваха работа в „Тагарт Трансконтинентал“ и тя никога преди не беше принудена да си има работа с тях.

— Знаете ли коя съм аз? — попита тя със студен, изпълнен с превъзходство тон на лична заплаха. Проработи.

— Май… май да — отговори той.

— Тогава нека ви кажа, че ако не ми намерите екипаж веднага, ще изхвърчите от работа до един час, след като стигна до Брадшоу, което ще стане рано или късно. По-добре се погрижете да стане рано.

— Да, госпожо — каза той.

— Съберете пълен екипаж за пътнически влак и им наредете да ни закарат до Лоръл, където имаме наши хора.

— Да, госпожо — и добави: — Ще кажете ли в централата, че вие сте ми наредили?

— Да.

— И че вие отговаряте за това?

— Да.

Последва пауза, сетне той попита безпомощно:

— Ами как ще извикам хората? Повечето от тях нямат телефони.

— Имате ли куриер?

— Да, но ще дойде чак на сутринта.

— Има ли някой в депото в момента?

— Да, чистачът.

— Изпратете него да събере хората.

— Да, госпожо. Не затваряйте.

Тя се облегна на телефонната кутия и зачака. Келог се усмихваше.

— И предлагате да управлявате железопътна компания — трансконтинентална при това — с такива хора? — попита той.

Тя вдигна рамене. Не можеше да отдели поглед от прожектора. Изглеждаше толкова близо, толкова лесен за достигане, на една ръка разстояние. Тя усети сякаш някаква неизказана мисъл да се бори яростно срещу самата нея, пръскайки парчета от тази битка из цялото й съзнание: човек, който е в състояние да обуздае неудържим източник на енергия, човек, който работи по двигател, който ще направи всички други двигатели безполезни… можеше да говори с него, с подобен ум, след няколко часа… само след няколко часа… Ами ако вече нямаше нужда да бърза към него? Тя искаше да го направи. Това беше всичко, което искаше… Работата й ли? Каква е работата й — да продължи напред, към възможно най-пълноценното, най-строго използване на ума си, или да прекара остатъка от живота си, мислейки вместо човек, който не става и за нощен диспечер? Защо беше избрала да работи? Дали за да остане там, където беше започнала — като нощен оператор на гара Рокдейл, не, по-ниско, защото някога беше по-добра от този диспечер, дори в Рокдейл — нима това щеше да е крайният резултат: край, по-нисък от началото? Нямаше причина да бърза ли? Тя беше причината… Имат нужда от влаковете, но не и от двигателя? Тя имаше нужда от двигателя… Неин дълг ли? Към кого?

Диспечерът изчезна за дълго време, когато се върна, гласът му звучеше мрачно:

— Ами чистачът каза, че можем да съберем хората, но няма полза, защото… как да ви ги пратя? Нямаме локомотив.

— Нямате локомотив?

— Не. Управителят взе един, за да отиде до Лоръл, а другият е в цеха, от седмици е там, а пък маневреният дерайлира тази сутрин и ще работят по него до утре следобед.

— А локомотивът на аварийния влак, който предлагахте да ни изпратите?

— Той е на север. Вчера е станала катастрофа. Още не се е върнал.

— Имате ли дизел?

— Никога не сме имали. Не и тук.

— Имате ли моторна дрезина?

— Да. Това го имаме.

— Пратете ги с дрезината.

— Ами… да, госпожо.

— Кажете на хората си да спрат тук, при авариен телефон №83, за да качат господин Келог и мен — тя продължаваше да гледа прожектора.

— Да, госпожо.

— Обадете се на началника на гарата на „Тагарт“ в Лоръл, докладвайте за закъснението на „Комет“ и обяснете какво се е случило.

Тя сложи ръка в джоба си и внезапно сключи пръсти: почувства кутията цигари. — Слушайте, какъв е този прожектор на около половин миля от тук?

— От там, където сте? Ами трябва да е аварийното летище на „Флагшип Еърлайнс“.

— Разбирам… Добре, това е всичко. Пратете хората си веднага. Кажете им да приберат господин Келог от телефон №83.

— Да, госпожо.

Тя затвори. Келог се усмихваше широко.

— Летище, нали? — попита той.

— Да.

Тя стоеше и гледаше прожектора, а ръката й още стискаше цигарите в джоба й.

— Значи ще приберат господин Келог, така ли?

Тя се извърна към него, осъзнавайки до какво решение е стигнал умът й, без да го осъзнае.

— Не — каза тя — не, не исках да ви изоставям тук. Само дето и аз имам жизненоважна работа на запад, трябва да побързам, така че си мислех да се опитам да хвана самолет, но не мога да го направя и не е необходимо.

— Хайде — каза той и тръгна към летището.

— Но аз…

— Ако имате за вършене нещо по-спешно от това да прислужвате на тия кретени, давайте.

— Много по-спешно от всичко на света — прошепна тя.

— Ще се погрижа за това вместо вас и ще докарам „Комет“ до вашия човек в Лоръл.

— Благодаря… Но ако се надяваш… Знаеш, че не дезертирам.

— Знам.

— Тогава защо ми помагаш с такава готовност?

— Просто искам да видите какво е да направите нещо, което искате, поне веднъж.

— Няма голям шанс да имат самолет на това летище.

— Има голям шанс да имат.

На края на пистата имаше два самолета — единият беше наполовина овъглена останка от катастрофирала машина, която не си струваше да се дава дори и за скрап, а другият беше моноплан на Дуайт Сандърс, чисто нов, машина, за каквато хората напразно се молеха из цялата страна. Имаше един сънлив пазач, млад, пълен, и — с изключение на лекия колежански мирис в подбора на думите — брат по ум на нощния диспечер в Брадшоу. Не знаеше нищо за двата самолета: били там, когато поел работата преди година. Никога не беше задавал въпроси за тях, нито той, нито някой друг. В тихото рухване на далечната централа, в бавното разпадане на една велика авиокомпания, монопланът на Сандърс е бил забравен — подобни активи биваха изоставяни навсякъде… както и моделът на двигателя беше забравен в купчина боклук, и макар че беше оставен напълно открит, не беше разкрил нищо на наследниците си…

Нямаше правила, които да укажат на младия пазач дали трябва да пази самолета на Сандърс или не. Решението му беше взето заради резките, уверени маниери на двамата непознати, на авторитета на госпожица Дагни Тагарт, вицепрезидент на железопътна компания, заради кратките намеци за тайна, спешна мисия, която му прозвуча като нещо, свързано с Вашингтон, заради споменаването на договорка с най-високопоставените началници на авиокомпанията в Ню Йорк, чиито имена той никога не беше чувал, заради чек за хиляда и петстотин долара, написан от госпожица Дагни Тагарт като залог за връщането на самолета, и заради друг един чек, за двеста долара, за негова лична употреба.

Той зареди самолета, провери го, доколкото можа, намери карта на летищата в страната и тя видя, че една писта в околностите на Афтън, Юта, е отбелязана като все още действаща. Тя беше толкова напрегната, забързана и енергична, че не почувства нищо, докато в последния момент, когато пазачът запали светлините, когато се готвеше да се качи на борда, тя спря за миг, погледна празното небе, а сетне и Оуън Келог. Той стоеше, сам под бялата светлина, с широко разтворени крака, здраво стъпил върху циментово островче, сред пръстен от ослепителни светлини, а зад пръстена имаше само безнадеждна тъмнина. И тя се зачуди кой от двама им поема по-голям риск и се изправя пред по-ужасяваща празнина.

— Ако нещо се случи с мен — каза тя, — ще кажеш ли на Еди Уилърс в кабинета ми да даде работа на Джеф Алиън, както обещах?

— Да… Само това ли искате да направя… ако нещо стане?

Тя се замисли, усмихна се тъжно, когато го осъзна с учудване.

— Да, май това е всичко… Освен това кажи на Ханк Риърдън какво е станало и че аз съм те помолила да му кажеш.

— Добре.

Тя вдигна глава и каза твърдо:

— Но все пак не очаквам нищо да стане. Когато стигнеш в Лоръл, обади се в Уинстън, Колорадо, и им кажи, че ще съм там утре към обяд.

— Да, госпожице Тагарт.

Тя искаше да протегне ръка за сбогом, но това й се стори неадекватно. После си спомни какво беше казал той за моментите на самота. Тя извади кутията и мълчаливо му предложи една от собствените му цигари. Усмивката му беше израз на пълно разбиране, и малкото пламъче на кибритената клечка, с което запали двете цигари, беше най-здравото им ръкостискане.

Сетне тя се качи на борда и следващото, което обхвана със съзнанието си, не бяха отделни моменти и движения, а преминаването на едно-единствено движение и на една-единствена единица време — развитие, което образуваше едно цяло, като нотите на музикално произведение — от допира на ръката й до стартера, през резкия звук на двигателя, който разруши, като лавина, всякакъв контакт с времето зад нея, през кръговото движение на острие, което изчезна в крехкия проблясък на завихрения въздух, който прорязваше пространството отпред, през тръгването за пистата, през кратката пауза, последвана от скок напред, през дългото, рисковано ускоряване, което не биваше да се натъква на препятствия, по права линия, за да набере мощ с все по-голямо усилие, права линия към цел — та чак до незабележимия момент, когато земята пропада и линията, без да се прекъсва, се издига в пространството в просто и естествено движение.

Тя видя как телеграфните жици се плъзват край краката й. Земята пропадаше надолу и тя се чувстваше така, сякаш тежестта напуска глезените й, сякаш земята ще се свие до размерите на топка — на гюле от оковите на осъден, което е влачила и което е изгубила. Тялото й се люлееше, опиянено от шока на откритието, и самолетът й се тресеше заедно с него, докато земята се разгъваше отдолу с всеки тласък — откритието, че нейният живот сега е в собствените й ръце, че няма нужда да спори, да обяснява, да учи, да се моли, да се бори — само да гледа, да мисли и да действа. Земята се втвърди в широка, черна плоскост, която ставаше все по-голяма, докато тя вървеше и се издигаше нагоре. Когато погледна надолу за пръв път, светлините на летището бяха угаснали, беше останал само един прожектор, който изглеждаше като огънчето от цигарата на Келог, проблясващо за сбогом в тъмнината.

После останаха само светлините от таблото и килимът от звезди отвъд стъклото. Нищо друго не я подкрепяше — само пулсът на двигателя и умовете на хората, направили самолета. Но какво друго поддържа човека, където и да е другаде? — мислеше си тя. Курсът й беше на северозапад, по диагонал през Колорадо. Знаеше, че е избрала най-опасния маршрут, твърде дълга отсечка през най-страшната планинска бариера, но това беше най-краткият път, нависоко беше в безопасност, а и никакви планини не изглеждаха опасни в сравнение с диспечера в Брадшоу.

Звездите бяха като пяна и небето изглеждаше изпълнено с плаващо движение — движение на образуващи се мехурчета, на кръгли вълни, без развитие. Искрица светлина пробягваше по земята от време на време и изглеждаше много по-ярка от неподвижната синева отгоре. Но искрата увисваше сама, между чернотата на пепелта и синевата на гробницата, бореше се за крехкото си оцеляване, сбогуваше се и изчезваше. Бледата лента на река започна бавно да се издига от празнотата и в продължение на много време остана пред погледа й, плъзгайки се недоловимо към нея. Изглеждаше като фосфоресцираща вена, пробила кожата на земята, деликатна вена без кръв.

Когато видя светлините на някакъв град, като шепа златни монети, захвърлени в прерията — силни светлини, захранвани от електрически ток, — те изглеждаха толкова далечни, колкото и звездите, а и вече също толкова недостижими. Енергията, която ги беше запалила, си беше отишла, силата, която беше създала електроцентрали в празните прерии, беше изчезнала, и тя не знаеше как може да я върне. И все пак това бяха нейните звезди, мислеше си тя, докато гледаше надолу, това беше нейната цел, нейният прожектор, стремежът, който я подтикваше да се движи нагоре. Онова, което другите претендираха, че чувстват, когато погледнат звездите — отдалечени безопасно на милиони години, без да налагат някакво задължение за действие, а само безсмислен, суетен блясък — тя изпитваше при вида на електрическите крушки, които осветяват улиците на някакъв град. Именно земята под нея беше висотата, която искаше да достигне, и се чудеше как е стигнала до там да я загуби, кой я е превърнал в топка от веригата на осъден, която трябва да влачи през калта, кой е превърнал обещанието за величие във видение, което никога не може да бъде достигнато. Но градът отмина и тя трябваше да гледа напред, към планините на Колорадо, които се издигаха на пътя й. Малката стрелка на таблото показваше, че се издига.

Звукът на двигателя, който пулсираше в металната черупка под нея и караше щурвала в ръцете й да вибрира, подобно на пулса на сърце, ускорен от тържествено усилие, й показваше с каква мощ я носи над върховете. Сега земята беше смачкана скулптура, която се люлееше насам-натам, с формата на експлозия, с внезапни изблици, които се опитваха да достигнат самолета. Тя ги виждаше като зъбати, черни възвишения, раздрали млечното покривало на звездите, право пред нея, все по-нашироко. С ум, слял се с тялото й, с тяло, сляло се със самолета, тя се бореше с невидимата фуния, която я засмукваше надолу, бореше се с внезапните повеи, които повдигаха земята така, сякаш щеше да се навие като килим в небето и да повлече половината планина. Сякаш се бореше със замръзнал океан, където досегът с едно-единствено течение щеше да бъде фатален.

Имаше мигове на почивка, когато планините се снижаваха над долините, пълни с мъгла. Сетне мъглата се вдигаше по-високо, поглъщаше земята и тя оставаше увиснала в пространството, сякаш неподвижна, ако шумът на двигателя не й подсказваше обратното.

Но нямаше нужда да вижда земята. Таблото сега заместваше зрението й — то беше концентрираното зрение на най-добрите умове, които можеха да я водят по пътя й. Тяхното сгъстено, кондензирано зрение, което й беше предоставено и изискваше единствено да може да го разчете. Как ли са им платили на тези хора, дарителите на зрение? От кондензирано мляко, през концентрирана музика до концентрирано зрение, предоставено от прецизни инструменти — какво богатство са дали на света, а какво са получили в замяна? Къде ли бяха сега? Къде беше Дуайт Сандърс? Къде беше изобретателят на нейния двигател?

Мъглата се вдигаше и през една пролука тя видя капка огън сред скалите. Не беше електрическа светлина, а самотен пламък сред мрака на земята. Знаеше къде е и какъв е този пламък: беше Факелът на Уайът. Наближаваше целта си. Някъде зад нея, на североизток, беше върхът, под който минаваше тунелът на „Тагарт“. Планините се плъзгаха бавно надолу към по-стабилната почва на Юта. Тя се снижи по-близо до земята. Звездите започваха да изчезват, небето потъмняваше, но в стената от облаци на изток започваха да се появяват тънки пукнатини — първо като нишки, сетне като малки петънца отразена светлина, после прави линии, които още не бяха розови, но вече не бяха и сини — в цвета на бъдещата светлина, пръв намек за предстоящия изгрев. Непрекъснато се появяваха и изчезваха, ставаха все по-светли, а небето все по-тъмно, сетне се разтваряха по-широко, като обещание, което се бори да бъде изпълнено. Тя чу музика да пулсира в ума й, мелодия, която рядко си припомняше: не петият концерт на Ричард Хали, а четвъртият, викът на измъчена борба, а акордите му бяха като далечно видение, което трябваше да достигне.

Видя отдалеч летището на Афтън, първо като квадрат от искри, сетне като сноп бели лъчи. Беше осветено за самолет, който се канеше да излети, и тя трябваше да изчака с приземяването. Докато кръжеше в тъмнината над пистата, тя видя сребристото тяло на самолет, който се издигаше като феникс сред белите пламъци, и се насочваше на изток по права линия, оставяйки за миг светла следа в пространството зад себе си.

След това тя се спусна надолу на негово място и се гмурна в светещата фуния от лъчи — видя циментовата лента да се втурва към лицето й, усети удара на колелетата, които я спряха навреме, след това забавянето на движението, докато самолетът се укротяваше до безопасната скорост на кола, докато рулираше гладко, след като беше напуснал пистата.

Беше малко частно летище, което обслужваше слабия трафик на няколко индустриални концерна, които бяха останали в Афтън. Тя видя един самотен пазач, който бързаше да я посрещне. Скочи на земята в момента, в който самолетът застана неподвижно, а часовете полет бяха пометени от ума й от нетърпението да изчака още няколкото протяжни минути.

— Мога ли да намеря някъде кола, която да ме закара веднага до Технологичния институт? — попита тя. Пазачът я погледна озадачено:

— Ами да, предполагам, госпожо. Но… за какво? Там няма никого.

— Господин Куентин Даниълс е там.

Пазачът поклати бавно глава, после размаха пръст на изток към стопяващите се светлини на самолета:

— Ето го господин Даниълс.

— Какво?

— Тъкмо тръгна.

— Тръгна ли? Защо?

— Замина с мъжа, който долетя за него преди два-три часа.

— Какъв мъж?

— Не знам, никога не съм го виждал преди, но, човече, имаше невероятен самолет!

Тя се върна на щурвала, ускори надолу по пистата, издигна се във въздуха, самолетът й беше като куршум, насочен към две червени искри, червена и зелена, които се отдалечаваха в небето на изток, и не спираше да повтаря:

— О не, няма да го направят! Няма! Няма! Няма!

Веднъж завинаги, мислеше си тя, сграбчила щурвала така, сякаш той беше врагът, когото не биваше да изпуска, а думите й бяха като отделни експлозии с огнени следи в ума й, които ги свързваха, веднъж завинаги… да срещне унищожителя лице в лице… той няма да отнесе двигателя в мрака на чудовищната, скрита неизвестност… този път няма да избяга…

На изток се надигаше светла лента, сякаш идваше от земята, като дълго сдържан и накрая изпуснат дъх. В дълбоката синева над нея самолетът на непознатия изглеждаше като самотна искра, която сменяше цвета си и проблясваше ту вляво, ту вдясно, като махало в мрака, което отмерва времето. Кривата на разстоянието караше искрата да слиза по-близо до земята и тя даде газ докрай, за да не я изпусне от поглед, да не й позволи да докосне хоризонта и да изчезне. Светлината плуваше в небето, като донесена от земята от самолета на непознатия. Самолетът летеше на югозапад и тя го преследваше в настъпващия изгрев.

От прозрачната зеленина на леда небето се стопи в бледо златно, а златното се разпростря като езеро под крехко покритие от розово стъкло — цветът на онази първа забравена сутрин, която тя беше видяла за пръв път на земята. Облаците се разпръскваха в дълги парчета замъглена синева. Тя не отделяше очи от самолета на непознатия, сякаш погледът й беше верига, която тегли нейния кораб. Другият самолет се беше превърнал в малко черно кръстче — като стопяващ се белег в светлика на небето.

Тя забеляза, че облаците не се разпръскват, а стоят скупчени на самия ръб на земята, и осъзна, че самолетът се е насочил към планините на Колорадо, че битката срещу невидимата буря й предстои още веднъж. Забеляза го без емоция, не се питаше дали самолетът или тялото й имат сили да се опитат да го направят още веднъж. Докато беше в състояние да се движи, щеше да се движи и да преследва петънцето, което се изплъзваше с последната останка от нейния свят. Тя чувстваше единствено празнотата, останала след огъня на омразата и гнева, и отчаяния импулс да се бие до смърт; те се бяха слели в едно-единствено ледено острие, в решимост да преследва непознатия, който и да е той, където и да я заведе, да го преследва и… тя не добави нищо на ум, но, без да го изкаже, онова, което лежеше на дъното на празнотата, беше: да даде живота си, ако първо може да отнеме неговия.

Като инструмент, настроен за автоматичен контрол, тялото й извършваше действията по управлението на самолета, планините пробягваха в синкава мъгла отдолу, а назъбените върхове се издигаха на пътя й като задимени сгради в смъртоносно синьо. Забеляза, че разстоянието до самолета на непознатия е намаляло: той беше нагодил скоростта си към опасния терен, докато тя беше продължила направо, без да осъзнава опасността, като единствено мускулите на ръцете й краката й се бореха да поддържат самолета във въздуха. Рязкото изопване на устните й беше най-многото, което можеше да направи, за да се усмихне: той караше самолета й вместо нея, той й беше дал силата да го следва с безпогрешността на сомнамбул.

Сякаш отговаряйки самостоятелно на неговия контрол, стрелката на високомера й бавно се движеше нагоре. Тя се издигаше и продължи да се издига, питайки се кога дробовете и витлото й ще откажат. Той се движеше на югоизток, към най-високите планини, които стояха на пътя на слънчевите лъчи. Самолетът му потъна в първия лъч. Проблесна за миг, като избликнал бял пламък, а от крилете му се лееше светлина.

Сетне дойде редът на планинските върхове: тя видя слънчевата светлина да достига снега в процепите, после да се процежда по гранитните склонове — очертаваше резки сенки по издатините и придаваше на планините окончателна, жива форма. Летяха над най-дивата част на Колорадо, необитавана, необитаема, недостъпна за хората било пеша, било със самолет. На стотици мили нямаше къде да се приземи самолет, тя погледна към стрелката на горивото: оставаше й половин час. Непознатият се насочваше право към друга, по-висока верига. Тя се чудеше защо е избрал курс, по който нито един самолет не е и не би летял. Искаше й се веригата да е зад нея — това беше последното усилие, което можеше да се надява да направи.

Самолетът на непознатия внезапно забави скорост. Губеше височина точно тогава, когато тя очакваше да се изкачва. Гранитната бариера се издигаше пред него, пресрещаше го, пресягаше се към крилата му, но дългата, гладка посока на движението му се плъзгаше надолу. Тя не можеше да установи повреда, нестабилност, никакъв знак за механична авария — изглеждаше като равно, преднамерено движение. С внезапно проблясване на слънчева светлина по крилата самолетът навлезе в дълга крива, а лъчите се отърсваха като вода от корпуса му, сетне навлезе в широка, гладка спирала, сякаш подхождаше за кацане на място, където не можеше да се кацне.

Тя наблюдаваше, без да се опитва да го обясни, без да вярва на това, което вижда, очакваше издигането, което да го върне обратно по курса. Но спокойните, плъзгащи се кръгове продължаваха да се снижават към писта, която не можеше да види и за която не смееше да мисли… Като останки от счупени челюсти, редиците гранитни зъби стояха между неговия и нейния самолет, тя не можеше да различи какво лежи на края на спираловидното му движение. Знаеше само, че не изглежда като самоубийство, но със сигурност беше такова.

Видя слънцето да проблясва по крилата за миг. Сетне, като тялото на човек, който се гмурка напред с протегнати ръце, ведро оставил се на полета надолу, самолетът се снижи и изчезна зад скалните гребени. Тя продължи да лети, почти очаквайки го да се появи отново, неспособна да повярва, че е станала свидетел на ужасна катастрофа, която се е случила толкова просто и спокойно. Продължи да лети към мястото, където беше паднал самолетът. Беше някаква долина сред пръстен от гранитни стени. Тя стигна до долината и погледна надолу. Нямаше възможно място за кацане. Нямаше и следа от самолет.

Дъното на долината изглеждаше като парче земна кора, откъснато по времето, когато земята се е охлаждала, и останало недостъпно оттогава насетне. Беше поредица от струпани скали, с големи блокове, висящи на опасни гроздове, с дълги, тъмни пукнатини и няколко изкривени борови дървета, които растяха почти водоравно във въздуха.

Нямаше равно парче земя дори с размерите на носна кърпичка. Нямаше място, където да се скрие самолет. Нямаше и останки от самолет. Тя наклони машината, започна да кръжи над долината, като се снижи малко. Заради някаква игра на светлината, която тя не можеше да обясни, дъното на долината изглеждаше много по-ясно видимо от останалия терен. Можеше да го различи достатъчно добре, за да се увери, че самолетът не е там — но това беше невъзможно.

Тя продължи да кръжи и да се снижава. Огледа се наоколо и за един ужасяващ миг си помисли, че е тиха лятна сутрин, че е сама, изгубена в район на Скалистите планини, който никой самолет не би рискувал да доближи, и с последните изпарения на горивото си търси самолет, който никога не е съществувал, преследва унищожител, който е изчезнал така, както винаги е изчезвал; може би само призракът му я беше довел тук, за да бъде самата тя унищожена. В следващия момент обаче поклати глава, сви устни и продължи да се снижава. Мислеше си, че не може да изостави такова несметно богатство като ума на Куентин Даниълс по някоя от скалите долу, ако е още жив и тя е в състояние да му помогне. Беше влязла в кръга на стените на долината. Летенето ставаше опасно, пространството беше твърде тясно, но тя продължи да кръжи и да се снижава, животът й висеше на силата на зрението й, а то прескачаше между две задачи: да претърсва дъното на долината и да наблюдава гранитните стени, които сякаш всеки момент щяха да откъснат крилата й.

Познаваше опасността само като част от работата. Тя вече нямаше лично значение. Дивата емоция, която изпитваше сега, беше радост. Това беше последната ярост на изгубена битка. Не! — крещеше тя на ум, крещеше на разрушителя, на света, който беше напуснала, на годините зад гърба си, на дългата история на пораженията — Не! Не! Не!

Очите й преминаха през таблото и тя остана неподвижна, задъхана. Последният път, за който си спомняше, високомерът показваше 11 000 фута. Сега беше на 10 000. Но дъното на долината не се беше променило. Не беше се приближило. Оставаше все така далеч, като при първия й поглед надолу. Знаеше, че цифрата 8 000 обозначава нивото на терена в тази част на Колорадо. Не беше забелязала дължината на захода си. Не беше забелязала, че земята, която изглеждаше твърде ясна и близка от височината, сега беше замъглена и далечна. Гледаше същите скали от същата перспектива, не бяха станали по-големи, сенките им не бяха помръднали, а странната, неестествена светлина продължаваше да виси над дъното на долината.

Помисли си, че високомерът е изключен, и продължи да кръжи надолу. Видя стрелката да слиза надолу, гранитните стени да се качват нагоре, пръстенът на планините да се извисява, а върховете им да се приближават в небето — но дъното на долината оставаше непроменено, сякаш пропадаше в кладенец, чието дъно не можеше да достигне. Стрелката продължаваше да се движи — 9 500, 9 300, 9 000, 8 700.

Лъчът светлина, който я удари, нямаше източник. Сякаш въздухът във и извън самолета експлодира в ослепителен, студен огън, внезапен и беззвучен. Шокът я отхвърли назад, ръцете й пуснаха щурвала и покриха очите й. Само след миг, когато отново грабна щурвала, светлината вече я нямаше, но самолетът й се въртеше надолу, ушите й бучаха от тишината, а витлото стоеше изправено пред нея: двигателят беше угаснал. Тя се опита да дръпне щурвала назад, за да се издигне, но самолетът продължаваше да пропада, и онова, което видя да лети към лицето й, не бяха скупчени скали, а зелената трева на поле, на място, където преди нямаше поле.

Нямаше време да види останалото. Нямаше време да търси обяснения. Нямаше време да излезе от спиралата. Земята беше зелена стена, която пропадаше към нея, на няколкостотин бързо стопяващи се фута разстояние. Подмятана наляво-надясно, като счупено махало, вкопчена в щурвала, наполовина седнала в седалката, наполовина на колене, тя се бореше да издърпа самолета в планиран полет, опитваше се да го приземи по корем, докато зелената стена се въртеше все по-близо, първо около нея, после отдолу, спиралите се стесняваха. Ръцете й дърпаха щурвала без да знае дали може да успее, а пространството и времето й свършваха. Тя усети, в проблясък на неговата пълна, яростна чистота, онова специално чувство за съществуване, което винаги й беше принадлежало. В този миг на отдаване на любовта си, на въставащо отрицание на катастрофата, на любовта й към живота и към несравнимата ценност, която тя представляваше, тя почувства страстно гордата увереност, че ще оцелее.

И в отговор на земята, която летеше срещу нея, тя чу в ума си, като подигравка над съдбата, като вик на предизвикателство, думите на изречението, което мразеше — думи на поражение, на отчаяние и на молба за помощ: „О, по дяволите! Кой е Джон Голт?“.

Издание:

Айн Ранд

Атлас изправи рамене

Втора част. Дали-или

Американска, първо издание 2009

Превод от английски: Петьо Ангелов

Редактор: Искра Ангелова

Коректори: Вера Гьорева, Людмила Атанасова

ИК „МаК“, София, 2009

Издателство „Изток-Запад“

Преводът е направен по изданието:

Ayn Rand

Atlas Shrugged. A Signet Book

Published by New American Library, a division of Penguin Putnam Inc., 375 Hudson Street, New York, New York, 10014, USA

Copyright (c) 1957 by Ayn Rand Copyright (c) renewed 1985 by Eugene Winick, Paul Gitilin, and Leonard Peikoff

ISBN: 9789543216215

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

Глава XI. Човекът, чието място беше на земята

Глава XII. Аристокрацията на връзките

Глава XIII. Доброволно изнудване

Глава XIV. Съгласието на жертвата

Глава XV. Лимитът е изчерпан

Глава XVI. Металът-чудо

Глава XVII. Мораториумът върху мозъците

Глава XVIII. В името на нашата любов

Глава XIX. Лицето без болка, страх и вина

Глава XX. Знакът на долара

Допълнителна информация

Заслуги