КАРЛОС РУИС САФОН

СЯНКАТА НА ВЯТЪРА

Превод: Светла Христова

chitanka.info

Карлос Руис Сафон, роден в Барселона през 1964 е автор на пет книги, отличени с редица награди. Преведен е на 27 езика, тиражът на книгите му надхвърля два и половина милиона екземпляра.

Сянката… е първокласна книга. Роман, пълен с елегантни обрати и уловки, роман, в който дори страничните сюжетни линии се разклоняват допълнително… Наистина великолепно четиво!

Стивън Кинг

Доброто старомодно повествование отново се завръща… с едно драматично напрежение, което сякаш липсва на много от съвременните романи. Това е изтънчена и увлекателна творба, което изцяло ви поглъща и същевременно подлага на проверка сивите ви клетки. Какво повече бихте могли да искате?

„Скотсман“

Сафон поднася силна доза романс и достатъчно вълшебство, бруталност и безумие, за да завладее вниманието и на най-неохотния читател. Дяволски добра книга.

„Ел“

Удивително наситената творба на Сафон започва с издирването на загадъчен писател в следвоенна Барселона, след което се разгръща в множество сюжети, герои и жанрове — готическа мелодрама, роман за съзряването, исторически трилър и какво ли още не. Изключително богато и пълноценно четиво.

Майкъл Проджър,

„Сънди Телеграф“

Един от онези редки романи, които съчетават отлично изтъкан сюжет с великолепен стил.

„Сънди Таймс“

Триумф на разказваческото изкуство. Не можах да оставя тази книга настрана. Още с първия си роман Карлос Руис Сафон е постигнал нещо изключително рядко — създал е общодостъпен шедьовър, творба, която със самата си поява стана класика:

„Дейли Телеграф“

На Жоан Рамон Планас, който заслужаваше нещо по-добро

ГРОБИЩЕТО НА ЗАБРАВЕНИТЕ КНИГИ

Още си спомням онова ранно утро, когато баща ми ме заведе за пръв път в Гробището на забравените книги. Ронеха се първите дни от лятото на 1945, а ние вървяхме по улиците на една захлупена от пепелявото небе Барселона, под трептящите слънчеви лъчи, които се лееха по Рамбла[1] де Санта Моника като гирлянда от разтопена мед.

— Даниел, днес ще видиш нещо, за което не бива да разказваш на никого — предупреди ме баща ми. — Даже и на твоя приятел Томас. На никого.

— Даже и на мама ли? — промълвих полугласно.

Баща ми въздъхна, скрит зад онази тъжна усмивка, която го преследваше в живота като сянка.

— На мама може, разбира се — унило отвърна той. — С нея нямаме тайни. С нея можеш всичко да споделяш.

Малко след гражданската война един взрив от холера бе отнесъл майка ми. Погребахме я в Монжуик[2] в деня, в който навърших четири години. Спомням си само, че тогава цял ден и цяла нощ валя, и когато попитах баща ми дали небето плаче, не му достигна глас да ми отговори. Шест години по-късно отсъствието на майка ми за мен все още бе мираж, крещящо мълчание, което не се бях научил да усмирявам с думи. С баща ми живеехме в малко жилище на улица „Санта Ана“, близо до площада с църквата. Домът ни се намираше точно над специализираната книжарница за антикварни книги и издания за букинисти, наследена от дядо ми — вълшебен базар, който някой ден щеше да премине в моите ръце, както се надяваше баща ми. Растях сред книгите, срещах невидими приятели по страниците, които се разсипваха на прах и чиято миризма още усещам по ръцете си. От дете свикнах да заспивам, разказвайки на майка ми в полумрака на стаята си дневните си преживелици: какво ми се е случило в училище, какво съм научил през тоя ден… Не можех да чуя гласа й или да усетя докосването й, ала нейната светлина и топлина сгряваха всяко кътче на къщата и аз, с доверчивостта на онези, които все още броят годините си на пръстите на ръцете, вярвах, че ако затворя очи и й говоря, тя ще ме чуе оттам, където се намира. Баща ми понякога ме слушаше от столовата и плачеше скришом.

Спомням си, че в онова ранно юнско утро се събудих с викове. Сърцето ми се блъскаше в гърдите, сякаш душата искаше да си пробие път и да се втурне по стълбите нагоре. Баща ми дотича изплашен в стаята ми и ме взе в обятията си, като се мъчеше да ме успокои.

— Не мога да си спомня лицето й. Не мога да си спомня лицето на мама — мълвях аз, останал без дъх.

Баща ми ме прегърна с всички сили.

— Не се тревожи, Даниел. Аз ще си спомням и за двама ни.

Гледахме се в здрача, търсейки несъществуващи думи. Тогава за пръв път си дадох сметка, че баща ми остарява и че очите му, замъглени очи, пълни със загуба, винаги гледат назад. Той се надигна и дръпна завесите, за да пусне в стаята хладната светлина на зората.

— Хайде, облечи се, Даниел. Искам да ти покажа нещо — рече.

— Сега? В пет часа сутринта?

— Има някои неща, които могат да се видят само в сумрак — подхвърли баща ми със загадъчна усмивка, която навярно беше заимствал от някоя творба на Александър Дюма.

Улиците още чезнеха сред влажните нощни мъгли, когато излязохме през портала. Фенерите на Лас Рамблас рисуваха алея от пара, намигайки на онзи час, в който градът се раздвижва и захвърля своите акварелни одежди. Щом стигнахме до улица „Арко дел Театро“, поехме към квартала Равал под нейната аркада; над нас се издигаше свод от гъста синя мъгла. Следвах баща си по този тесен път — по-скоро белег, отколкото улица, — докато отблясъците от Лас Рамблас се стопиха зад гърбовете ни. Сиянието на зората се процеждаше от балконите и корнизите като полегати ивици светлина, които не успяваха да одраскат земята. Накрая баща ми спря пред масивна дървена резбована врата, почерняла от времето и влагата. Пред нас се издигаше нещо, което ми се видя като изоставения труп на дворец или музей, пълен с отгласи и сенки.

— Даниел, днес ще видиш нещо, за което не бива да разказваш на никого. Даже и на твоя приятел Томас. На никого.

Един дребен човечец с черти на граблива птица и посребрени коси ни отвори вратата. Непроницаемият му орлов поглед се впи в мен.

— Добър ден, Исаак. Това е синът ми Даниел — обяви баща ми. — Скоро ще навърши единайсет и някой ден ще поеме дюкяна. Вече е достатъчно голям, за да познава това място.

Въпросният Исаак с леко кимване ни покани да влезем. Синкав здрач обгръщаше всичко, едва загатвайки очертанията на мраморно стълбище и на галерия с фрески, населени с ангели и приказни създания. Поехме след пазителя по този дворцов коридор и стигнахме до голяма кръгла зала, където истинска базилика от сенки лежеше под един купол, изпъстрен със снопове светлина, падащи от висините. Лабиринт от коридори и рафтове, препълнени с книги, се издигаше от основата към върха, очертавайки същински кошер, изваян от тунели, стълбища, платформи и мостове, които загатваха една исполинска библиотека с невъзможна геометрия. Зинал от изумление, погледнах към баща си. Той ми намигна с усмивка.

— Даниел, добре дошъл в Гробището на забравените книги.

Съзрях десетина души, които крачеха безредно по коридорите и платформите на библиотеката. Някои се извърнаха да ни поздравят отдалече и аз познах лицата на различни колеги на баща ми от съюза на антикварните книжари. В моите очи на десетгодишно дете тези хора изглеждаха като тайно братство от алхимици, които крояха някакъв заговор срещу света. Баща ми коленичи до мен и, задържайки погледа ми, заговори с онзи лековат глас, с който се дават обещанията и признанията.

— Това място, Даниел, е една загадка, едно светилище. Всяка книга, всеки том, който виждаш тук, има душа. Душата на онзи, който го е писал, и душата на читателите, които са го изживели и сънували. Всеки път, щом дадена книга попадне в нечии ръце, всеки път, щом някой плъзне поглед по страниците й, неговият дух израства и укрепва. Още преди много години, когато моят баща ме доведе тук за пръв път, това място вече беше старо. Старо колкото самия град, навярно. Никой не знае със сигурност откога съществувало или кои са неговите създатели. Ще ти кажа същото, което баща ми каза на мен. Когато някоя библиотека изчезне, когато някоя книжарница затвори дверите си, когато някоя книга потъне в забрава ние, пазителите, които познаваме това място, имаме грижата те да пристигнат тук. Тук книгите, които никой вече не си спомня, книгите, изгубили се във времето, живеят вечно — в очакване на онзи ден, когато ще попаднат в ръцете на нов читател, на нов дух. В дюкяна ги продаваме и купуваме, но в действителност те нямат собственик. Всяка книга, която виждаш тук, е била най-добрият приятел на някого. Сега сме им останали само ние, Даниел. Смяташ ли, че ще можеш да запазиш тази тайна?

Погледът ми се изгуби в безкрая на това място, в омагьосаната му светлина. Кимнах и баща ми се усмихна.

— А знаеш ли кое е най-хубавото? — запита той.

Мълчаливо поклатих глава.

— Според обичая, когато някой посети това място за пръв път, трябва да си избере една книга — която си ще — и да я приеме, да се погрижи тя никога да не изчезне, завинаги да си остане жива. Това е много важно обещание, обещание за цял живот — обясни баща ми. — Сега е твой ред.

В продължение на близо половин час се разхождах сред тайните на онзи лабиринт, който миришеше на стара хартия, на прах и вълшебство. Плъзгах ръка по дългите редици с изложени книги, като се мъчех да направя своя избор. Внимателно проследявах сред поизтритите от времето заглавия думи на езици, които ми бяха познати, както и десетки други, които не бях в състояние да определя. Извървях цели коридори и спираловидни галерии, населени със стотици, хиляди томове, които сякаш знаеха повече неща за мен, отколкото аз за тях. Не след дълго ме връхлетя мисълта, че зад обложката на всяка от тези книги се разгръща необятна вселена за изследване, и че отвъд стените на това място хората пропиляват живота си във футболни вечери и радиосериали, доволни да виждат само докъдето се простира пъпната им връв, или може би мъничко по-надалече. Не зная дали поради тази мисъл, дали поради слепия случай или неговата изтънчена роднина, съдбата, ала тозчас разбрах, че вече съм избрал книгата, която щях да осиновя. Или може би трябваше да кажа — книгата, която щеше да осинови мен. Тя плахо се подаваше в самия край на един рафт, подвързана с виненочервена кожа и шепнеща името си с позлатени букви, пламнали на светлината, която обливаше купола отвисоко. Приближих се до нея и погалих думите с връхчетата на пръстите си, като прочетох мълчаливо:

СЯНКАТА НА ВЯТЪРА

ЖУЛИАН КАРАКС

Никога не бях чувал заглавието или пък автора му, но това никак не ме засягаше. Решението бе взето — и от двете страни. Взех книгата извънредно внимателно и я прегледах, като оставих страниците й да се разлистват сами. Освободена за миг от килията си, тя издиша цял облак от златен прах. Доволен от своя избор, поех обратно по същия път из лабиринта с книгата под мишница, залепил усмивка на лицето си. Може би вълшебната атмосфера на мястото ми бе повлияла, ала бях уверен, че тази книга е стояла там и ме е чакала години наред, навярно още отпреди да се родя.

Същата вечер, когато се прибрахме в жилището на улица „Санта Ана“ потърсих убежище в стаята си и реших да прочета първите редове от моя нов приятел. Преди да си дам сметка, вече бях безвъзвратно завладян от него. Романът разказваше историята на един човек, впуснал се в търсене на истинския си баща, когото никога не е познавал и за чието съществуване е разбрал само благодарение на последните думи, изречени от майка му на смъртния й одър. Историята на това дирене се превръщаше във фантастична одисея, в която главният герой се бореше да си възвърне изгубените детство и младост; в хода на перипетиите полека се разкриваше и сянката на една прокълната любов, споменът за която щеше да го преследва до края на дните му. С разгръщането на разказа структурата му започна да ми напомня някоя от онези руски кукли — матрьошките, които крият във вътрешността си безброй миниатюрни изображения на самите себе си. Стъпка по стъпка повествованието се разлагаше на хиляди истории, сякаш разказът бе попаднал в галерия с огледала и неговата идентичност се разцепваше на десетки различни отражения, които същевременно представляваха един-единствен образ. Минутите и часовете отлитаха като мираж. Часове по-късно, погълнат от разказа, едва дочух камбаните на катедралата, чийто звън отброяваше полунощ в далечината. Потопен в медната светлина, която хвърляше нощната лампа, потънах в свят на непознати за мен образи и усещания. Герои, реални в моите очи досущ като въздуха, който дишах, ме въвлякоха в тунел от приключения и мистерии, от който не ми се искаше да избягам. Страница след страница, изцяло се оставих да ме завладее вълшебството на историята и нейния свят, докато дъхът на зората погали прозореца ми и уморените ми очи се плъзнаха по последния лист. Проснах се в синкавия зрак на ранното утро с книгата върху гърдите и се заслушах в глъчката на все още спящия град, която полека се издигаше над опръсканите с пурпур покриви. Сънят и изнемогата чукаха на вратата ми, ала аз не им се поддадох. Не ми се щеше да изгубя магията на историята, а и все още не исках да се сбогувам с героите й.

Веднъж чух някой да обяснява на един редовен клиент в книжарницата на баща ми, че малко неща белязват така дълбоко читателя, както първата книга, която действително си проправи път до сърцето му. Тези първи образи, ехото на думите, които смятаме, че сме оставили зад гърба си, ни съпътстват цял живот и извайват в паметта ни един дворец, в който рано или късно — независимо колко книги сме прочели, колко светове сме открили, колко сме научили или забравили — ни предстои да се завърнем. За мен такива вълшебни страници винаги ще бъдат онези, които намерих сред коридорите на Гробището на забравените книги.

[1] Ла Рамбла (или Лас Рамблас (исп.), Лес Рамблес (кат.)) — емблематична оживена улица в централна Барселона, която свързва Пласа де Каталуня с паметника на Христофор Колумб при Порт Вел. Официално тя представлява серия по-къси улици, оттук и мн.ч. Лас Рамблас. — Бел.прев. ↑

[2] Монжуик — широко възвишение (212 м) на югоизток от центъра на Барселона. През XVII в. там е построена крепост, запазила се и до наши дни; често служела като затвор, особено за политически затворници. През XIX в. на Монжуик е разположено и голямото гробище на града. — Бел.прев. ↑

ПЕПЕЛИВИ ДНИ

1945–1949

1

Една тайна е точно толкова ценна, колкото онези, от които трябва да я опазим. Щом се събудих, първият ми порив бе да разкажа на най-добрия си приятел за Гробището на забравените книги. Томас Агилар бе мой другар от училище, който използваше свободното си време и дарбите си, за да изобретява твърде хитроумни, но не особено практични съоръжения, като например въздухоплавателно копие или пумпал-динамо. Та имаше ли по-подходящ от него за споделянето на тази тайна? Бленувах и си представях как двамата с моя приятел Томас, въоръжени с фенери и компас, се впускаме да разбулим тайните на онази библиографска катакомба. После, спомняйки си за даденото обещание, реших, че при тези обстоятелства е препоръчително да прибягна към онова, което в детективските романи се нарича друг „модус операнди“. По обед се обърнах към баща ми, за да го разпитам за книгата и за Жулиан Каракс; във въодушевлението си бях решил, че се радват на световна известност. Планът ми беше да се снабдя с всичките произведения на този автор и да ги прочета от край до край за по-малко от седмица. Каква бе изненадата ми, когато установих, че баща ми, добър познавач на издателските каталози, книжар и по професия, и по душа, никога не бе чувал за „Сянката на вятъра“ или за Жулиан Каракс. Заинтригуван, той внимателно разгледа страницата с датите на изданието.

— Тук пише, че този екземпляр е от един тираж от две хиляди и петстотин бройки, отпечатан в Барселона от издателство „Кабестани“ през декември 1935 г.

— Познаваш ли това издателство?

— Закриха го преди години. Почакай — оригиналното издание не е това, а друго, отпечатано през ноември същата година, обаче в Париж… Издателската къща е „Галиано&Ньовал“. Нищо не ми говори.

— Значи излиза, че книгата е превод? — попитах аз, объркан.

— Нищо такова не се споменава. Доколкото виждам, текстът е оригинален.

— Книга на испански, издадена най-напред във Франция?

— Каквито времена са дошли, надали е някакво изключение — рече баща ми. — Навярно Барсело ще може да ни помогне…

Густаво Барсело беше стар колега на баща ми, собственик на огромна като пещера книжарница на улица „Фернандо“, който заемаше почетно място в гилдията на антикварните книжари. Живееше вечно сраснат с една угаснала лула, която излъчваше аромат на персийско тържище, и сам се описваше като последния романтик. Барсело дори твърдеше, че има далечна роднинска връзка с лорд Байрон, въпреки че беше родом от Калдас де Монбуй. Навярно с намерението да докаже ясно тази връзка, той се обличаше неизменно като денди от деветнайсети век, с мека коприна, бели лачени обуща и монокъл от обикновено стъкло, който според злите езици не свалял дори в уединението на клозета. В действителност най-значимата роднинска връзка, на която можеше да се позове, бе тази с баща му — индустриалец, забогатял с донякъде съмнителни средства в края на деветнайсети век. Доколкото знаех от баща си, Густаво Барсело всъщност бе червив с пари и за него книжарницата бе по-скоро страст, отколкото източник на доходи. Обичаше книгите безрезервно и — макар да отричаше категорично — ако някой влезеше в книжарницата му и останеше очарован от бройка с непосилна за него цена, Густаво правеше необходимия отбив или даже я подаряваше, ако преценеше, че клиентът е читател от сой, а не някакъв лекомислен дилетант. В добавка към тези особености Барсело притежаваше слонска памет и педантичност, която подобаваше на неговите маниери и звучността на гласа му; все пак, ако някой знаеше нещо за странни книги, това беше той. Онази вечер, след като затвори дюкяна, баща ми предложи да отидем до кафенето „Четирите котки“ на улица „Монсио“, където Барсело и неговите приятелчета редовно се събираха на библиофилска вечеринка, посветена на прокълнати поети, мъртви езици и шедьоври, изоставени на произвола на молците.

„Четирите котки“ се намираше на няколко крачки от къщи и бе едно от най-любимите ми кътчета в цяла Барселона. Тук се бяха запознали родителите ми през 1932 г. и аз отчасти приписвах входния си билет за този живот на очарованието на това старо кафене. Каменни дракони вардеха фасадата, прикована на един сенчест кръстопът, а в светлината на газените й фенери времето и спомените сякаш бяха замръзнали. Вътре хората се потапяха в ехото на други епохи. Счетоводители, мечтатели и бъдещи гении деляха маса с призраците на Пабло Пикасо, Исаак Албенис, Федерико Гарсия Лорка или Салвадор Дали. На това място всеки нехранимайко за кратко можеше да се почувства историческа фигура само срещу цената на чашка кафе.

— Човече, Семпере — възкликна Барсело, щом зърна баща ми на влизане, — блудни сине! На какво дължим честта?

— Честта, дон Густаво, дължите на сина ми Даниел, който току-що направи едно откритие.

— Ами елате тогава да седнете при нас, че тая паметна случка трябва да се отпразнува — обяви Барсело.

— Паметна случка ли? — пошушнах на баща ми.

— Барсело обича да се изразява засукано — полугласно отвърна той. — Ти не казвай нищо, че само ще го насърчиш.

Сътрапезниците ни направиха място да седнем при тях и Барсело, който обичаше да проявява размах пред публика, настоя да ни черпи.

— На колко години е момъкът? — попита книжарят, като ме гледаше изкосо.

— Почти на единайсет — заявих.

Той ми се усмихна лукаво.

— Иначе казано, на десет. Не си прибавяй сам години, буболече, животът ще има грижата да ти ги прибави.

Неколцина от приятелите му промърмориха нещо в знак на съгласие. Барсело махна на един грохнал келнер, който изглеждаше така, сякаш всеки миг щяха да го обявят за исторически паметник, да дойде да вземе поръчката ни.

— Един коняк за моя приятел Семпере, от хубавия, и едно мляко с каймак за отрочето, че трябва да расте. А, донесете и няколко резена шунка, ама да не са като предишните, че ако искаме гума, по-добре да потърсим фирмата „Пирели“ — избоботи книжарят.

Келнерът кимна и се отдалечи, влачейки с неохота и нозе, и душа.

— Ех, не ми се отваря дума за това — отбеляза книжарят. — Но как ще има работа, ако в тая страна хората не се пенсионират даже и след смъртта си? Погледнете само Сид. Няма спасение, казвам ви.

Барсело захапа угасналата си лула, а орловият му поглед вече изучаваше с интерес книгата, която държах в ръце. Въпреки фасадата на комедиант и дърдорко, Барсело можеше да надуши един добър улов така, както вълкът надушва кръв.

— Я да видим — рече той с престорено безразличие. — Какво сте ми донесли?

Хвърлих поглед към баща ми, който кимна утвърдително. Без повече церемонии подадох книгата на Барсело. Книжарят я пое с опитна ръка. Пръстите му на пианист бързо проучиха тъканта, здравината, състоянието. С усмивка на мъдър познавач Барсело намери страницата с датата на изданието и цяла минута я разглежда с детективско усърдие. Останалите го наблюдаваха мълчаливо, сякаш очакваха някакво чудо или разрешение да си поемат дъх отново.

— Каракс. Интересно — промълви той с непроницаем тон.

Протегнах ръка да си взема книгата обратно. Барсело повдигна вежди, но все пак ми я върна с ледена усмивка.

— Къде я намери, хлапенце?

— Тайна — отвърнах, знаейки, че баща ми навярно се усмихва вътрешно.

Барсело се начумери и обърна поглед към баща ми.

— Приятелю Семпере, понеже става дума за вас, поради цялото ми уважение към вас и в чест на дългото и сериозно приятелство, което ни свързва като братя, дайте ми я за четирийсет дуро и да не говорим повече за това.

— Ще трябва да обсъдите този въпрос със сина ми — рече баща ми. — Книгата си е негова.

Барсело ми отправи една вълча усмивка.

— Какво ще кажеш, момченце? Четирийсет дуро не е никак лошо като за първа продажба… Семпере, тоя ваш син ще направи истинска кариера в нашия занаят.

Сътрапезниците посрещнаха със смях остроумието му. Барсело ме погледна самодоволно и извади кожения си портфейл. Отброи четирийсет дуро, които в ония времена бяха цяло състояние, и ми ги подаде. Аз само поклатих глава, без да отроня дума. Барсело свъси вежди.

— Слушай, алчността, дума да няма, е смъртен грях — рече той. — Е добре, давам ти шейсет дуро и ще можеш да си отвориш спестовна книжка, че на твоята възраст вече трябва да се мисли и за бъдещето.

Отново поклатих глава. Барсело гневно изгледа баща ми през монокъла си.

— А, мен хич не ме гледайте — каза баща ми. — Дошъл съм тук само като негов придружител.

Барсело въздъхна и ме погледна внимателно.

— Я да видим, момче, какво искаш всъщност?

— Искам само да знам кой е Жулиан Каракс и къде мога да намеря други книги, написани от него.

Барсело се засмя под мустак и прибра портфейла си, преценявайки отново своя противник.

— И таз добра, цял академик! Семпере, ама с какво го храните това дребосъче? — шеговито рече той.

Книжарят се наведе поверително към мен и за миг ми се стори, че долавям в погледа му известно уважение, което не личеше допреди малко.

— Хайде да сключим една сделка — каза. — Утре следобед, пада се неделя, ще дойдеш в библиотеката „Атенео“ и ще питаш за мен. Донеси книгата, за да мога хубаво да я разгледам, и ще ти разкажа всичко, което знам за Жулиан Каракс. Quid pro quo.[1]

— Какво, какво?

— Латински, момко. Няма мъртви езици, има само заспали мозъци. Иначе казано значи, че на тоя свят няма безплатен обед, а че ми допадаш и затова ще ти направя една услуга.

Превзетата реч на този човек направо можеше да убие муха в полет, но аз подозирах, че ако наистина искам да науча нещо за Жулиан Каракс, по-разумно би било да остана в добри отношения с него. Усмихнах му се най-невинно, за да покажа колко съм очарован от латинските му излияния.

— Не забравяй — утре, в „Атенео“ — отсече книжарят. — Само че носи и книгата, иначе сделката не важи.

— Дадено.

Разговорът бавно бе погълнат от тихата дискусия на останалите сътрапезници. Те преминаха към разискването на намерени в подземията на Ел Ескориал[2] документи, които намеквали за възможността името дон Мигел де Сервантес да е просто литературен псевдоним на някаква космата мъжкарана от Толедо. Барсело седеше с отсъстващ вид и не взимаше участие в този безсмислен дебат, като само ме наблюдаваше през монокъла си с неясна усмивка. Или може би гледаше единствено книгата, която държах в ръце.

[1] Едно вместо друго (лат.). — Бел.прев. ↑

[2] Комплекс, съставен от дворец, августински манастир, музей и библиотека, разположен в Сан Лоренсо де Ел Ескориал, град на 45 км северозападно от Мадрид. — Бел.прев. ↑

2

Онази неделя облаците бяха паднали ниско и улиците тънеха в лагуна от пламтяща мараня, от която термометрите по стените се потяха. В късния следобед, когато температурата наближаваше трийсет градуса, поех към улица „Кануда“ за срещата си с Барсело в „Атенео“, стиснал книгата под мишница и с плувнало в пот чело. „Атенео“ беше — и си остава — едно от многобройните кътчета на Барселона, където деветнайсети век все още не е получил известие за своето пенсиониране. От великолепния вътрешен двор се издигаше парадно каменно стълбище, водещо към фантастична мрежа от галерии и читателски салони, където нововъведения от рода на телефона, бързането или ръчния часовник се оказваха футуристични анахронизми. Портиерът — или може би това бе просто статуя в униформа — почти не обърна внимание на моята поява. Крадешком поех към първия етаж, като благославях перките на един вентилатор, който ромолеше сред сънливите читатели, топящи се като кубчета лед над своите книги и вестници.

Силуетът на дон Густаво Барсело се очертаваше върху прозорците на една галерия, която гледаше към вътрешната градина на сградата. Въпреки почти тропическата атмосфера, книжарят бе пременен с обичайните си контешки одежди и монокълът му проблясваше в сумрака като монета на дъното на кладенец. До него различих една фигура в рокля от бяла алпака, която ми се видя като ангел, изваян от мъгла. При звука от стъпките ми Барсело извърна поглед и ми направи знак да се приближа.

— Даниел ти беше името, нали? — попита книжарят. — Носиш ли книгата?

Отговорих с утвърдително кимване и на двата въпроса и се настаних на стола, който ми предложи Барсело, точно до него и до загадъчната му спътница. В продължение на няколко минути книжарят само се усмихваше невъзмутимо, сякаш бе забравил за моето присъствие. Скоро оставих всяка надежда, че ще ме представи на дамата в бяло, която и да бе тя. Барсело се държеше така, сякаш тя изобщо не бе там или бе невидима и за двама ни. Наблюдавах я крадешком, боейки се да срещна погледа й, зареян в някаква неопределена точка. Кожата на лицето и ръцете й бе бледа, почти прозрачна. Имаше изящно строги черти, сякаш изрисувани с уверени линии под черната коса, която лъщеше като мокър камък. Реших, че е най-много на двайсет години, ала нещо в държането й и в начина, по които душата й сякаш бе приведена като върбови клонки, ме накара да мисля, че няма възраст. Изглеждаше замръзнала в онова състояние на вечна младост, запазено за манекените по шикозните витрини. Тъкмо се опитвах да открия с поглед пулса на лебедовата й шия, когато забелязах, че Барсело ме наблюдава внимателно.

— И тъй, ще ми кажеш ли къде намери тази книга? — попита той.

— Бих ви казал, но обещах на баща ми да не издавам тайната — рекох.

— Ясно. Семпере и неговите загадки — каза Барсело. — Май се досещам къде. Страхотен късмет си извадил, момко. На това му викам да намериш игла в ливада с бели лилии. А сега ще ми дадеш ли да хвърля един поглед?

Подадох му книгата и Барсело я пое в ръцете си с безкрайна нежност.

— Предполагам, че вече си я прочел.

— Да, господине.

— Завиждам ти. Винаги съм мислел, че най-подходящото време да се чете Каракс е, когато сърцето още е младо, а умът — непокварен. Знаеше ли, че това е последният роман, който е написал?

Мълчаливо поклатих глава.

— А знаеш ли колко екземпляри като този се намират на пазара, Даниел?

— Навярно хиляди.

— Нито един — уточни Барсело. — Освен твоя. Останалите са били изгорени.

— Изгорени?

В отговор той само се усмихна загадъчно, като разлистваше книгата и галеше хартията така, сякаш бе единствена по рода си коприна. Дамата в бяло бавно се обърна. Плаха и колеблива усмивка се изписа на устните й. Очите й опипваха празнотата с бели като мрамор зеници. Преглътнах с мъка. Беше сляпа.

— Нали не познаваш племенницата ми Клара? — попита Барсело.

Само поклатих глава, неспособен да откъсна поглед от това създание с тен на порцеланова кукла и бели очи — най-тъжните очи, които някога бях виждал.

— Всъщност именно Клара е експерт по Жулиан Каракс, затова и я доведох — рече Барсело. — Като се замисля, май ще е най-добре с ваше разрешение да се оттегля в друга зала да разгледам този том, докато вие си приказвате за вашите работи. Нали нямате нищо против?

Изгледах го поразен. Книжарят, същински пират, само ме потупа по рамото и се отдалечи с моята книга под мишница.

— Впечатлил си го, знаеш ли? — обади се един глас до рамото ми.

Обърнах се, за да видя леката усмивка на племенницата на книжаря, която се взираше в празното пространство. Имаше кристален глас, прозрачен и тъй крехък, та ми се стори, че думите й ще се изпочупят, ако я прекъсна насред някое изречение.

— Чичо ми каза, че ти е предложил добри пари за книгата на Каракс, но ти не си ги приел — добави Клара. — Спечелил си уважението му.

— Да не повярва човек — въздъхнах аз.

Забелязах, че Клара свеждаше глава встрани, когато се усмихваше, а пръстите й си играеха с един пръстен, който изглеждаше като венче от сапфири.

— На колко си години? — попита тя.

— Почти на единайсет — отвърнах. — А вие?

Моята невинна дързост разсмя Клара.

— Почти двойно повече, но все пак не е нужно да ми говориш на „вие“.

— Изглеждате по-млада — отбелязах с надеждата, че това може да е добър начин да се измъкна от моята недискретност.

— Ще се доверя на преценката ти, защото не зная как изглеждам — отвърна тя с все същата лека усмивка. — Но ако ти се струвам по-млада, това е още една причина да ми говориш на „ти“.

— Както кажете, госпожице Клара.

Оглеждах ръцете й, разтворени като криле на скута й, крехката фигура, чиито очертания се долавяха под гънките на роклята, линията на раменете, извънредната бледност на шията и гънката на устните, която ми се щеше да помилвам с върха на пръстите си. До този момент не бях имал възможност да наблюдавам една жена така отблизо и толкова внимателно, без да се боя, че ще срещна погледа й.

— Какво гледаш? — попита Клара не без известно лукавство.

— Вашият чичо казва, че сте експерт по Жулиан Каракс — импровизирах аз с пресъхнала уста.

— Чичо ми би казал какво ли не, ако това ще му помогне да остане за миг насаме с някоя книга, която го вълнува — рече Клара. — Но ти трябва да се запиташ как така един сляп човек може да е експерт по книги, щом като не може да ги чете.

— Да си призная, това хич не ми мина през ума.

— За момче на почти единайсет години не лъжеш зле. Внимавай, иначе ще свършиш като чичо ми.

От страх да не се изложа за пореден път, реших да си мълча. Просто седях и я гледах запленен.

— Хайде, ела насам — рече тя.

— Моля?

— Ела де, не се бой. Няма да те изям.

Надигнах се от стола и се приближих до мястото, където седеше Клара. Племенницата на книжаря вдигна дясната си ръка и ме потърси пипнешком. Без да съм напълно сигурен какво трябва да направя, аз също й подадох ръка. Клара я хвана с лявата си ръка и мълчаливо ми протегна десницата си. Инстинктивно разбрах какво искаше от мен и я насочих към лицето си. Докосването й бе едновременно решително и нежно. Пръстите й обходиха страните и скулите ми. Останах неподвижен, почти не смеех да си поема дъх, докато Клара изучаваше чертите на лицето ми с ръцете си. Същевременно се усмихваше сама на себе си и забелязах, че устните й леко се разтваряха, сякаш безмълвно шепнеше нещо. Почувствах лекия допир на ръцете й до челото, косите и клепачите ми. За миг се спря на устните ми, като мълчаливо ги очерта с показалеца и безименния си пръст. Пръстите й ухаеха на канела. Преглътнах, усещайки, че сърцето ми бие лудо, и благодарих на божественото провидение, че наоколо няма очевидци, които да забележат пламналото ми лице, способно да запали хаванска пура от педя разстояние.

3

През онзи обвит в мъгли и ситен дъждец следобед Клара Барсело ми открадна сърцето, диханието и съня. В убежището на омайните светлини и сенки на „Атенео“ ръцете й изписаха по кожата ми едно проклятие, което щеше да ме преследва години наред. Докато я съзерцавах запленен, племенницата на книжаря ми разказа своята история и обясни как се е запознала — и тя като мен случайно — с творбите на Жулиан Каракс. Случката станала в едно провансалско село. Баща й, виден адвокат, свързан с кабинета на президента Компанис[1], проявил далновидност и когато избухнала Гражданската война, изпратил дъщеря си и съпругата си да живеят при сестра му отвъд границата. Намерили се и люде, според които това било престараване; в Барселона, твърдели те, нищо нямало да се случи, защото в Испания, люлка и връх на християнската цивилизация, зверствата били дело на анархистите, а те, със своите велосипеди и кърпени чорапи, не биха могли да стигнат твърде далеч. Народите никога не се поглеждат в огледалото, все повтарял бащата на Клара, най-малко пък когато са си наумили да воюват. Адвокатът умеел добре да тълкува историята и знаел, че бъдещето се чете по-ясно, ако се взираш в улиците, фабриките и казармите, а не в сутрешната преса. Месеци наред пишел на семейството си всяка седмица. Отначало го правел от кантората на улица „Дипутасион“, после — без да посочва адреса си, а накрая — скришом от една килия в крепостта Монжуик, където, подобно на мнозина други, не бил видян да влиза и откъдето никога вече не излязъл.

Майката на Клара четяла писмата му на глас, като безуспешно сподавяла плача си и прескачала онези пасажи, които дъщеря й интуитивно отгатвала, без да има нужда да ги чуе. Късно през нощта Клара уговаряла братовчедка си Клодет да й прочете отново бащините писма, този път без пропуски. Така четяла Клара — с взети назаем очи. Никога не я видели да пролее сълза, нито когато кореспонденцията от адвоката секнала, нито когато известията от войната дали повод да се мисли най-лошото.

— Баща ми от самото начало знаеше какво ще стане — обясни Клара. — Остана редом със своите другари, защото смяташе, че това е негов дълг. Погуби го верността му към хора, които го предадоха, щом удари часът им. Никога не се доверявай на когото и да било, Даниел, особено на хора, на които се възхищаваш. Тъкмо от тях ще получиш най-коварните удари.

Клара изрече тези думи с твърдост, която сякаш бе плод на години, прекарани в тайни и сенки. Изгубих се в порцелановия й поглед, в тези очи без сълзи и лъжи, слушайки я да говори за неща, които тогава още не разбирах. Клара описваше хора, места и вещи, които никога не бе виждала със собствените си очи, така детайлно и точно, сякаш бе майстор от фламандската школа. Тя се изразяваше с езика на материите и ехото, с багрите на гласовете, с ритъма на стъпките. Разказа ми, че през годините на изгнаничеството във Франция тя и братовчедка й Клодет имали общ настойник и частен учител — едно петдесетгодишно пиянде със слава на литератор, който се перчел, че може да рецитира Вергилиевата „Енеида“ на латински без никакъв акцент. Двете ученички му лепнали прякора „мосю Рокфор“ заради специфичния аромат, лъхащ от него въпреки римските бани с одеколон и парфюм, с които щедро обливал своята раблезианска особа. Мосю Рокфор, ако и да имал някои забележителни особености (най-вече едно непоколебимо и войнствено убеждение, че надениците и в частност кървавиците, които Клара и майка й получавали от роднините си в Испания, били чудодейно средство против лошото кръвообращение и подаграта), бил човек с изтънчени вкусове. Още от младежките си години имал навика да пътува до Париж веднъж месечно, за да обогати културното си наследство с последните литературни новости, да посети музеите и — според мълвата — да прекара една безгрижна нощ в обятията на някаква нимфетка, която бил кръстил мадам Бовари, при все че се казвала Ортанс и имала известно предразположение към окосмяване на лицето. По време на тези културни походи мосю Рокфор често се отбивал до една будка за антикварни книги, разположена точно пред Нотр Дам, и именно там, в един следобед през 1929 г., случайно се натъкнал на роман от неизвестен автор — някой си Жулиан Каракс. Винаги открит към новото, мосю Рокфор си купил книгата, най-вече защото заглавието събудило любопитството му, пък и бил свикнал да чете нещо леко във влака на връщане. Романът бил озаглавен „Червената къща“ и на задната му корица се виждало неясно изображение на самия автор, може би фотография или скица с въглен. Според кратката биографична справка Жулиан Каракс бил младеж на двайсет и седем, роден заедно с новия век в Барселона; понастоящем живеел в Париж, пишел на френски и упражнявал професията на пианист в един нощен локал. Текстът на обложката, написан в помпозния, овехтял стил на онази епоха, оповестявал, че това е първата творба на едно поразително смело перо, многолик и забележителен талант, бъдеща надежда за европейската литература без паралел в света на живите. Въпреки тези тържествени уверения обзорът, изложен по-нататък, загатвал, че историята съдържа смътно зловещи и мелодраматични елементи, което в очите на мосю Рокфор винаги било предимство, защото след класиците най-много му допадали криминалните и креватни сюжети.

„Червената къща“ разказвала мъчителния живот на един загадъчен индивид, който влизал с взлом в музеи и магазини за детски играчки, за да краде кукли и марионетки, на които впоследствие изваждал очите и ги отнасял в жилището си, призрачна изоставена оранжерия на брега на Сена. Когато една нощ нахълтал в разкошно жилище на Авеню Фоа, за да задигне частната колекция от марионетки на някакъв магнат, забогатял с нечисти средства по време на индустриалната революция, неговата дъщеря — госпожица от доброто парижко общество, много начетена и изтънчена млада жена — се влюбила в крадеца. В хода на този заплетен романс, изпъстрен със страховити инциденти в здрачна обстановка, героинята разбулила мистерията, заставяща загадъчния герой (който, естествено, никога не издал името си) да ослепява куклите, а редом с това открила една страшна тайна за собствения си баща и неговата колекция от порцеланови фигури. Неизбежната развръзка била достойна за внушителна готическа трагедия.

Мосю Рокфор сам имал литературни претенции и бил горд притежател на обширна колекция от писма, подписани от всички парижки издатели, отхвърлящи томовете с поезия и проза, които им изпращал неуморно. Благодарение на това установил, че романът е публикуван от второразредно издателство, известно с книги за готварско изкуство, шев и кройка и други занимания за домакини. Собственикът на будката за антикварни книги му разказал, че романът бил отпечатан с трудности и едвам се сдобил с чифт кратки рецензии в два провинциални ежедневника, точно до страницата с некролозите. В няколко реда критиците изравнявали със земята начинаещия автор Каракс и му препоръчвали да не изоставя работата си като пианист, защото било очевидно, че на литературното поприще няма да улучи вярната нота. Мосю Рокфор, чието сърце и джоб лесно откликвали на загубени каузи, решил да се раздели с половин франк и така се сдобил с романа на незнайния Каракс и с едно изящно издание на великия майстор Гюстав Флобер, за чийто непризнат наследник се смятал.

Влакът за Лион бил претъпкан й мосю Рокфор нямал друг избор, освен да сподели купето си от втора класа с две монахини, които не спрели да му хвърлят неодобрителни погледи и да мърморят под нос, още щом отминали гара Аустерлиц. Подложен на такъв щателен оглед, учителят предпочел да измъкне онзи роман от чантата си и да се барикадира зад страниците му. Каква била изненадата му, когато след стотици километри открил, че напълно е забравил за сестрите, за клатушкането на влака и за пейзажа, плъзгащ се зад прозорците като някакъв лош сън на братята Люмиер. Цяла нощ чел, безразличен към хъркането на монахините и към гарите, пробягващи в мъглата. Когато призори обърнал последната страница, мосю Рокфор установил, че очите му са се налели със сълзи, а сърцето му е отровено от завист и почуда.

Същия понеделник мосю Рокфор се обадил на парижкото издателство, за да получи информация за въпросния Жулиан Каракс. Благодарение на упоритата му настойчивост някаква телефонистка с астматичен тон и жлъчно настроение най-сетне му отговорила, че господин Каракс няма известен адрес и при всички случаи вече не е в договорни отношения с това издателство. От деня на публикуването на романа „Червената къща“, добавила тя, били продадени точно седемдесет и седем бройки, повечето от които вероятно закупени от леконравните госпожици и другите редовни клиенти на локала, където авторът ронел ноктюрни и полонези срещу дребни грошове. Останалите екземпляри били върнати и претопени в хартиена маса за отпечатване на требници, актове за глоба и лотарийни билети. Окаяната съдба на загадъчния автор напълно спечелила симпатиите на мосю Рокфор. През следващите десет години при всяко от своите посещения в Париж той обикалял антикварните книжарници в търсене на други произведения от Жулиан Каракс. Така и не намерил нито едно. Почти никой не бил чувал за автора, а онези, на които името все пак им говорело нещо, знаели твърде малко. Някои твърдели, че е отпечатал още няколко книги, винаги в треторазредни издателства и със смехотворни тиражи. Било невъзможно да се намерят тези книги, ако действително съществували. Един книжар казал, че в ръцете му веднъж попаднал екземпляр от някакъв роман на Жулиан Каракс, озаглавен „Човекът, който ограбваше катедрали“, но това било преди много време и вече не бил съвсем сигурен. В края на 1935 г. мосю Рокфор получил известие, че едно малко парижко издателство е публикувало нов роман на Каракс — „Сянката на вятъра“. Писал на издателството, за да се сдобие с няколко екземпляра. Никой не му отговорил. На следващата година, през пролетта на ’36-та, старият му приятел от будката за книги на южния бряг на Сена го попитал дали все още се интересува от Каракс. Мосю Рокфор го уверил, че никога не се предава. Това вече било въпрос на инат: ако цял свят упорствал да погребе Каракс в забвение, на него пък и през ум не му минавало да тръгне в общото русло. Тогава неговият приятел му съобщил, че няколко седмици по-рано се разнесъл един слух за Каракс. Изглежда, че най-сетне му потръгнало. Щял да се ожени за една дама с добро обществено положение, а и след няколкогодишно мълчание бил публикувал нов роман, който за пръв път получил положителна рецензия в „Льо Монд“. Ала точно когато изглеждало, че в платната му най-сетне е задухал попътен вятър, обяснил книжарят, Каракс се оказал въвлечен в някакъв дуел в гробището Пер Лашез. Обстоятелствата около това произшествие останали неизяснени. Знаело се само, че дуелът се състоял призори в същия ден, когато трябвало да се сключи бракът, и че Каракс така и не се явил в църквата.

Нароили се мнения, задоволяващи всички вкусове: според някои загинал в дуела и трупът му бил изоставен в безименен гроб; други, по-оптимистично настроени, предпочели да вярват, че поради някаква мътна афера Каракс е бил принуден да зареже годеницата си пред олтара и да бяга от Париж, за да се върне в Барселона. Анонимният гроб не бил намерен и не след дълго се разнесъл друг слух: Жулиан Каракс, преследван от несполуки, се споминал в родния си град в крайна мизерия. Момичетата от бордея, където свирел на пиано, събрали пари, за да му устроят прилично погребение. Когато преведената сума пристигнала, покойникът вече бил погребан в един общ гроб, заедно с труповете на просяци и безименни люде, открити да се носят по водите на пристанището или умрели от студ на стълбите на метрото.

Мосю Рокфор обаче не забравил Каракс, па макар и само от желание да се противопоставя на общата тенденция. Единайсет години след като открил „Червената къща“, решил да заеме романа на своите две ученички с надеждата, че тази необикновена книга може би ще породи у тях навика да четат. По онова време Клара и Клодет били петнайсетгодишни хлапачки с вени, бушуващи от хормони, и сума народ им намигал от прозорците на учебния кабинет. Въпреки усилията на своя настойник дотогава проявявали пълно безразличие към чара на класиците, Езоповите басни или безсмъртните стихове на Данте Алигиери. В страха си, че майката на Клара ще анулира договора му, щом открие, че резултатът от неговата преподавателска дейност са две невежи и вятърничави момичета, мосю Рокфор им дал романа на Каракс, представяйки го като любовна история от ония, дето пускат реки от сълзи — което донякъде било вярно.

[1] Люис Компанис и Жовер (1882–1940) — каталонски политик, избран за президент на каталонското правителство Женералитат през 1933 г., екзекутиран в крепостта Монжуик през 1940 г. — Бел.прев. ↑

4

— Никога не се бях чувствала така омаяна, погълната и запленена от една история, както ме плени онази книга — обясни Клара. — Дотогава за мен четенето бе просто задължение, нещо като глоба, която трябваше да плащам на учителите и настойниците, без сама да зная защо. Не познавах удоволствието да четеш, да изследваш дверите, които се отварят в душата ти, да се оставяш да те понесат въображението, красотата и тайнството на литературата и езика. За мен всичко това се роди с онзи роман. Целувал ли си някога момиче, Даниел?

Сърцето ми отиде в гърлото и слюнката ми сякаш се превърна в стърготини.

— Е добре, още си много млад. Ала усещането е същото, онова опиянение от първия път, което не се забравя. Тоя свят е свят на сенки, Даниел, и вълшебството е рядко благо. Онази книга ме научи, че чрез четенето бих могла да живея все по-наситено и пълноценно, че то би могло да ми върне изгубеното зрение. Макар и само с това книгата, за която никой не даваше и пет пари, промени живота ми.

Вече бях напълно прехласнат, оставен на милостта на едно създание, на чиито думи и чар нито желаех, нито знаех как да устоя. Искаше ми се тя да говори неспирно, да се потопя завинаги в нейния глас и чичо й никога да не се върне, за да наруши магията на този миг, който принадлежеше само на мен.

— Години наред търсих други книги на Жулиан Каракс — продължи Клара. — Разпитвах в библиотеки, в книжарници, в училища… и все напразно. Никой не бе чувал за него или за книгите му. Просто не можех да го проумея. Впоследствие мосю Рокфор дочу една странна история за някакъв човек, който неуморно обикалял книжарници и библиотеки в търсене на творби от Жулиан Каракс и ако намерел такива, ги купувал, задигал, изобщо се сдобивал с тях по какъв да е начин; след това веднага ги изгарял. Никой не знаел кой е той и защо постъпва така. Поредната загадка, добавена към тайнствения образ на Каракс. След време майка ми реши, че иска да се върне в Испания. Беше болна, а винаги бе смятала Барселона за свой дом и свят. Тайно хранех надеждата, че там ще мога да узная нещо за Каракс — в края на краищата Барселона бе градът, в който се бе родил и в който бе изчезнал завинаги в началото на войната. Открих единствено задънени улици, и то при положение, че разполагах с помощта на чичо ми. Същата участ сполетя и майка ми в нейните търсения. При завръщането си тя завари една друга Барселона, не онази, която бе напуснала преди години. Натъкна се на град, изтъкан от сенки, в който моят баща вече не живееше, ала споменът за него сякаш бе омагьосал всеки ъгъл. Като че този съкрушителен удар не й бе достатъчен, тя упорстваше да наеме човек, който да издири точно какво се е случило с баща ми. След месеци на проучвания детективът успя да открие само един счупен ръчен часовник и името на мъжа, който бе убил баща ми в рововете на крепостта Монжуик — казваше се Фумеро, Хавиер Фумеро. Узнахме, че тоя тип — а той съвсем не бил единствен — започнал кариерата си като наемен убиец на ИАФ[1] и флиртувал с анархисти, комунисти и фашисти, като мамел всички и продавал услугите си на оня, който плащал най-добре; след падането на Барселона преминал на страната на победителите и постъпил в полицията. Днес той е известен, окичен с отличия инспектор. А за моя баща никой не си спомня. Както можеш да си представиш, майка ми угасна за броени месеци. Според лекарите причината била сърцето; мисля, че поне тоя път улучиха. След нейната смърт отидох да живея при чичо ми Густаво, понеже на майка ми не й бяха останали други роднини в Барселона. Направо го обожавах, защото винаги ми подаряваше книги, когато ни идваше на гости. През всички тия години той бе едничкото ми семейство и най-добрият ми приятел. Може да ти се вижда малко надменен, но всъщност има златно сърце. Вечер никога не пропуска да ми почете малко, ако ще да умира за сън.

— Ако искате, и аз бих могъл да ви чета — загатнах услужливо, ала тозчас се разкаях за дързостта си, убеден, че за Клара моята компания сигурно би била обременителна, ако не и направо смехотворна.

— Благодаря, Даниел — отвърна тя. — Ще ми бъде много приятно.

— Когато пожелаете.

Тя бавно кимна, като ме търсеше с усмивката си.

— За жалост, онзи екземпляр от „Червената къща“ не остана у мен — рече. — Мосю Рокфор не пожела да се раздели с него. Бих могла да се опитам да ти разкажа сюжета, ала то ще е все едно да опиша една катедрала като купчина камъни, които завършват със заострен връх.

— Сигурен съм, че бихте го разказали много по-добре от това — смотолевих аз.

Жените притежават безпогрешен инстинкт, който им подсказва кога един мъж се е влюбил безнадеждно в тях, особено ако въпросният индивид от мъжки пол е непълнолетен и глупав до немай-къде. Аз отговарях на всички изисквания, за да бъда пратен по дяволите от Клара Барсело. Все пак предпочетох да вярвам, че липсата й на зрение ми гарантира известна сигурност и че моето престъпление, моето безусловно и трогателно обожание към една жена, която по възраст, ум и ръст бе два пъти колкото мен, някак си ще остане в сянка. Запитах се какво ли би могла да види тя у мен, за да ми предложи приятелството си, освен може би едно свое бледо отражение, ехо от самота и загуба. В моите ученически блянове винаги щяхме да бъдем двама бегълци, яхнали гърба на една книга, склонни да се спасяват чрез измислени светове и сънища от втора ръка.

Когато Барсело се върна с плъзнала по лицето му котешка усмивка, бяха изминали два часа, които на мен ми се видяха като две минути. Книжарят ми подаде книгата с намигване.

— Хубавичко я виж, кюфтенцето ми — да не дойдеш после да ми се оплакваш, че съм ти пробутал друга, а?

— Имам ви доверие — отвърнах.

— Достойна глупост. На последния пострадал, който ми излезе с тази реплика (турист янки, убеден, че фабадата[2] я е измислил Хемингуей в Сан Ферминес), му продадох един екземпляр от „Фуенте Овехуна“, подписан, представи си, от самия Лопе де Вега[3] с химикалка. Тъй че си отваряй очите на четири, момче; в тая работа с книгите не можеш да имаш доверие даже на индекса.

Свечеряваше се, когато излязохме пак на улица „Кануда“. Прохладен ветрец вчесваше града и Барсело си свали палтото, за да наметне раменете на Клара. Като не виждах да се задава по-сгоден случай, подхвърлих сякаш с неохота, че ако им е удобно, бих могъл да се отбия на следващия ден в дома им, за да прочета на Клара няколко глави от „Сянката на вятъра“. Барсело ме погледна изпод вежди и сухо се изсмя за моя сметка.

— Ама че си бърз, хлапако — промърмори той накрая, макар че тонът му издаваше одобрение.

— Добре, ако не ви е удобно, може би друг ден или…

— Клара има думата — рече книжарят. — Вкъщи вече имаме седем котки и два папагала какаду. Един вредител повече или по-малко не е от значение.

— В такъв случай те чакам утре към седем часа — заключи Клара. — Знаеш ли адреса?

[1] Иберийска анархическа федерация (ИАФ) — испанска организация на войнстващи анархо-синдикалисти, основана във Валенсия през 1927 г. — Бел.прев. ↑

[2] Бобена яхния, традиционно испанско блюдо от областта Астурия. — Бел.прев. ↑

[3] Лопе Феликс де Вега Карпио (1562–1635) — испански драматург, поет и прозаик. „Фуенте Овехуна“ (1612–1616, публ. 1619) е една от най-известните му пиеси. — Бел.прев. ↑

5

Навярно поради факта, че бях израснал сред книги и книжари, в детството си по едно време мечтаех да стана романист и да живея като в мелодрама. Коренът на моите литературни блянове — като оставим настрана това, че на петгодишна възраст всичко ни изглежда удивително просто — бе една чудесна, майсторски изработена вещ, изложена в магазин за автоматични писалки на улица „Анселмо Клаве“, точно зад сградата на Военното правителство. Обектът на моето обожание, една разкошна черна писалка, украсена с Бог знае колко изискани елементи и знаци, заемаше почетно място на витрината, сякаш бе някоя от перлите на короната. Перото — само по себе си същинско чудо — бе барокова фантазия от сребро и злато, което блестеше като Александрийския фар. Когато с баща ми излизахме на разходка, не го оставях на мира, докато не ме заведеше да видя писалката. Той казваше, че с такава писалка ще да си служи най-малкото някой император. Тайничко хранех убеждението, че с подобна чудесия може да се напише какво ли не, от романи до енциклопедии, в това число и писма, чиято сила навярно би надхвърлила всякакви пощенски ограничения. В простодушието си вярвах, че писмата, излезли изпод това перо, биха стигнали навсякъде, включително и до онова непонятно място, където според баща ми бе отишла майка ми и откъдето никога нямаше да се върне.

Един ден ни хрумна да влезем в магазина и да разпитаме за тази възхитителна вещ. Оказа се, че това е царицата на писалките, една „Монблан Майщерщюк“ от ограничена серия, която някога бе принадлежала — поне така заяви управителят с тържествен тон — не на друг, а на самия Виктор Юго. Изпод същото това златно перо, осведоми ни той, избликнал ръкописът на „Клетниците.“

— Точно както водите на Виши Каталан извират от източника при Калдас — потвърди управителят.

Обясни ни, че я е купил лично от един колекционер, пристигнал от Париж, и се бил уверил в нейната автентичност.

— И колко струва този извор на чудеса, ако смея да попитам? — поинтересува се баща ми.

Самото споменаване на цифрата го накара да пребледнее, ала аз вече бях безнадеждно заслепен и очарован. Управителят, който навярно реши, че имаме понятие от физика, се зае да ни отрупва с неразбираеми галиматии за сплавите от благородни метали, за емайлите от Далечния Изток, а накрая и с една революционна теория за буталата и скачените съдове — всичко това част от незнайната тевтонска наука, стояща в основата на това славно творение на графическата технология. За негова чест трябва да отбележа, че макар по всяка вероятност да сме изглеждали като голтаци, управителят ни позволи да подържим писалката на воля, дори я напълни с мастило заради нас и ми подаде парче пергамент, на което да напиша името си и така да започна своята литературна кариера по стъпките на Виктор Юго. После я избърса с парче плат, за да й върне блясъка, и пак я положи на почетния й трон.

— Може би някой друг ден — измънка баща ми.

Щом излязохме на улицата, той меко ми обясни, че не можем да си позволим такава цена. С дохода от книжарницата можел само да плаща ежедневната ни издръжка и да ме прати в добро училище. Писалката „Монблан“ на великия Виктор Юго трябвало да почака. Аз нищо не казах, ала баща ми навярно прочете разочарованието по лицето ми.

— Ето какво ще направим — предложи той. — Когато пораснеш достатъчно, за да започнеш да пишеш, ще се върнем и ще я купим.

— Ами ако някой я вземе преди нас?

— Тази писалка никой няма да я вземе, повярвай ми. А ако стане другояче, ще помолим дон Федерико да ни направи една такава, че тоя човек има златни ръце.

Дон Федерико бе кварталният часовникар, епизодичен клиент на книжарницата и по всяка вероятност най-възпитаният и вежлив човек в цялото западно полукълбо. Славата на сръчните му ръце се носеше от квартала Ривера до пазара Нинот. Преследваше го и друга слава от далеч по-непристойно естество, свързана с еротичните му предпочитания към мускулести юноши от по-мъжествените редици на пролетариата, както и със слабостта му да се облича като Естрелита Кастро[1].

— Ами ако дон Федерико няма нужните инструменти, за да я направи? — попитах аз с божествена наивност, без да съзнавам двусмислицата на въпроса ми.

Баща ми повдигна вежда, навярно уплашен, че онези злоезични слухове са покварили моята невинност.

— Дон Федерико знае сума работи за всичко немско и ако трябва, може да измайстори цял „Фолксваген“. Освен това трябва да проверим дали по времето на Виктор Юго вече е имало такива писалки. Много хитреци и мошеници има на тоя свят.

На мен историческият скептицизъм на баща ми някак ми убягваше. Бях повярвал безусловно на легендата, макар че не гледах с лошо око на идеята дон Федерико да ми изработи сурогат. Щеше да ми трябва доста време, за да се издигна до висотата на Виктор Юго. За моя утеха и точно както бе предрекъл баща ми, писалката „Монблан“ се задържа години наред на онази витрина, която посещавахме с религиозно усърдие всяка събота сутрин.

— Все още си е тук — смаяно казвах аз.

— Чака те — отвръщаше баща ми. — Знае, че някой ден ще бъде твоя и че ще напишеш шедьовър с нея.

— Искам да напиша писмо на мама. За да не се чувства сама.

Баща ми ме изгледа, без да мигне.

— Майка ти не е сама, Даниел. Тя е заедно с Бог. И с нас, макар че не можем да я видим.

Същата теория ми бе изложил в училище и отец Висенте, йезуит ветеран, който с лекота обясняваше всички загадки на вселената — от грамофона до зъбобола — като цитираше евангелието на свети Матей. Все пак от устата на баща ми тези думи прозвучаха съвсем неубедително.

— А на Бог за какво му е притрябвала мама?

— Не зная. Ако някой ден го видим, ще го питаме.

С времето изоставих идеята за писмото и реших, че — щом така и така съм се наканил — ще е по-практично да започна с шедьовъра. По липса на подходящата за целта писалка баща ми ми даде един молив „Щедлер“ № 2, с който се залових да драскам в една тетрадка. Моята история някак случайно се въртеше около великолепна писалка, която удивително напомняше онази от магазина и на всичкото отгоре беше омагьосана. По-конкретно, писалката бе обладана от изтерзаната душа на предишния си собственик — автор на романи, умрял от глад и студ. Попадайки в ръцете на един ученик, тя упорито се опитваше да излее на хартия последната творба, която писателят не бе успял да завърши приживе. Не зная откъде се взе тази идея и дали не я заимствах отнякъде, ала със сигурност по-късно никога не ми хрумна нещо подобно. При все това, опитите ми да й придам словесна форма завършиха катастрофално. Едно творческо безсилие бе поразило моя синтаксис, а метафоричните ми изблици все ми напомняха онези от рекламите на пяна за крака, които бях свикнал да чета по трамвайните спирки. За тези неуспехи винях молива и горещо желаех писалката, която навярно щеше да ме превърне в същински майстор. Баща ми следеше моя неравен напредък със смесица от гордост и загриженост.

— Как върви твоята история, Даниел?

— Не зная. Предполагам, че ако имах онази писалка, всичко щеше да бъде различно.

Според баща ми такова заключение можеше да хрумне само на един изгряващ литератор.

— Ти работи все така, пък аз ще ти я купя, още преди да завършиш първото си произведение.

— Обещаваш ли?

В отговор винаги получавах усмивка. За късмет на баща ми литературните ми стремления бързо се изпариха, заточени в областта на реториката. За това допринесе откритието на механичните играчки и всевъзможните месингови джунджурии, които можеха да се намерят на пазара Лос Енкантес на цени, по-съзвучни с нашите финанси. Детската преданост е невярна и капризна любима, тъй че скоро аз имах очи само за конструктори и кораби, задвижвани с пружина. Повече не поисках от баща си да ме заведе на гости на писалката на Виктор Юго, а и той престана да отваря дума за нея. Онзи свят сякаш се бе изпарил за мен, ала дълго време образът, който имах за баща си, а все още пазя и днес, бе образът на оня слаб мъж със стар костюм, твърде голям за него, и с шапка, купена на старо на улица „Кондал“ за седем песети; мъж, който не можеше да си позволи да подари на сина си една проклета писалка — напълно безполезна, но сякаш изпълнена с огромно значение вещ. Онази нощ, когато се прибрах от „Атенео“, го заварих да ме чака в трапезарията, а на лицето му бе изписано обичайното изражение на провал и копнеж.

— Вече си мислех, че си се загубил — рече той. — Обади се Томас Агилар. Каза, че сте имали уговорка да се видите. Да не би да си забравил?

— Не, ама тоя Барсело не спира да дърдори — отвърнах аз с кимване. — Просто не знаех как да се отърва от него.

— Добър човек е, но е малко досаден. Сигурно си огладнял. Мерседитас ни е донесла малко от супата, която е приготвила за майка си. Това момиче е цяло съкровище.

Седнахме на масата да пробваме подаянието на Мерседитас, дъщерята на съседката от третия етаж. По всеобщо мнение тя минаваше за монахиня и светица, но аз неведнъж я бях виждал да задушава с целувки един моряк със сръчни ръце, който понякога я изпращаше до входа.

— Тая вечер изглеждаш много умислен — рече баща ми, опитвайки се да завърже разговор.

— Сигурно от влагата, която разширява мозъка. Така твърди Барсело.

— Сигурно има и друга причина. Тревожи ли те нещо, Даниел?

— Не. Просто се бях замислил.

— За какво?

— За войната.

Баща ми кимна мрачно и продължи да сърба супата си мълчаливо. Беше сдържан човек и въпреки че живееше в миналото, почти никога не го споменаваше. Бях израснал с убеждението, че онзи бавен ход на следвоенните години, един свят на бездействие, нищета и потисната ненавист, бе естествен като чешмяната вода, и че нямата печал, която се просмукваше като кръв по стените на ранения град, бе същинският облик на душата му. Един от капаните на детството е, че не е нужно да разбираш нещо, за да го усещаш. По времето, когато умът вече е способен да схване станалото, раните в сърцето са станали доста дълбоки. През онази ранна лятна нощ, докато вървях из тъмния и предателски здрач на Барселона, не можех да избия от главата си разказа на Клара за изчезването на баща й. В моя свят смъртта бе една безименна и непонятна ръка, амбулантен търговец, който отнасяше майки, просяци или деветдесетгодишни съседи като в някаква адска лотария. Идеята, че смъртта би могла да крачи редом с мен, с човешко лице и сърце, отровено от ненавист, пременена с униформа или пардесю, че би могла да стои на опашка в киното, да се смее в баровете, да води сутрин децата на разходка в парка Сиудадела, а вечер да затрие някого в тъмницата на крепостта Монжуик или в общ гроб без име и обред — това умът ми не го побираше. След усърден размисъл накрая реших, че вселената от папиемаше, която смятах за действителна, може би бе просто декор. През онези ограбени години краят на детството, точно както и испанските влакове, не идваше по разписание.

Разделихме си супата, бульон от разни остатъци със залъци хляб, докато край нас се носеше досадното ромолене на радиосериалите, което се процеждаше през отворените прозорци на църковния площад.

— Е, как мина срещата с дон Густаво?

— Запознах се с племенницата му Клара.

— Коя, сляпата ли? Казват, че била красавица.

— Е, не зная. Не обръщам внимание на такива работи.

— Толкова по-добре за теб.

— Казах им, че може би ще се отбия утре покрай тях, като си тръгна от училище — да й прочета нещо, че е много самотна, горкичката. Ако ми разрешиш де.

Баща ми ме погледна изпод вежди, сякаш се чудеше дали той остарява преждевременно, или пък аз раста прекалено бързо. Реших да сменя темата, но не ми хрумна друго освен онова, което ме гризеше отвътре.

— Вярно ли е, че през войната са отвеждали хора в крепостта Монжуик и повече никой не ги е виждал?

Баща ми пресуши лъжицата супа, без да трепне, и ме изгледа внимателно, а беглата усмивка, която играеше по устните му, се стопи.

— Кой ти каза това? Барсело ли?

— Не. Томас Агилар, който понякога разказва разни истории в училище.

Баща ми бавно кимна.

— По време на война стават неща, които много трудно могат да се обяснят, Даниел. Често и аз самият не разбирам какво означават всъщност. Понякога е най-добре да оставим нещата така, както са.

Той въздъхна и неохотно засърба супата си. Наблюдавах го безмълвно.

— Преди смъртта си майка ти ме накара да обещая, че никога няма да ти говоря за войната, че ще се погрижа да не си спомняш нищо от онова, което се случи.

Не знаех какво да отговоря. Баща ми извърна очи, сякаш търсеше нещо във въздуха — погледи или мълчания, или може би дори майка ми, за да потвърди думите му.

— Понякога си мисля, че съм сбъркал, като съм взел присърце молбата й. Не зная.

— Все едно, татко…

— Не, не е все едно, Даниел. След една война нищо вече не е същото. Да, вярно е, че много хора влязоха в онази крепост и повече не излязоха оттам.

Погледите ни се срещнаха за миг. След малко баща ми стана и се оттегли в стаята си, ранен от мълчанието. Вдигнах съдовете и ги сложих в малката мраморна кухненска мивка, за да ги измия. Когато се върнах във всекидневната, загасих лампата и седнах в старото кресло на баща ми. Диханието на улицата раздвижваше завесите. Не ми се спеше и нямах никакво желание да се насилвам да заспя. Излязох на балкона и се надвесих да погледна мъглявата светлина, която се лееше от фенерите на Пуерта дел Анхел. Един неподвижен силует се изрязваше сред сенките, проснати на уличния паваж. Цигарата му примигваше със слабо кехлибарено огънче, което се отразяваше в очите му. Носеше тъмни дрехи, едната му ръка бе пъхната в джоба на сакото, другата държеше цигарата, която тъчеше около профила му паяжина от синкав дим. Наблюдаваше ме мълчаливо, лицето му, което беше точно срещу светлината на уличните лампи, оставаше скрито. Постоя така почти цяла минута, пушейки нехайно, с поглед, прикован в моя. Сетне, щом чу камбаните на катедралата, отброяващи полунощ, силуетът леко кимна с глава — поздрав, зад който интуитивно долових една усмивка, невидима за мен. Искаше ми се да му отговоря, но сякаш бях парализиран. Мъжът се обърна и го видях да се отдалечава с леко накуцване. Ако това се бе случило друга нощ, едва ли щях да се впечатля от присъствието на непознатия, ала сега, щом се скри от погледа ми в мъглата, по челото ми изби студена пот и дъхът ми секна. Бях прочел абсолютно същото описание на тази сцена в „Сянката на вятъра“. Там главният герой всяка нощ се надвесваше от балкона точно в полунощ и откриваше, че някакъв непознат го наблюдава от сенките, пушейки нехайно. Лицето му винаги бе забулено в мрак и само очите му пронизваха нощната тъма, пламтящи като жарава. Непознатият оставаше така за миг, пъхнал дясната си ръка в джоба на черното си сако, и след малко се отдалечаваше с накуцване. В сцената, която току-що бях наблюдавал, той можеше да бъде кой да е среднощен скитник, фигура без лице или име. В романа на Каракс обаче този непознат беше дяволът.

[1] Естрелита Кастро (1914–1983) — испанска певица и актриса. — Бел.прев. ↑

6

Дълбокият, безпаметен сън, както и перспективата да видя отново Клара същия следобед ме убедиха, че видението е било просто случайност. Може би този неочакван, трескав изблик на въображението бе само предзнаменование за обещания и жадуван растеж, който според всичките ни съседки щеше да ме превърне в мъж — ако не преуспял, то поне хубавец. Точно в седем, натъкмен с най-хубавите си дрехи и ухаещ на одеколон „Варон Денди“, който бях взел назаем от баща си, пристигнах в дома на дон Густаво Барсело, готов да дебютирам като домашен четец и салонна напаст. Книжарят и племенницата му споделяха разкошен апартамент на Пласа Реал. Една прислужница с униформа, боне и каменно изражение на легионер ми отвори вратата с театрален реверанс.

— Вие трябва да сте малкият господин Даниел — рече тя. — Аз съм Бернарда, на вашите услуги.

Бернарда говореше с престорено церемониален тон и силен акцент, който издаваше, че е от Касерес[1]. Тържествено и с куп официалности тя ме поведе през разкошния дом на семейство Барсело. Апартаментът заемаше първия етаж от сградата и описваше по цялото й протежение кръг от галерии, зали и коридори, които на мен, привикналия към скромната ни семейна квартира на улица „Санта Ана“, ми се сториха като миниатюрно копие на двореца Ескориал. Виждаше се, че освен книги, старопечатни издания и всевъзможни библиографски тайни дон Густаво колекционира и статуи, картини и олтарни украшения, да не говорим за пищната фауна и флора. Вървях след Бернарда из една галерия, преливаща от изобилна растителност и тропически видове, която представляваше същинска оранжерия. Прашна златиста светлина се процеждаше през прозорците на галерията, а във въздуха се носеха провлачените тонове на едно пиано, вяли и някак беззащитни. Бернарда си проправяше път сред гъсталака, размахвайки своите ръце на пристанищен хамалин, сякаш бяха мачете. Следвах я по петите, като изучавах обстановката и отчитах присъствието на половин дузина котки и два папагала какаду с крещящо ярки цветове и енциклопедичен размер, които Барсело — както ми обясни прислужницата — бил кръстил съответно „Ортега“ и „Гасет“. Клара ме очакваше в една всекидневна от другата страна на тази гора, която гледаше към площада. Облечена в ефирна памучна рокля с тюркоазен цвят, обектът на моите неясни въжделения свиреше на пиано под бледата светлина, която се процеждаше през кръглото прозорче. Клара свиреше лошо, нямаше чувство за ритъм и бъркаше половината ноти, ала за мен нейната серенада звучеше великолепно и като я гледах така, седнала с изправен гръб пред клавиатурата, с едва доловима усмивка и сведена встрани глава, сякаш съзирах небесно видение. Тъкмо щях да се покашлям, за да обявя присъствието си, когато ароматът на „Варон Денди“ ме издаде. Клара отведнъж прекъсна своя концерт и една засрамена усмивка обагри лицето й.

— За миг те взех за чичо ми — рече тя. — Забранил ми е да свиря Момпоу[2] — казва, че това, което правя с него, е кощунство.

Единственият Момпоу, когото познавах, бе един мършав, страдащ от газове свещеник, който ни преподаваше физика и химия в училище. Тази асоциация ми се видя гротескна, ако не и направо невероятна.

— Че защо, според мен свириш чудесно — казах.

— Как ли пък не. Чичо ми, който е изключителен меломан, даже ми нае учител по музика, само и само да се поправя. Той е млад композитор, но дава големи надежди. Казва се Адриан Нери и е учил в Париж и Виена. Трябва да те запозная с него. В момента композира една симфония, която ще бъде изсвирена за пръв път от Градския оркестър на Барселона, защото чичо му е в управителния съвет. Направо е гениален.

— Кой, чичото или племенникът?

— Не се заяждай, Даниел. Сигурна съм, че Адриан страшно ще ти допадне.

Да, ще ми допадне, както роял пада от седмия етаж, помислих си аз.

— Искаш ли да хапнеш нещо? — предложи Клара. — Бернарда прави едни бисквити с канела, от които на човек дъхът му секва.

Закусихме като царски особи, поглъщайки всичко, което прислужницата сложи пред нас. Не познавах протокола, който се спазваше в такива случаи, и не ми беше съвсем ясно какво да правя по-нататък. Клара, която сякаш винаги успяваше да прочете мислите ми, загатна, че мога да започна да й чета „Сянката на вятъра“, когато поискам — за предпочитане от самото начало. Така, имитирайки онези помпозни гласове от националното радио, които рецитираха емблематични текстове с патриотичен уклон малко след часа на вечерните камбани, се впуснах още веднъж из текста на романа. Гласът ми, отначало малко скован, постепенно се разгърна и не след дълго забравих, че чета и отново се потопих в повествованието, откривайки в прозата каденци и обрати, леещи се като музикални мотиви, гатанки от звуци и паузи, на които не бях обърнал внимание при първото четене. Нови детайли, откъслечни образи и миражи изникваха между редовете, досущ като строежа на сграда, която се разглежда от различни ъгли. Цял час четох и пребродих пет глави, докато накрая усетих, че гърлото ми е пресъхнало, а половин дузина стенни часовници отекнаха из цялото жилище и ме подсетиха, че вече е доста късно. Затворих книгата и погледнах Клара, която спокойно ми се усмихваше.

— Напомня ми малко за „Червената къща“ — рече тя. — Само че тази история като чели не е толкова мрачна.

— Не се заблуждавай — казах. — Това е само началото. Нататък нещата се усложняват.

— Вече е време да си вървиш, нали? — попита Клара.

— Боя се, че да. Не че искам, ама…

— Ако нямаш друга работа, утре можеш да дойдеш пак — рече Клара. — Само не искам да злоупотребявам с…

— Може би в шест? — предложих аз. — Така ще имаме повече време.

Тази среща в музикалния салон на жилището на Пласа Реал бе първата от много други, които се състояха през лятото на 1945 г. и през следващите години. Моите посещения в дома на Барсело скоро станаха почти ежедневни, като изключим вторниците и четвъртъците, понеже тогава Клара взимаше уроци по музика при оня Адриан Нери. Прекарвах цели часове там и с течение на времето научих наизуст всяка стая, всеки коридор и всяко растение от гората на дон Густаво. „Сянката на вятъра“ ни стигна за две седмици, ала съвсем не бе трудно да й намерим наследници, с които да запълваме нашите часове по четене. Барсело разполагаше с приказна библиотека и — по липса на други заглавия от Жулиан Каракс — прехвърлихме десетки по-незначителни класически творби и по-известни лековати четива. Някои вечери почти не четяхме и се посвещавахме само на разговори или даже излизахме да се поразходим из площада или да отидем до катедралата. На Клара й беше особено приятно да седи и да слуша шепота на хората в заградения двор на храма и да отгатва ехото от стъпките по тесните каменни улички. Молеше ме да й описвам фасадите, хората, колите, магазините, уличните фенери и витрините, покрай които минавахме. Често ме хващаше под ръка и аз я водех из нашата лична Барселона, която само двамата с нея можехме да видим. Винаги приключвахме разходката при един млечен бар на улица „Петричол“, където си разделяхме порция сметана или чаша горещ шоколад с медени курабийки. Хората понякога ни гледаха изкосо и не един хитроват келнер я споменаваше като „по-голямата ти сестра“, ала аз не обръщах внимание на шегите и намеците. Друг път, дали от лукавство, или от някакво нездраво чувство, Клара ми правеше твърде чудати признания, които не знаех как точно да възприема. Една от любимите й теми бе за някакъв непознат, който понякога се приближавал до нея, когато била сама на улицата, и я заговарял с дрезгав глас. Този загадъчен индивид, който никога не се представял, й задавал въпроси за дон Густаво, че даже и за мен. Веднъж дори я помилвал по шията. Тези истории жестоко ме измъчваха. При друг случай Клара заяви, че помолила този предполагаем непознат за позволение да прочете с ръце чертите на лицето му. Той запазил мълчание, което тя изтълкувала като съгласие. Когато повдигнала ръцете си към лицето на непознатия, той неочаквано я възпрял, ала все пак й се удало да пипне нещо, което напомняло обработена кожа.

— Сякаш носеше маска от кожа — обясняваше тя.

— Това вече си го измисляш, Клара.

Клара как ли не се кълнеше, че говори самата истина, и аз най-сетне се предавах, измъчван от образа на оня непознат с твърде съмнително битие, комуто се нравеше да гали тази лебедова шия и кой знае още какво, докато на мен ми бе позволено само да копнея за това. Ако бях отделил време да разсъдя, щях да разбера, че моята преданост към Клара ми носи единствено страдание. Навярно заради това я обожавах още повече, заради вечната човешка глупост да се стремим към онези, които ни причиняват болка. През онова лято се боях единствено от новата учебна година, защото, тръгнех ли пак на училище, нямаше да мога да прекарвам цял ден с Клара.

Бернарда, която под суровата си външност криеше нежно майчинско сърце, в крайна сметка се привърза към мен — нали ме виждаше твърде често — и по свой начин реши да ме осинови.

— Личи си, че това момче си няма майка, вижте го само — често казваше тя на Барсело. — Горкичкото, сърцето ми се къса за него.

Бернарда бе пристигнала в Барселона малко след войната, бягайки от нищетата и от баща си, който в най-добрия случай я пердашел и наричал глупачка, грозница и пачавра, а в най-лошия я затварял в кочината, пиян, за да я опипва, докато заплачела от ужас. Едва тогава я пускал да си отиде, наричайки я тъпа и лицемерна като майка си. Барсело случайно се натъкнал на нея, докато работела на една сергия за зеленчуци на пазара Борне, и някакво интуитивно хрумване го подтикнало да й предложи работа в неговото домакинство.

— При нас ще се получи същото като в „Пигмалион“ — заявил той. — Вие ще бъдете моята Илайза, а аз ще съм вашият професор Хигинс.

Бернарда, чийто литературен апетит се насищал с църковния бюлетин, го изгледала накриво.

— Чуйте, може да съм бедна и невежа, ама съм много почтена.

Барсело не бил точно Джордж Бърнард Шоу, но макар и да не съумял да придаде на ученичката си красноречието и чара на дон Мануел Асаня[3], благодарение на неговите усилия Бернарда все пак се шлифовала и добила маниери и реч на провинциална прислужница. Беше на двайсет и осем, ала на мен все ми се струваше, че има десет години в повече, макар да се четяха само в погледа й. Ходеше редовно на църква и обожаваше Дева Мария от Лурд чак до безумие. Всеки божи ден ходеше в базиликата „Санта Мария дел Мар“, за да чуе службата от осем часа, и се изповядваше най-малко три пъти в седмицата. Дон Густаво, според собствените му твърдения агностик (което Бернарда подозираше, че е някакво дихателно заболяване, нещо като астмата, но само за изискани господа), смяташе, че е математически невъзможно прислужницата да извършва достатъчно прегрешения, за да поддържа подобен ритъм на изповеди.

— Ама ти си такава добра душа, Бернарда — негодуваше той. — Хората, които съзират грях навсякъде, страдат от душевни и — принуждаваш ме да го кажа — чревни болести. Типичното състояние на иберийския праведник е хроничният запек.

Подобни кощунствени слова караха Бернарда да се кръсти петорно. По-късно през нощта тя казваше една допълнителна молитва за покварената душа на господин Барсело — човек с добро сърце, ала с ум, прогнил от много четене, досущ като на Санчо Панса. От дъжд на вятър се появяваха разни годеници, които я биеха, измъкваха дребните й спестявания и рано или късно я зарязваха. При всяка от тези кризи Бернарда се затваряше в стаята си в задната част на апартамента, където плачеше дни наред и се кълнеше, че ще се самоубие с отрова за мишки или ще изпие шише белина. Барсело, щом изчерпеше всичките си методи за убеждение, се уплашваше не на шега и извикваше ключар, за да отвори вратата на стаята й, а също и личния си лекар, за да даде на Бернарда конска доза успокоително. Когато клетото създание се събудеше два дена по-късно, книжарят й купуваше рози, бонбони, нова рокля и я завеждаше на кино да изгледа някой филм с Кари Грант, който според нея — след Хосе Антонио[4] — беше най-хубавият мъж в човешката история.

— Хей, казват, че Кари Грант бил мека китка — мърмореше тя, тъпчейки се с шоколадови бонбони. — Дали е възможно?

— Дивотии — отсъждаше Барсело. — Празноглавците и глупците живеят в състояние на неувяхваща завист.

— Ама как хубаво говори господинът! Веднага се вижда, че сте били в оня университет, Шербета де.

— Сорбоната — поправяше я Барсело незлобиво.

Беше много трудно да не обичаш Бернарда. Тя ми готвеше и шиеше, без някой да я е молил за това. Кърпеше ми дрехите, поправяше ми обувките, решеше ме, подстригваше ми косата, купуваше ми витамини и паста за зъби. Даже ми подари едно медальонче със стъклен флакон, съдържащ светена вода, донесена с автобус от Лурд от една от сестрите й, която живееше в Сан Адриан дел Бесос[5]. Понякога, докато преглеждаше внимателно косата ми за гниди й други паразити, тихичко ми говореше.

— Няма на света друга като госпожица Клара, и Бог да ме убие, ако някой ден ми дойде на ум да я критикувам, ама не е хубаво, дето се увличате така по нея, ако разбирате какво искам да кажа.

— Не се тревожи, Бернарда, ние сме само приятели.

— Ами нали и аз това казвам!

За да илюстрира доводите си, Бернарда се впускаше да ми разказва някоя чута по радиото история за момче, което съвсем неуместно се влюбило в учителката си и, по силата на някаква сурова, но справедлива магия, косата и зъбите му изпадали, а лицето и ръцете му се покрили с издайнически струпеи — нещо като проказата на похотливеца.

— Сластолюбието е много лошо нещо — заключаваше Бернарда, — от мен да го знаете.

Дон Густаво, въпреки шегите, които подхвърляше за моя сметка, одобряваше моята преданост към Клара и пламенното ми вживяване в ролята на неин компаньон. Отдавах толерантността му на факта, че по всяка вероятност ме смяташе за безопасен. От време на време, уж между другото, ми правеше изкусителни предложения, за да се сдобие с романа на Каракс. Казваше ми, че е обсъдил тази тема с някои колеги от гилдията на антикварните книжари и всички били единодушни, че понастоящем едно издание на Каракс би могло да струва цяло състояние, особено във Франция. Аз винаги му отказвах и той в отговор само се усмихваше лукаво. Беше ми връчил копие от ключовете на апартамента, за да мога да влизам и да излизам, без да се тревожа дали той или Бернарда са си вкъщи, за да ми отворят. Баща ми обаче беше съвсем друго нещо. С течение на годините бе превъзмогнал вродените си задръжки да обсъжда темите, които действително го безпокояха. Едно от първите следствия от този напредък бе, че започна да изразява открито неодобрение относно връзката ми с Клара.

— Би трябвало да излизаш с приятели на твоята възраст, като Томас Агилар, дето съвсем си го забравил, пък е чудесно момче — а не с жена, която вече е на години да се задоми.

— Не е ли все едно на каква възраст сме с нея, щом сме само добри приятели?

Най-силно ме заболя от намека за Томас, защото беше самата истина. Месеци наред не бях излизал с него, а преди бяхме неразделни. Баща ми ме изгледа с укор.

— Даниел, ти нищо не знаеш за жените, а тази си играе с теб като котка с канарче.

— Ти си тоя, дето нищо не знае за жените — обидено отвръщах аз. — Още по-малко пък за Клара.

Нашите разговори по тази тема рядко отиваха по-далеч от размяна на упреци и погледи. Когато не бях на училище или при Клара, посвещавах цялото си време да помагам на баща ми в книжарницата. Подреждах склада в задното помещение, разнасях поръчки или обслужвах редовните клиенти. Баща ми се оплакваше, че не влагам в работата нито сърцето, нито ума си. Аз на свой ред отвръщах, че целият ми живот преминава в дюкяна и хич не ми е ясно от какво се оплаква. През безброй безсънни нощи си припомнях онази близост, онзи малък свят, който двамата споделяхме в годините след смъртта на майка ми, годините, посветени на писалката на Виктор Юго и месинговите локомотивчета. Припомнях си ги като години на покой и тъга, един свят, който полека се стопяваше, който бе започнал да чезне още от онова утро, когато попаднах в Гробището на забравените книги. Един ден баща ми откри, че съм подарил книгата на Каракс на Клара и много се разгневи.

— Разочарова ме, Даниел — рече той. — Когато те заведох на онова тайно място, ти обясних, че книгата, която ще избереш, е нещо специално, че ще трябва да я приемеш и да носиш отговорност за нея.

— Тогава бях на десет години, тате, и онова си беше детска игра.

Баща ми ме погледна така, сякаш го бях пробол с нож.

— А сега си на четиринайсет и не стига, че си оставаш дете, ами на всичкото отгоре си дете, което се мисли за мъж. Много неприятности ще те сполетят в тоя живот, Даниел, и то твърде скоро.

Е в ония дни ми се щеше да вярвам, че баща ми страда, задето прекарвам толкова време със семейство Барсело. Книжарят и племенницата му живееха в разкош, който баща ми не би могъл и да помирише. Мислех си, че му е неприятно майчинското отношение на прислужницата на дон Густаво към мен; навярно се чувстваше наскърбен, задето аз допускам, че е възможно някой да изпълнява ролята на майка ми. Понякога, докато крачех из задната стая, увивайки пакети или приготвяйки някоя пратка, дочувах как някой клиент се шегува с баща ми.

— Семпере, трябва да си потърсите някое добро момиче, че сега е пълно с вдовички, които ловят око и са още в разцвета си, нали ме разбирате. С една добра жена ще ви се подреди животът, приятелю, и двайсет години ще ви се смъкнат от плещите. Ех, какво ли не могат да сторят две гърди…

Баща ми никога не отвръщаше на тези намеци, ала на мен те ми изглеждаха все по-смислени. Веднъж, по време на една от вечерите ни, които се бяха превърнали в двубои от мълчания и откраднати погледи, реших да повдигна темата. Мислех си, че ако предложението дойде от мен, това би улеснило нещата. Баща ми имаше хубава външност, беше спретнат и поддържан, и аз знаех, че не една жена в квартала го гледа с добро око.

— Много ти беше лесно на теб да намериш заместница на майка си — отвърна той с горчивина. — За мен обаче не съществува такава и нямам никакъв интерес да я търся.

С течение на времето намеците на баща ми и на Бернарда, че даже и на Барсело, започнаха да ми правят впечатление. Нещо вътре в мен ми подсказваше, че съм поел по път, който не води доникъде, че не мога да очаквам Клара да види у мен нещо повече от момче, с десет години по-младо от нея. Чувствах, че с всеки изминал ден ми става все по-трудно да стоя край нея, да понасям докосването на ръцете й или да я водя под ръка, когато се разхождахме. Стигна се дотам, че самата й близост се превърна в източник на едва ли не физическа болка. Това обстоятелство не убягваше на никого, най-малко пък на Клара.

— Даниел, май трябва да поговорим — казваше тя. — Мисля, че не постъпих добре с теб…

Никога не я оставях да довърши тези фрази. Излизах от стаята под някакъв предлог и побягвах. Имаше дни, в които ми се струваше, че съм се впуснал в едно невъзможно надбягване с календара. Боях се, че илюзорният свят, който бях изградил около Клара, отива към своя край. Тогава още нямах представа, че проблемите ми едва са започнали.

[1] Столица на провинция Касерес в Естремадура, Испания. — Бел.прев. ↑

[2] Федерико Момпоу (1893–1987) — каталонски композитор. — Бел.прев. ↑

[3] Мануел Асаня Диас (1880–1940) — испански политик и писател, втори и последен президент на Втората Испанска република (1936–1939), известен оратор. — Бел.прев. ↑

[4] Хосе Антонио Примо де Ривера (1903–1936) — испански политик, водач на Испанската Фаланга. — Бел.прев. ↑

[5] Град, разположен в устието на р. Бесос между Барселона и Бадалона. — Бел.прев. ↑

СИРОМАШКА РАБОТА

1950

7

На шестнайсетия ми рожден ден ми хрумна най-лошата от всички злополучни идеи, които бях раждал през краткия си живот. На своя отговорност реших да организирам празнична вечеря и да поканя Барсело, Бернарда и Клара — нещо, което според баща ми беше грешка.

— Това си е моят рожден ден — неумолимо отвърнах аз. — През всички останали дни от годината работя за теб. Угоди ми поне веднъж.

— Прави каквото искаш.

Месеците, които предхождаха това събитие, се оказаха най-обърканият период от моето странно приятелство с Клара. Вече почти не й четях. Тя системно отбягваше всеки повод, при който би могла да остане насаме с мен. При всяко мое посещение присъстваше и чичо й, преструвайки се, че чете вестник, или пък Бернарда се материализираше някъде на заден план и оттам, докато уж шеташе, ме наблюдаваше крадешком. Друг път компания ни правеха една или няколко от приятелките на Клара. Наричах ги Сестрите Анасонлийки; винаги скромно вчесани и с непорочна външност, те патрулираха край Клара с требник в ръка и с полицейски поглед, който недвусмислено ми показваше, че съм излишен, че моето присъствие срами и Клара, и света. Но най-лош от всички несъмнено бе маестро Нери, чиято злополучна симфония си оставаше все така незавършена. Той бе конте, рожба на снобския квартал Сан Хервасио, и при всичките си усилия да прилича на Моцарт, с обилния си брилянтин ми напомняше по-скоро Карлос Гардел[1]. Единствената дарба, която откривах у него, бе подлизурството. Подмазваше се на дон Густаво без капка достойнство или приличие, а с Бернарда флиртуваше в кухнята, като я разсмиваше с нелепите си подаръци — кесии със захаросани бадеми и пощипвания по задника. С две думи, смъртно го ненавиждах. Антипатията беше взаимна. Нери вечно изникваше отнякъде със своите партитури и нагло държане, гледаше ме, сякаш бях жалък юнга, и подмяташе всевъзможни забележки в мое присъствие.

— Хей, дете, не е ли време да идеш да си напишеш домашните?

— Ами за вас, маестро, не е ли време да си довършите симфонията?

В крайна сметка всички заедно взимаха връх над мен и аз си отивах унил и сразен. Щеше ми се да имам красноречието на дон Густаво, за да поставя оня надут пуяк на мястото му.

Когато дойде рожденият ми ден, баща ми отиде до фурната на ъгъла и купи най-хубавата торта, която можа да намери. Мълчаливо нареди масата, като извади сребърните прибори и празничния порцелан. Запали свещи и приготви ястията, които смяташе, че са ми любими. Цял следобед не разменихме и дума. Привечер баща ми отиде в стаята си, облече най-хубавия си костюм и се върна с един увит в целофан пакет, който остави на масичката в трапезарията. Моят подарък. После седна на масата, наля си чаша бяло вино и зачака. Гостите трябваше да дойдат в осем и половина. В девет и половина все още ги чакахме. Баща ми ме наблюдаваше с тъга, без да продума. На мен чак душата ми пламтеше от гняв.

— Навярно си доволен — рече той. — Това ли искаше?

— Не.

Бернарда се появи половин час по-късно, с погребално изражение и една вест от госпожица Клара, която ми пожелаваше всичко най-хубаво и изказваше съжаление, че не може да присъства на вечерята по случай рождения ми ден. На господин Барсело му се наложило да отсъства от града за няколко дни по делова работа, а Клара се видяла принудена да промени часа на урока си по музика при маестро Нери. Самата Бернарда бе дошла, защото това бе свободната й вечер.

— Клара не може да дойде, защото има урок по музика? — попитах аз поразен.

Бернарда сведе поглед. Вече почти плачеше, когато ми подаде един малък пакет — нейния подарък — и ме целуна по двете бузи.

— Ако не ви харесва, може да го сменим — рече тя.

Останах сам с баща си, загледан в празничната посуда, сребърните прибори и свещите, които догаряха в тишината.

— Съжалявам, Даниел — обади се баща ми.

Кимнах мълчаливо, свивайки рамене.

— Няма ли да отвориш подаръка си? — попита той.

Единственият ми отговор бе хлопването на вратата, коя го затръшнах на излизане. Бясно се спуснах по стълбите, а в очите ми напираха гневни сълзи, когато излязох на пустата улица, окъпана в студ и синкава светлина. Сърцето ми бе пълно с отрова и всичко сякаш играеше пред погледа ми. Закрачих без посока, без да обръщам внимание на непознатия, който ме наблюдаваше, застанал неподвижно до Пуерта дел Анхел. Беше облечен в същия тъмен костюм и държеше дясната си ръка в джоба на сакото. Очите му, осветени от огънчето на пурата, хвърляха искрици. С леко накуцване той пое след мен.

Повече от час бродих безцелно из улиците, докато стигнах до паметника на Колумб. Отидох до вълнолома и седнах на стъпалата, които се губеха в непрогледните води, близо до кея на лодките за екскурзии. Някой бе наел корабче за нощна обиколка и до мен долитаха смехът и музиката, носещи се от рояка светлини и отражения в пристанището. Припомних си дните, в които двамата с баща ми отивахме с такава лодка чак до края на вълнолома. Оттам се виждаха гробището на склона на Монжуик и безкрайният град на мъртвите. Понякога махах с ръка, понеже вярвах, че майка ми е там и ни гледа как минаваме. Баща ми повтаряше моя поздрав. От години не се бяхме качвали в лодка, макар и да знаех, че понякога той извършва това кратко пътешествие сам.

— Каква прекрасна нощ за угризения, Даниел — изрече глас от сенките. — Цигара?

Скочих като ужилен; изведнъж ме побиха студени тръпки. Една ръка, протегната от мрака, ми предлагаше цигара.

— Кой сте вие?

Непознатият се приближи до самия праг на тъмата, ала лицето му си оставаше невидимо. Цигарата му изпускаше облаче синкав дим. Веднага познах черния костюм и онази ръка, скрита в джоба на сакото. Очите му светеха като стъклени мъниста.

— Приятел — отвърна той. — Или поне се старая да съм такъв. Цигара?

— Не пуша.

— Браво! За жалост обаче нямам какво друго да ти предложа, Даниел.

Гласът му бе сипкав като пясък и някак наранен. Провлачваше думите и — звучеше глухо и далечно, като онези плочи от седемдесет и осем оборота в минута, които колекционираше Барсело.

— Откъде знаете името ми?

— Много неща зная за теб. Името е най-малкото.

— Какво друго знаете?

— Бих могъл да те накарам да пламнеш от срам, но нямам нито време, нито желание. Достатъчно е да ти кажа едно — зная, че имаш нещо, което ме интересува. И съм готов да ти платя добре за него.

— Струва ми се, че сте сбъркали човека.

— Не, никога не бъркам човека. За друго мога да сгреша, но за това — не! Колко искаш за нея?

— За коя?

— За „Сянката на вятъра“.

— Какво ви кара да мислите, че тя е у мен?

— Излишно е да говорим за това, Даниел. Въпросът е само за цената. Отдавна зная, че книгата е у теб. Хората говорят. Аз слушам.

— Значи не сте чули добре. Нямам тази книга. А даже и да я имах, не бих я продал.

— Честността ти е достойна за възхищение, особено в тия времена на подлизурковци и угодници, но пред мен няма нужда да разиграваш комедии. Само кажи колко. Хиляда дуро? За мен парите не са от значение. Цената я определяш ти.

— Вече ви казах: книгата нито е за продан, нито е у мен — отвърнах. — Нещо грешите, нали виждате.

Непознатият се умълча, неподвижен, обгърнат в синкавия дим на онази цигара, която сякаш никога не догаряше докрай. Забелязах, че не мирише на тютюн, а на изгорена хартия. Хубава хартия, хартия за книги.

— Нищо чудно ти да си този, който прави грешка в момента — подхвърли той.

— Заплашвате ли ме?

— Може би.

Преглътнах с мъка. Въпреки че се държах наперено, този тип ме плашеше до смърт.

— А мога ли да зная защо сте толкова заинтересован?

— Това си е моя работа.

— Значи е и моя, щом ме заплашвате, за да ви продам книга, която не е у мен.

— Допадаш ми, Даниел. Решителен си и не ми изглеждаш глупав. Хиляда дуро? С толкова пари можеш да си купиш безброй книги. И то хубави книги, не като тоя боклук, който така ревниво пазиш. Хайде, давам ти хиляда дуро и си оставаме приятели.

— Никакви приятели не сме ние с вас.

— Напротив, само че още не си го осъзнал. Не те виня, толкова грижи са ти се струпали на главата. Например твоята приятелка Клара. Да, заради такава жена всеки може да си изгуби ума.

От самото споменаване на Клара кръвта ми се смрази.

— Какво знаете за Клара?

— Смея да твърдя, че зная повече от теб. Най-добре ще е да я забравиш, макар и да разбирам, че е невъзможно. И аз някога съм бил на шестнайсет години…

Внезапно ме връхлетя едно страшно прозрение. Това бе непознатият, за когото Клара твърдеше, че я заговарял на улицата, без да се представи. Той действително съществуваше. Клара не бе ме излъгала. Мъжът пристъпи малко напред. Отдръпнах се. През живота си не бях изпитвал такъв страх.

— Тогава по-добре да знаете, че книгата не е у Клара. И друг път — да не сте посмели да я пипнете!

— Приятелката ти ми е напълно безразлична, Даниел, и един ден ти ще споделяш чувствата ми към нея. Искам само книгата. Предпочитам да я получа с добро и никой да не пострада. Ясен ли съм?

По липса на по-добри идеи се впуснах в безогледни лъжи.

— Книгата е у един човек, Адриан Нери. Музикант. Името може би ви говори нещо.

— Нищо не ми говори, а това е най-лошото, което може да се каже за един музикант. Сигурен ли си, че тоя Адриан Нери не си го измислил ти?

— Де да беше така!

— В такъв случай, понеже си личи, че сте добри приятели, навярно ще можеш да го убедиш да ти я върне. Между приятели тия работи се уреждат без проблеми. Или може би предпочиташ той да си поиска книгата от твоята дружка Клара?

Поклатих глава.

— Ще поговоря с Нери, но не вярвам да ми я върне, даже се съмнявам, че още е у него — импровизирах аз. — А на вас за какво ви е притрябвала тази книга? Само не ми казвайте, че искате да я четете.

— Не. Знам я наизуст.

— Да не сте колекционер?

— Нещо подобно.

— Имате ли още книги от Каракс?

— По едно време имах. Жулиан Каракс е моята специалност, Даниел. Обикалям света в търсене на неговите книги.

— И какво правите с тях, щом целта ви не е четенето? Непознатият издаде глух и мъчителен звук. Бяха ми нужни няколко секунди, за да осъзная, че се смее.

— Единственото, което трябва да се прави с тях, Даниел — отвърна той.

Сетне извади кутия кибрит от джоба си. Взе една клечка и я запали. Пламъкът й освети за пръв път лицето му. От гледката чак душата ми се смрази — той нямаше нито нос, нито устни, нито клепачи. Лицето му бе просто една маска от черна, покрита с белези кожа, опустошена от огъня. Това бе мъртвата плът, която бе докоснала Клара.

— Изгарям ги — прошепна той. И гласът, и погледът му бяха отровени от ненавист.

Един повей на вятъра угаси кибритената клечка, която държеше между пръстите си, и мракът отново скри лицето му.

— Пак ще се видим, Даниел. Никога не забравям нечие лице и мисля, че от днес нататък същото ще важи и за теб — бавно изрече той. — Надявам се, че за твое добро — и за доброто на приятелката ти Клара — ще вземеш правилното решение и ще изясниш този въпрос с тъй наречения господин Нери, който, не ще и дума, носи доста претенциозно име. Аз лично не бих му се доверил ни на йота.

Без да каже нищо повече, непознатият се обърна и пое към вълноломите — един силует, който постепенно се стопи в мрака, обгърнат в кухия си смях.

[1] Карлос Гардел (1890–1935) — аржентински певец, композитор и актьор, един от най-популярните изпълнители на танго. — Бел.прев. ↑

8

Откъм морето препускаше плащ от облаци, сред които проблясваха мълнии. Трябваше да се затичам, за да се скрия от проливния дъжд, който се задаваше, ала думите на непознатия вече оказваха въздействието си. Ръцете ми трепереха, а мислите ми блуждаеха. Вдигнах поглед и видях как бурята се излива от облаците като реки от черна кръв, как ослепява луната и хвърля пелерина от мрак над покривите и фасадите на града. Опитах се да ускоря крачка, но тревогата ме гризеше отвътре и вървях, преследван от пороя, с крака, които сякаш бяха от олово. Подслоних се под навеса на една будка за вестници, като се мъчех да подредя мислите си и да реша какво да предприема. Наблизо изтрещя гръм — сякаш дракон се устреми с рев към пристанището — и аз усетих как земята потрепери под нозете ми. Миг по-късно слабият пулс на електрическото осветление, което рисуваше очертанията на фасадите и прозорците, изчезна. Над плувналите в локви тротоари уличните лампи примигваха и гаснеха като свещи под порива на вятъра. По улиците не се виждаше жива душа и непрогледният мрак, спуснал се след прекъснатото осветление, пълзеше все по-надалече заедно със зловонния дъх, който се издигаше от каналите. Нощта бе мрачна и непроницаема, дъждът се превърна в саван от пара. „Заради такава жена всеки може да си изгуби ума…“ Хукнах нагоре по Рамблас с една-едничка мисъл в главата: Клара.

Бернарда бе казала, че Барсело отсъства от града поради някакви делови задачи. Що се отнася до нея, това бе свободният й ден и тя обикновено прекарваше нощта в дома на леля си Реме и на братовчедките си в Сан Адриан дел Бесос. Следователно Клара бе сама в подобното на пещера жилище на Пласа Реал, а оня безлик тип с неговите дръзки заплахи бродеше из бурята с Бог знае какви идеи в главата. Докато бързах с всички сили под поройния дъжд към Пласа Реал, не можех да се отърва от мисълта, че съм изложил на опасност Клара, като й подарих книгата на Каракс. Озовах се в началото на площада, мокър до кости. Притичах да се подслоня под сводовете на улица „Фернандо“. Стори ми се, че зърнах очертанията на някаква сянка, пълзяща зад гърба ми. Просяци. Входната врата беше заключена. Потърсих в моята връзка ключове оня комплект, който ми бе дал Барсело. Носех със себе си ключовете от книжарницата, от квартирата на „Санта Ана“ и от жилището на Барсело. Един от бездомниците се приближи и с неясен шепот попита дали бих могъл да го пусна да прекара нощта в коридора. Затворих вратата, преди да успее да довърши изречението си.

Стълбището сякаш бе шахта от сенки. Блясъкът на светкавиците се процеждаше през процепите на портата и озаряваше за миг очертанията на стъпалата. Пристъпих пипнешком и се спънах в първото стъпало. Хванах се за перилата и бавно се заизкачвах. След малко стъпалата се разтвориха в някаква плоска повърхност и разбрах, че съм стигнал до площадката на първия етаж. Опипах студените, враждебни мраморни стени и открих релефа на дъбовата врата и алуминиевото мандало. Потърсих отвора на ключалката и пипнешком пъхнах ключа. Когато вратата се отвори, ивица синя светлина мигновено ме заслепи и един повей от топъл въздух погали кожата ми. Стаята на Бернарда се намираше в задната част на жилището, близо до кухнята. Упътих се най-напред натам, макар да бях сигурен, че прислужницата отсъства. Потропах на вратата й с кокалчетата на пръстите си и след като не получих отговор, си позволих да вляза. Това бе семпла стая с голямо легло, тъмен шкаф с опушени огледала и един скрин, върху който Бернарда бе наредила толкова изображения и гравюри на светци, богородици и други религиозни сюжети, че с тях спокойно можеше да се отвори цял параклис. Затворих вратата и се обърнах; сърцето ми за малко не спря, когато съзрях в мрака дузина сини и яркочервени очи, които се задаваха към мен от дъното на коридора. Котките на Барсело вече ме познаваха отлично и търпяха присъствието ми. Те ме наобиколиха с тихо мяучене и след като се увериха, че прогизналите ми от дъжда дрехи не излъчват желаната топлина, ме изоставиха с безразличие.

Стаята на Клара се намираше в другия край на апартамента, близо до библиотеката и музикалния салон. Невидими, котките ме последваха по коридора в очакване на нещо. В полумрака на бурята, нарушаван от светкавиците, домът на Барсело ми се видя подобен на пещера, зловещ, съвсем различен от онова, което бях свикнал да смятам за мой втори дом. Стигнах до предната част, която гледаше към площада. Зимната градина на Барсело се разкри пред мен със своята гъста и непрогледна растителност. Навлязох в джунглата от клони и листа. За миг ме връхлетя мисълта, че ако безликият непознат е проникнал в жилището, навярно именно това е мястото, което би избрал за скривалище — за да ме причака. Стори ми се, че почти долавям онзи мирис на изгорена хартия, който се разнасяше от него, но после си дадох сметка, че обонянието ми е открило просто аромат на тютюн. Обзе ме пристъп на паника. В този дом никой не пушеше, а вечно угасналата лула на Барсело си беше чисто украшение.

Стигнах до музикалния салон и блясъкът на една светкавица запали спиралите дим, които се носеха във въздуха като гирлянди от пара. Близо до галерията клавиатурата на пианото образуваше една безкрайна усмивка. Прекосих салона и отидох до вратата на библиотеката. Беше затворена. Отворих я и светлината от стъклената беседка, която ограждаше личната библиотека на книжаря, ме посрещна топло като желан гост. Стените, покрити с препълнени рафтове, образуваха овал, в чийто център почиваха маса за четене и две елегантни кресла. Знаех, че Клара държи книгата на Каракс в един стъклен шкаф до свода на беседката. Предпазливо се отправих натам. Планът ми — или по-скоро липсата на план — бе да взема книгата, да я измъкна от дома, да я връча на онзи лунатик и завинаги да я изгубя от поглед. Никой освен мен нямаше да забележи липсата й.

Книгата на Жулиан Каракс ме очакваше както обикновено; гърбът й се подаваше в дъното на една лавица. Взех я в ръце и я притиснах до гърдите си, сякаш прегръщах стар приятел, когото бях на път да предам. Същински Юда, мина ми през ум. Приготвих се да изляза оттам, без да се обадя на Клара. Щях да отнеса книгата и завинаги да изчезна от живота на Клара Барсело. Излязох от библиотеката с леки стъпки. В дъното на коридора смътно се виждаше вратата на Кларината стая. Представих си я легнала в кревата, заспала. Представих си как пръстите ми милват шията й, изучавайки едно тяло, чиито форми бях сътворил във фантазиите си. Обърнах се да си вървя, готов да захвърля шест години на химери, но нещо ме спря, преди да стигна до музикалния салон. Един глас, който тихо свистеше зад мен, иззад вратата. Дълбок глас, който шепнеше и се смееше. В стаята на Клара. Бавно отидох до нея. Сложих ръка на бравата. Пръстите ми трепереха. Бях закъснял. Преглътнах и отворих вратата.

9

Голото тяло на Клара лежеше върху белите чаршафи, които лъщяха като мокра коприна. Ръцете на маестро Нери се плъзгаха по устните, шията и гърдите й. Белите й очи се повдигаха към тавана и току потрепваха от тласъците, с които учителят по музика проникваше между бледите й, тръпнещи бедра. Същите ръце, разгадавали лицето ми преди шест години в сумрака на „Атенео“, сега бяха вкопчени в лъсналите от пот бутове на маестрото, в които Клара впиваше ноктите си, насочвайки го към недрата си с животинска, отчаяна страст. Усетих, че не ми достига въздух. Навярно съм стоял така, парализиран, и съм ги наблюдавал почти половин минута, докато погледът на Нери, отначало смаян, после пламнал от гняв, не откри присъствието ми. Все още задъхан, изумен, той спря. Клара здраво се притисна към него, без да разбира какво става, като отъркваше тялото си о неговото и ближеше шията му.

— Какво има? — простена тя. — Защо спря?

Очите на Адриан Нери горяха от ярост.

— Нищо — прошепна той. — Ей сега се връщам.

Нери се надигна от леглото и се хвърли към мен като снаряд със стиснати юмруци. Дори не го видях. Не можех да откъсна очи от Клара, плувнала в пот, задъхана, с ребра, които се очертаваха под кожата й, и потръпващи от желание гърди. Учителят по музика ме сграбчи за врата и ме извлече от стаята. Усетих, че краката ми почти не докосват пода, и въпреки всичките си усилия не можех да се изтръгна от хватката на Нери, който ме мъкнеше като вързоп през зимната градина.

— Главичката ще ти счупя, нещастник такъв — съскаше той през зъби.

Отнесе ме така, влачешком, чак до вратата на жилището, и там вече отпусна хватката си и силно ме блъсна на площадката. Книгата на Каракс изпадна от ръцете ми. Той я вдигна и яростно я запрати в лицето ми.

— Само да те видя отново тук, или да науча, че си се приближил до Клара на улицата, ей Богу, така ще те напердаша, че в болница ще влезеш, и хич не ме е грижа на колко си години — студено каза той. — Ясно ли ти е?

Надигнах се с мъка и открих, че при боричкането са пострадали и сакото, и гордостта ми.

— Как влезе тук?

Не отговорих. Нери въздъхна и разтърси глава.

— Хайде, дай ми ключовете — остро рече той, като се мъчеше да сдържи гнева си.

— Какви ключове?

Той така ме зашлеви, че чак паднах на пода. Изправих се с кръв по устата и с едно свистене в лявото ухо, което пронизваше главата ми като свирката на градски полицай. Опипах лицето си и усетих как разцепените ми устни горят под пръстите ми. На безименния пръст на учителя по музика блестеше окървавен пръстен с печат.

— Ключовете, казах!

— Я вървете на майната си — изплюх аз.

Не видях кога замахна. Изведнъж се почувствах така, сякаш пневматичен чук ми бе изтръгнал стомаха. Превих се надве като счупена марионетка, останал без дъх, и се заклатушках към стената. Нери рязко ме сграбчи за косата и взе да рови из джобовете ми, докато най-сетне намери ключовете. Свлякох се на земята, като се държах за стомаха и хълцах от мъка, а може би и от гняв.

— Кажете на Клара, че…

Той ми захлопна вратата под носа и останах в пълен мрак. Пипнешком потърсих книгата в тъмнината. Намерих я и се помъкнах с нея надолу по стълбите, задъхан, подпирайки се на стената. Излязох навън, като плюех кръв и дишах на пресекулки. Хапещият студ и вятър опасаха прогизналите ми дрехи и ме пронизаха до кости, раничката на лицето ми гореше.

— Добре ли сте? — запита един глас в сянката.

Беше просякът, комуто бях отказал помощта си преди малко. Кимнах засрамен, като избягвах погледа му. Тръгнах да си вървя.

— Почакайте малко, поне докато поспре дъждът — предложи той.

Хвана ме за лакътя и ме заведе до едно кътче под сводовете, където държеше някакъв вързоп и чанта със стари и мръсни дрехи.

— Имам малко вино. Не е лошо. Пийнете мъничко. Добре ще ви дойде да се постоплите. И да дезинфекцирате това…

Отпих глътка от бутилката, която ми подаде. Питието имаше вкус на бензин, разреден с оцет, но топлината му успокои и стомаха, и нервите ми. Няколко капки попаднаха върху раната ми, при което видях звезди посред най-черната нощ в моя живот.

— Бива си го, нали? — усмихна се просякът. — По-смело, пийнете още глътчица, че това нещо и мъртвец може да вдигне на крака.

— Не, благодаря — измънках. — Нека да има за вас.

Просякът отпи голяма глътка. Наблюдавах го внимателно. Имаше вид на безцветен министерски счетоводител, който не си бе сменял костюма от петнайсет години. Подаде ми десницата си и аз я стиснах.

— Фермин Ромеро де Торес, безработен. Драго ми е да се запознаем.

— Даниел Семпере, кръгъл идиот. Удоволствието е мое.

— А, не се подценявайте; в нощи като тази всичко изглежда по-лошо, отколкото е. Няма да познаете, ама аз съм роден оптимист. Изобщо не се съмнявам, че дните на сегашния режим са преброени. Всички признаци сочат, че американците ще нахлуят, когато най-малко очакваме, и ще пратят Франко на някоя сергия за фъстъци в Мелила[1]. А аз ще си възвърна службата, репутацията и изгубената чест.

— С какво се занимавахте?

— Бях в разузнаването. Висш шпионаж — поясни Фермин Ромеро де Торес. — Ще ви кажа само, че аз бях човекът на Масиа[2] в Хавана.

Кимнах. Още един луд. Нощем Барселона събираше с шепи безумци като него. А също и идиоти като мен.

— Хей, тази рана изглежда зле. Здравата са ви напердашили, а?

Повдигнах пръсти към устата си. Още кървеше.

— Някоя фуста ли беше замесена? — попита той. — Можехте да си го спестите. Жените в тая страна, това ви го казвам аз, дето съм видял свят, са едни фригидни лицемерки. Да, точно така. Спомням си за една малка мулатка, която оставих в Куба. Ех, друг свят е това, друг свят! Карибската самка ти се присламчва в оня ми ти островен ритъм и шепне „ай, татенце, направи ми кефа, направи ми кефа“, и ако човек е истински мъж, с кръв във вените — ех, какво да ви разправям…

Стори ми се, че Фермин Ромеро де Торес — или както и да се казваше в действителност — бе зажаднял за непретенциозен разговор почти толкова, колкото и за гореща баня, порция леща с наденички и чисти дрехи. Оставих го да се наприказва, докато чаках болката ми да утихне. Не ми струваше големи усилия, защото трябваше само да кимам в подходящите моменти и да се правя, че го слушам — човекът не се нуждаеше от друго. Тъкмо се канеше да ми опише тънкостите и техническите подробности на един секретен план за похищението на доня Кармен Поло де Франко[3], когато забелязах, че дъждът е понамалял, а бурята като че ли бавно отминава на север.

— Май вече е доста късно — измънках аз и се понадигнах.

Фермин Ромеро де Торес кимна с известна тъга и ми помогна да се изправя, потупвайки ме така, сякаш изтръскваше прах от прогизналите ми дрехи.

— Е, някой друг ден ще ви разкажа — примирено рече той. — Ама и мен това дърдорене ще ме погуби. Заприказвам ли се веднъж… чуйте, онова за похищението ще си остане между нас, нали?

— Не се тревожете, гроб съм. И благодаря за виното.

Поех към Рамблас. Спрях се в началото на площада и обърнах поглед към дома на Барсело. Прозорците бяха все така тъмни, облени в сълзите на дъжда. Искаше ми се да намразя Клара, но не бях в състояние. Омразата наистина е изкуство, което се усвоява с годините.

Заклех се да не я виждам повече, да не споменавам името й и да не си припомням времето, което бях изгубил покрай нея. Поради някаква странна причина се почувствах умиротворен. Гневът, който ме бе накарал да хукна от къщи, се бе изпарил. Боях се, че на следващия ден яростта ще се завърне с нова сила. Боях се, че ревността и срамът бавно ще ме погълнат, когато късчетата от преживяното през тая нощ попаднат на мястото си. Оставаха няколко часа до зазоряване, ала трябваше да направя още нещо, преди да мога да се прибера вкъщи с чиста съвест.

Улица „Арко дел Театро“ се простираше пред мен като тесен процеп в мрака. В средата на уличката се бе образувало ручейче черна вода, което се стичаше като погребално шествие към сърцето на квартала Равал. Познах старата дървена порта и бароковата фасада, до които ме бе завел баща ми в една ранна утрин преди шест години. Изкачих се по стъпалата и се скрих от дъжда под свода на покритата галерия, която вонеше на урина и гнило дърво. Гробището на забравените книги имаше по-мъртвешки дъх от когато и да било. Не бях запомнил, че мандалото представлява лице на дяволче. Хванах го за рогата и потропах три пъти. Вътре ехото се разнесе като в пещера. След малко почуках пак, този път шест по-силни удара, докато чак юмрукът ме заболя. Изминаха още няколко минути и взех да си мисля, че по това време тук навярно няма никого. Сгуших се до вратата и извадих изпод сакото си книгата на Каракс. Отворих я и отново прочетох онова първо изречение, което ме бе завладяло преди години.

През онова лято валеше всеки ден, и макар че според мнозина това бе Божие наказание заради казиното, отворено в селото точно до църквата, знаех, че вината е моя и само моя, защото се бях научил да лъжа и устните ми още пазеха сетните думи на майка ми на смъртния й одър: никога не съм обичала човека, за когото се омъжих, а друг, който уж загинал във войната, така ми рекоха; потърси го и му кажи, че съм умряла, мислейки за него, защото той е истинският ти баща.

С усмивка си припомних онази първа нощ на трескаво четене преди шест години. Затворих книгата и се приготвих да почукам за трети и последен път. Още преди да съм докоснал мандалото, вратата се открехна достатъчно, за да загатне профила на пазач, който носеше светилник.

— Добър вечер — измънках. — Исаак, нали?

Пазачът ме изгледа, без да мигне. Отблясъците от светилника ваеха ъгловатите му черти в кехлибарено и яркочервено, като му придаваха несъмнена прилика с дяволчето от мандалото.

— Вие сте Семпере син — промърмори уморено той.

— Имате отлична памет.

— А вие имате кошмарен усет за време. Знаете ли колко е часът?

Стоманеният му поглед вече бе съзрял книгата изпод сакото ми. Исаак направи въпросително движение с глава. Измъкнах романа и му го показах.

— Каракс — рече той. — В тоя град трябва да има най-много десет души, които да го знаят или да са чели тази книга.

— Ами един от тях се е заканил да я изгори. Не се сетих за по-добро скривалище.

— Това е гробище, а не огнеупорна каса.

— Именно. На тази книга това й трябва — да я погребат там, където никой няма да я намери.

Исаак хвърли подозрителен поглед към уличката. Отвори вратата по-широко и ми направи знак да се вмъкна вътре. Тъмният и бездънен коридор миришеше на изгорял восък и на влага. В мрака се чуваше пресеклив звук от капки. Исаак ми даде да подържа светилника, докато вадеше от палтото си връзка ключове, за която би му завидял някой тъмничар. С помощта на някакво тайнствено знание откри сред тях нужния и го пъхна в една ключалка, защитена от стъклена витринка, пълна с релета и зъбчати колелца, която напомняше музикална кутия с индустриални размери. С едно завъртане на китката механизмът изпука като автомат и видях как лостовете и осите се плъзгат в удивителен механичен балет, за да затворят вратата с мрежа от стоманени пръти, които потънаха в звезда от отвори в каменните стени.

— Това го няма даже и в Националната банка — отбелязах аз впечатлен. — Прилича на нещо, взето от Жул Верн.

— Кафка — уточни Исаак, като взе пак светилника и се отправи към дълбините на сградата. — В деня, когато проумеете, че търговията с книгите е сиромашка работа и решите да се научите как да оберете банка или да основете такава, което е едно и също, елате при мен и ще ви обясня две-три неща за ключалките.

Следвах го по коридорите, които си спомнях отпреди, покрити с фрески на ангели и химери. Исаак държеше нависоко светилника, който от време на време изпускаше мехури от смътна червеникава светлина. Накуцваше едва забележимо и разнищеното палто от фланелен плат, с което бе облечен, напомняше пелерина на погребален агент. Хрумна ми, че този човек, нещо средно между Харон и библиотекаря на Александрия, би се чувствал съвсем удобно в някой роман на Жулиан Каракс.

— Знаете ли нещо за Каракс? — запитах аз.

Исаак се спря в края на една галерия и ме погледна равнодушно.

— Не много. Само каквото са ми разказвали.

— Кой ви е разказвал?

— Някой, който го познаваше добре, или поне си мислеше така.

Сърцето ми подскочи.

— Кога беше това?

— Когато още имах коса на главата си. Вие трябва да сте били още в пелени и, честно казано, май не сте претърпели голямо развитие оттогава. Погледнете се само: целият треперите — рече той.

— То е, защото дрехите ми са мокри, пък и тук е студено.

— Друг път ме уведомете отрано и ще запаля централното отопление, за да ви посрещна както подобава, цвете мило. Хайде, елате. Тук е моят кабинет, където има печка и нещо, с което да се наметнете, докато ви сушим дрехите. И нещо като меркурохром[4] и кислородна вода също няма да ви се отрази зле, че имате такъв вид, сякаш току-що сте излезли от полицейския участък.

— Ама наистина, не се тревожете.

— Не се тревожа. Правя го заради себе си, не заради вас. Прекрачи ли човек онази врата, правилата ги определям аз и тук единствените мъртъвци са книгите. Да не вземете да пипнете някоя пневмония, та да се наложи да се обаждам в моргата. По-късно ще се погрижим за книгата. За трийсет и осем години не съм видял ни една, която да може да бяга.

— Не зная как да ви се отблагодаря…

— Стига празни приказки. Ако съм ви пуснал да влезете, то е само от уважение към баща ви, иначе щях да ви оставя на улицата. Последвайте ме, моля. И ако се държите прилично, може би ще ви разкажа какво зная за вашия приятел Жулиан Каракс.

С ъгълчето на окото си забелязах как по лицето му пробяга дяволита усмивка, когато си мислеше, че не го гледам. Исаак очевидно се наслаждаваше на ролята си на зловещ Цербер. Аз също се усмихнах вътрешно. Вече нямах и капка съмнение на кого принадлежи лицето на дяволчето от мандалото.

[1] Автономен град в северна Африка, срещу бреговете на Иберийския полуостров. — Бел.прев. ↑

[2] Франсеск Масиа и Люса (1859–1933) — каталонски военен, политик, президент (1932–1933) на Женералитат (Каталонското правителство). — Бел.прев. ↑

[3] Кармен Поло и Мартинес-Валдес (1900–1988) — съпруга на Франсиско Франко, най-влиятелната жена по време на неговия режим. — Бел.прев. ↑

[4] Антисептично средство. — Бел.прев. ↑

10

Исаак метна на раменете ми две тънки одеяла и ми подаде чаша с някаква димяща смес, която миришеше на топъл шоколад с ликьор.

— Тъкмо ми разправяхте за Каракс…

— Няма много за разправяне. Най-напред чух за него от Тони Кабестани, издателя. Това беше преди двайсет години, когато издателството още съществуваше. Щом се върнеше от своите пътувания до Лондон, Париж или Виена, Кабестани винаги се отбиваше тук да си побъбрим. Понеже и двамата бяхме овдовели, все се жалваше, че сега сме женени за книгите, аз — за антикварните, а той — за счетоводните. Бяхме добри приятели. При едно от посещенията си ми разказа, че тъкмо е закупил за няколко гроша правата да издаде на испански романите на някой си Жулиан Каракс, барселонец, които живеел в Париж. Това трябва да е било през ’28-ма или ’29-та година. Както изглежда, Каракс нощно време работел като пианист в един жалък бордей на Плас Пигал, а денем пишел на мизерен таван в квартал Сен Жермен. Париж е единственият град на света, където да умираш от глад все още се смята за изкуство. Каракс бе публикувал във Франция няколко романа, които във финансово отношение се оказали пълен крах. В Париж никой не давал за него и пукната пара, а Кабестани обичаше да купува на безценица.

— В такъв случаи на испански ли е пишел Каракс, или на френски?

— Кой знае, вероятно и на двата езика. Майка му била французойка, учителка по музика, струва ми се, и той от деветнайсет или двайсетгодишна възраст живеел в Париж. Кабестани казваше, че получавал ръкописите от Каракс на испански. За него беше все едно дали са превод или оригинал. Любимият език на Кабестани бяха парите, за другото не се кахъреше. Той смяташе, че с повечко късмет може би ще успее да пласира няколко хиляди бройки от романите на Каракс на испанския пазар.

— И успя ли?

Исаак сбърчи чело, докато ми наливаше още малко от подкрепителния си плач.

— Струва ми се, че най-много му провървя с „Червената къща“, от която продаде около деветдесет бройки.

— Ала все пак е продължил да издава Каракс, макар и на загуба — отбелязах аз.

— Така е. Честно казано, не зная защо. Кабестани далеч не беше романтик. Но може би всеки човек си има своите тайни… Между ’28-ма и ’36-та година публикува осем романа на Каракс. Всъщност Кабестани печелеше главно от катехизиси и от една серия розови романчета, чиято главна героиня бе някаква провинциална девойка, Виолета Ла Фльор — те се продаваха като топъл хляб по павилионите. Предполагам, че е издавал романите на Каракс само за удоволствие и за да оборва Дарвин.

— Какво стана с господин Кабестани?

Исаак въздъхна и вдигна очи нагоре.

— Какво да стане — възрастта връчва фактура на всички ни. Разболя се и го налегнаха парични проблеми. През 1936 г. големият му син пое издателството, ала той беше от ония, дето не могат да прочетат дори номера на долните си гащи. Фирмата рухна за по-малко от година. За щастие Кабестани не доживя да види какво направиха наследниците му с плода на дългогодишния му труд, нито пък какво направи войната с цялата страна. Една емболия го отнесе в нощта на Вси Светии, с кубинска пура в устата и двайсет и петгодишна девойка на коленете. Синът му беше замесен от друго тесто. Арогантен, както само кретените могат да бъдат. Първата му велика идея бе да се опита да продаде наличните книги от каталога на издателството, наследството на баща му, за да бъдат претопени в хартиена маса. Някакъв приятел, друг нехранимайко с къща в Калдетас и „Бугати“[1], успял да го убеди, че хората ще купуват на поразия любовни фоторомани и „Моята борба“, и че ще е нужна сума ти целулоза, за да се задоволи търсенето.

— И успя ли да го направи?

— Не му стигна времето. Малко след като пое юздите на издателството, някакъв тип се появил в дома му и му направил много щедра оферта. Искал да закупи всички романи на Жулиан Каракс, които все още били в наличност, и предлагал да плати за тях цена, три пъти надхвърляща пазарната им стойност.

— Стига, не ми казвайте нищо повече. Искал е да ги изгори — промълвих аз.

Исаак се усмихна, учуден.

— Ами да. Пък аз ви помислих за глупавичък, понеже толкова разпитвахте и не знаехте нищо.

— Кой е бил този човек? — попитах.

— Някой си Обер или Кубер, не си спомням добре.

— Лаин Кубер?

— Познато ли ви звучи?

— Това е името на един герой от „Сянката на вятъра“, последния роман на Каракс.

Исаак свъси вежди.

— Литературен герой?

— В романа Лаин Кубер е името, което използва дяволът.

— Малко театрално, бих казал. Но, който и да е бил, поне е имал чувство за хумор — отсъди Исаак.

Тъй като споменът от срещата ми с оня тип беше още съвсем пресен, не виждах нищо забавно в цялата работа, но реших да запазя мнението си за по-подходящ случай.

— А лицето на този Кубер, или както там му е името, било ли е обгорено, обезобразено?

Исаак ме погледна с отчасти шеговита, отчасти загрижена усмивка.

— Нямам ни най-малка представа. Човекът, който ми разказа всичко това, не го е видял лично, а го е узнал, защото на следващия ден Кабестани младши го разправил на секретарката си. За обгорени лица нищо не ми спомена. Сигурен ли сте, че тая идея не ви е хрумнала от някой радиосериал?

Поклатих глава, решен да сменя темата.

— И как завършило всичко? Синът на издателя продал ли е книгите на Кубер? — попитах.

— Тъпоумният негодник решил да изхитрува. Поискал още по-голяма сума от предложената и Кубер оттеглил офертата си. Няколко дена по-късно складът на издателство „Кабестани“ в Пуебло Нуево се подпалил и изгорял до основи малко след полунощ. При това съвсем безплатно.

Въздъхнах.

— И какво станало с книгите на Каракс? Навярно са унищожени?

— Почти всички. За щастие, секретарката на Кабестани, когато дочула за онова предложение, била обзета от някакво предчувствие и на своя глава отишла в склада и си прибрала по един екземпляр от всяко заглавие на Каракс. Именно тя поддържаше цялата кореспонденция с автора и с годините между тях се бе завързало известно приятелство. Казваше се Нурия и май беше единственият човек в издателството, а вероятно и в цяла Барселона, който четеше романите на Каракс. Нурия по начало има слабост към изгубените каузи. От малка прибираше разни животинки от улицата и ги носеше вкъщи. С течение на времето премина към осиновяване на неудачни романисти, навярно защото баща й искаше да бъде такъв, а никога не го постигна.

— Вие май я познавате много добре.

Исаак пак ми показа онази своя усмивка на куцо дяволче.

— Даже по-добре, отколкото си мисли. Тя ми е дъщеря.

Умълчах се, загризан от съмнение. Колкото повече се разгръщаше тази история, толкова по-объркан се чувствах.

— Доколкото ми е известно, Каракс се е завърнал в Барселона през 1936 г. Някои казват, че тук е умрял. Останали ли са негови роднини в града? Някой, който би могъл да знае нещо за него?

Исаак въздъхна.

— Един Господ знае. Мисля, че родителите му се били разделили още преди много време. Майката заминала за Южна Америка, където се омъжила повторно. Доколкото зная, с баща си Каракс прекъснал връзка, след като се установил в Париж.

— Защо?

— Знам ли. Хората си усложняват живота, сякаш не е достатъчно сложен и без това.

— Дали е още жив?

— Надявам се. Беше по-млад от мен, но вече излизам рядко, а от години съм престанал да чета некролози, защото познатите ми мрат като мухи, от което човек наистина се стряска. Сигурен съм обаче, че Каракс бе фамилното име на майката. Фамилията на бащата беше Фортуни. Държеше един магазин за шапки на Ронда де Сан Антонио, и доколкото зная, не се разбираше особено със сина си.

— Възможно ли е тогава при завръщането си в Барселона Каракс да се е изкушил да посети дъщеря ви Нурия, щом не е бил в добри отношения с баща си, а с нея го е свързвало някакво приятелство?

Исаак се изсмя горчиво.

— По всяка вероятност съм последният човек, с когото би споделила това. В края на краищата, аз съм й баща. Зная, че веднъж, през ’32-ра или ’33-та година, Нурия отиде в Париж по работа, свързана с издателството, и отседна в дома на Жулиан Каракс за две седмици. Това ми го каза Кабестани, защото тя самата твърдеше, че била в хотел. По онова време дъщеря ми не беше омъжена и аз надушвах, че е завъртяла главата на Каракс. Моята Нурия е от онези, които разбиват сърца, стига само да влязат в някой магазин.

— Значи са били любовници?

— Ама вие май си падате по розовите романи, а? Вижте, никога не съм се месил в личния живот на Нурия, защото и моят не е образцов. Ако някой ден имате дъщеря — подобен късмет никому не пожелавам, защото житейско правило е, че рано или късно ще му разбие сърцето — та значи, ако някой ден имате дъщеря, ще почнете неволно да делите мъжете на два вида: едни, които подозирате, че лягат с нея, и други, които не подозирате. А които отрича, че това е така, лъже най-безсрамно. Аз надушвах, че Каракс е от първите и затова ми беше все едно дали е гений или жалък нещастник, за мен винаги си оставаше един безсрамен тип.

— Може пък да сте се заблуждавали.

— Не се обиждайте, но още сте много млад и знаете за жените толкова, колкото аз знам да правя пасти от марципан.

— Не е лъжа — съгласих се аз. — А какво стана с книгите, които дъщеря ви отнесе от склада?

— Те са тук.

— Тук?

— А според вас откъде се е взела тази книга, която открихте в деня, когато ви доведе баща ви?

— Не разбирам.

Ами всъщност е доста просто. Една нощ, броени дни след пожара в склада на Кабестани, дъщеря ми Нурия се появи тук. Беше притеснена. Каза, че някой я следял и се бояла, че тъй нареченият Кубер иска да сложи ръка на книгите, за да ги унищожи. Нурия сподели, че е дошла да скрие книгите на Каракс. Влезе в голямата зала и ги скри в лабиринта от рафтове, като човек, който заравя съкровище. Не я попитах къде ги е оставила, пък и тя не ми каза. Преди да си отиде, рече, че щом успее да намери Каракс, ще се върне за тях. Стори ми се, че още е влюбена в него, но си премълчах. Попитах я дали го е виждала наскоро, дали знае нещо за него. Отвърна, че от месеци нямала никаква вест, всъщност откакто й изпратил окончателните корекции на ръкописа на последната си книга от Париж. Не бих могъл да кажа дали ме излъга. Зная само, че оттогава Нурия никога вече не получи вест от Каракс и книгите си останаха тук да събират прах.

— Мислите ли, че дъщеря ви би се съгласила да разговаря с мен за всичко това?

— Вероятно да, но не зная дали ще може да ви каже нещо, което вашият покорен слуга да не ви е казал вече. Имайте предвид, че много вода изтече оттогава. И истината е, че с нея не се погаждаме толкова добре, колкото бих искал. Виждаме се веднъж месечно. Обядваме наблизо и после тя си отива, както е дошла. Зная, че преди години се омъжи за едно добро момче — журналист и, право да си кажа, малко вятърничав, от ония, дето все се набъркват в разни политически интриги, но иначе добър по душа. Сключи граждански брак, без да кани никого. Аз научих месец по-късно. Никога не ме е запознавала със съпруга си. Микел му е името, или нещо подобно. Предполагам, че тя не се гордее особено с баща си, и не я виня. Сега вече е друга жена. Представете си, научи се даже да плете и ми казват, че е престанала да се облича като Симон дьо Бовоар. Скоро навярно ще науча, че съм станал дядо. От години дъщеря ми работи вкъщи като преводачка от френски и италиански. Наистина, не зная откъде го извади тоя талант — със сигурност не от баща си. Дайте да ви напиша адреса й, макар че не знам дали е особено добра идея да й кажете, че ви пращам аз.

Исаак надраска нещо в полето на страница от стар вестник и ми подаде изрезката.

— Благодаря ви. Никога не се знае, може би тя ще си спомни нещо…

Той се усмихна с известна тъга.

— Като малка помнеше всичко. Всичко. После децата порастват и вече не знаеш нито какво мислят, нито какво чувстват. И така трябва да бъде, предполагам. Не разправяйте на Нурия какво съм споделил с вас, а? Нека казаното тук да си остане между нас.

— Бъдете спокоен. Смятате ли, че тя още мисли за Каракс?

Исаак изпусна дълга въздишка и сведе поглед.

— Знам ли. Нямам представа дали наистина го е обичала. Тия работи всеки си ги къта в сърцето, а тя сега е омъжена жена. Аз на вашите години имах една годеница, Тересита Боадас се казваше, която шиеше престилки в текстилната фабрика „Сантамария“ на улица „Комерсио“. Тя беше на шестнайсет, с две години по-малка от мен, и беше първата жена, в която се влюбих. Хич не ме гледайте така, знам какво си мислите вие, младите — че старците никога не сме се влюбвали. Бащата на Тересита имаше количка за лед на пазара Борне и беше ням по рождение. Хабер си нямате каква уплаха преживях в деня, когато му поисках разрешение да се оженя за дъщеря му, а той пет минути стоя вторачен в мен, без да обели дума и с кирката за лед в ръка. Две години пестих, за да купя венчална халка, когато Тересита се разболя. Прихванала нещо в цеха, тъй ми рече. За шест месеца угасна от туберкулоза. Още си спомням как стенеше немият в деня, когато я погребахме в гробището на Пуебло Нуево.

Исаак потъна в дълбоко мълчание. Не смеех даже да дишам. След малко вдигна поглед и ми се усмихна.

— И таз добра, че това беше преди петдесет и пет години. Но ако трябва да съм искрен, и ден не минава, в който да не си спомня за нея, за разходките ни до руините от Световното Изложение през 1888 г. и за смеха й, когато й четях стихотворенията, които пишех в задната стая на бакалницата за колбаси и колониални стоки на чичо ми Леополдо. Спомням си даже лицето на една циганка, която ни гледа на ръка на плажа Богател и предрече, че ще си останем завинаги заедно. В известен смисъл това не бе лъжа. Тъй че какво да ви кажа? Да, мисля, че Нурия още си спомня за този мъж, макар и да не го споменава. И тъкмо това никога няма да простя на Каракс. Вие сте още много млад, но аз знам как боли от тия неща. Ако искате да знаете мнението ми, Каракс беше крадец на сърца и отнесе сърцето на дъщеря ми или в гроба, или в пъкъла. Само за едно ви моля, в случай че я видите и разговаряте с нея: да ми кажете как е тя. Разберете дали е щастлива — и дали е простила на баща си.

Малко преди зазоряване, понесъл само един светилник, Исаак ме въведе за втори път в Гробището на забравените книги. Когато се озовах там, си представих как дъщеря му е вървяла из същите тъмни и безкрайни коридори, водена от същата решимост, която тласкаше и мен: да спаси книгата. Отначало имах чувството, че си спомням маршрута, по който бях минал при първото си посещение на това място, стиснал ръката на баща си. Скоро обаче разбрах, че поради криволиците на лабиринта коридорите образуват извивки и спирали, които беше непосилно да запомниш. Три пъти се опитах да мина по един път, който уж бях запаметил, но и трите пъти лабиринтът ме върна в началната точка. Исаак ме чакаше там с усмивка.

— Смятате ли някой ден да се върнете за книгата? — попита той.

— Разбира се.

— В такъв случай навярно няма да е зле да прибегнете до малка хитрост.

— Хитрост ли?

— Младежо, май много-много не ви сече пипето, а? Спомнете си за Минотавъра.

Трябваха ми няколко секунди, за да схвана предложението му. Исаак измъкна от джоба си едно вехто джобно ножче и ми го подаде.

— Оставете по един малък белег на всеки завой, резка, която само вие да познавате. Това е старо дърво и по него има толкова драскотини и бразди, че никой няма да забележи вашите, освен ако не знае какво търси…

Последвах съвета му и отново навлязох в сърцето на лабиринта. Всеки път, когато променях посоката си, се спирах, за да издълбая по едно К и едно С на рафтовете откъм страната на коридора, по който бях избрал да вървя. Двайсет минути по-късно вече се бях изгубил напълно в недрата на кулата и мястото, на което щях да погреба книгата, ми се разкри съвсем случайно. Отдясно съзрях редица томове за освобождаване на имущество от амортизация, излезли от перото на знаменития Ховелянос[2]. В моите юношески очи такъв камуфлаж би разубедил дори най-лукавите умове. Извадих няколко от книгите и разгледах втората редица, скрита зад тези стожери от гранитна проза. Сред облачета прах няколко комедии от Моратин[3] и едно новичко издание на „Курнал и Гуелфа“[4] стояха редом с „Богословско-политически трактат“ на Спиноза. В изблик на остроумие реших да заточа Каракс между един годишник със съдебни решения от гражданските трибунали в Жерона, издаден през 1901 г., и колекция романи на Хуан Валера. За да освободя място, реших да взема сборника с поезия от Златния век, които ги разделяше, и на негово място пъхнах „Сянката на вятъра“. Сбогувах се с романа с едно намигване и отново върнах на мястото й антологията на Ховелянос, възстановявайки стената на първата редица от книги.

Тръгнах си оттам без повече церемонии, като се ръководех от знаците, които бях оставил на идване. Докато изминавах цели тунели с книги в полумрака, не можех да се отърся от едно чувство на тъга и униние, което ме сковаваше. Не можех да прогоня мисълта, че ако аз — по чиста случайност — бях открил цяла вселена в една-единствена книга, изгубена сред безкрая на този некропол, то десетки хиляди други щяха да останат неизвестни, забравени за вечни времена. Почувствах се заобиколен от милиони пренебрегнати страници, от останали без собственик вселени и души, които тънеха в океан от мрак, докато светът, пулсиращ отвъд тези стени, ден след ден неусетно губеше паметта си и колкото повече забравяше, за толкова по-мъдър се смяташе.

Вече се развиделяваше, когато се върнах у дома на улица „Санта Ана“. Предпазливо отворих вратата и се шмугнах вътре, без да паля лампата. От вестибюла се виждаше трапезарията в дъното на коридора; масата все още бе с празничната си украса. Тортата си стоеше там, недокосната, и хубавите съдове все така чакаха вечерята. Силуетът на баща ми се очертаваше неподвижен в креслото, обърнато към балкона. Беше буден и все още с официалния си костюм. Спирали дим лениво се виеха от една цигара, която той държеше между показалеца и безименния си пръст, сякаш беше писалка. От години не го бях виждал да пуши.

— Добро утро — промълви той, гасейки цигарата в един пепелник, препълнен с наполовина изпушени угарки.

Гледах го и не ми идваше наум какво да кажа. Неговият поглед оставаше скрит, тъй като стоеше срещу светлината.

— Клара се обади няколко пъти снощи, час или два след като ти излезе — рече той. — Стори ми се много загрижена. Остави съобщение да й се обадиш, независимо колко е часът.

— Не мисля повече да се виждам с Клара или да разговарям с нея — отвърнах.

Баща ми само кимна мълчаливо. Отпуснах се в един от столовете на трапезарията. Не смеех да вдигна поглед.

— Ще ми кажеш ли къде беше?

— Обикалях насам-натам.

— Изплаши ме до смърт.

В гласа му нямаше гняв, нито дори упрек, единствено умора.

— Знам. И съжалявам — отговорих аз.

— Какво е станало с лицето ти?

— Подхлъзнах се в дъжда и паднах.

— Тоя дъжд трябва да е имал добро дясно кроше. Сложи си нещо на лицето.

— А, това е дреболия. Дори не го усещам — излъгах. — Имам нужда само да се наспя. Направо съм капнал.

— Преди да си легнеш, поне си отвори подаръка — рече баща ми.

Посочи увития в целофан пакет, който бе оставил снощи на масата в трапезарията. Поколебах се за миг. Баща ми кимна. Взех пакета и го претеглих на ръка. После му го подадох, без да го отворя.

— Най-добре ще е да го върнеш в магазина. Не заслужавам никакъв подарък.

— Подаръците се правят за удоволствие на даряващия, а не заради заслугите на получаващия — отвърна баща ми. — Пък и вече не може да се върне. Хайде, отвори го.

Скъсах грижливо увитата опаковка в утринния здрач. Пакетът съдържаше кутийка от гравирано, лъскаво дърво с позлатени нитове. Усмивката ми грейна още преди да я отворя. Разтвори се с изящен звук, досущ като часовников механизъм. Отвътре кутийката бе облицована с тъмносиньо кадифе. Прочутата „Монблан Майщерщюк“ на Виктор Юго почиваше в центъра й с ослепително сияние. Взех я в ръце и я разгледах на светлината, която идваше от балкона. Върху златната щипка на запушалката й бе гравиран един надпис:

Даниел Семпере, 1950

Зинал от изумление, погледнах към баща си. Мисля, че никога не го бях виждал тъй щастлив, както ми се стори в онзи миг. Без излишни приказки той стана от креслото и силно ме прегърна. Усетих, че гърлото ми се свива и по липса на подходящи думи направо си глътнах езика.

[1] Известна марка спортни коли. — Бел.прев. ↑

[2] Гаспар Мелчор де Ховелянос (1744–1811)-испански държавник и писател, юрист. — Бел.прев. ↑

[3] Леандро Фернандес де Моратин (1760–1828) — испански поет и драматург — Бел.прев. ↑

[4] Рицарски роман от XV в. — Бел.прев. ↑

НЕПОПРАВИМ ОБРАЗ

1951–1953

11

През онази година есента покри Барселона с пелерина от окапала шума, която кръжеше из улиците като захвърлена змийска кожа. Споменът за онази далечна нощ, когато навърших шестнайсет, бе охладил мислите ми, или може би животът бе решил да ми отпусне година, в която да си отдъхна от моите комични терзания, за да започна да съзрявам. С изненада установих, че почти не мисля за Клара Барсело, за Жулиан Каракс или за онзи урод без лице, който миришеше на изгоряла хартия и се обявяваше за герой, излязъл от страниците на книга. Когато дойде ноември, вече бях живял цял месец трезво и разсъдливо, без да се доближа ни веднъж до Пласа Реал и да чакам като просяк да зърна Клара на прозореца. Заслугата за това, трябва да призная, не беше изцяло моя. Търговията с книгите се беше оживила и с баща ми не смогвахме да се отървем от работа.

— Както сме я подкарали, ще трябва да наемем още един човек, за да ни помага в търсенето на поръчките — отбеляза баща ми. — Нужен ни е някои много специален тип — наполовина детектив, наполовина поет, които да не взима скъпо и да не се плаши от невъзможни мисии.

— Струва ми се, че познавам един подходящ кандидат — отвърнах аз.

Намерих Фермин Ромеро де Торес на обичайното му място под сводовете на улица „Фернандо“. Просякът тъкмо се опитваше да сглоби първата страница на понеделнишкия вестник от парчета, измъкнати от боклукчийска кофа. Водещата новина за деня възхваляваше общественото строителство и благоустройство.

— Мили Боже! Още един язовир? — чух го да възклицава. — Тия фашисти накрая ще превърнат всички ни в народ от монахини и жаби.

— Добър ден — меко се обадих аз. — Помните ли ме?

Просякът вдигна поглед и след миг лицето му се озари от широка усмивка.

— Хей, да не ме лъжат очите ми? Как я карате, приятелю? Нали ще пийнете глътчица червено вино?

— Днес аз черпя — рекох. — Имате ли апетит?

— Е, не бих отказал една хубава яхния с миди, но съм готов да ям всичко, с което ме замерят.

Докато вървяхме към книжарницата, Фермин Ромеро де Торес ми разправи какви ли не скиталчества, които бе преживял през изминалите седмици с едничката цел да се изплъзне от силите на Държавна сигурност и най-вече от своето проклятие — някой си инспектор Фумеро, с когото явно го свързваше дълъг летопис от конфликти.

— Фумеро ли? — попитах аз. Сетих се, че така се казвал и войникът, убил бащата на Клара Барсело в крепостта Монжуик в началото на войната.

Човечецът кимна, блед и покрусен. Изглеждаше недохранен, мръсен и направо вонеше от месеците живот, прекарани на улицата. Клетникът нямаше никаква представа къде го водя и долових в очите му известна боязън, сетне нарастваща тревога, които се мъчеше да скрие зад неспирното си дърдорене. Когато стигнахме до дюкяна, той ми хвърли угрижен поглед.

— Моля, заповядайте. Това е книжарницата на баща ми, с когото искам да ви запозная.

Просякът се превърна в кълбо от нечистотия и нерви.

— Не, не, дума да не става, не съм за пред хора, а това е порядъчна фирма; ще ви изложа…

Баща ми се подаде на вратата, огледа набързо просяка, а после ми хвърли кос поглед.

— Тате, това е Фермин Ромеро де Торес.

— На вашите услуги — рече просякът, почти разтреперан.

Баща ми се усмихна ведро и му подаде ръка. Човекът не се осмели да я стисне, засрамен от външността си и от мръсотията, която покриваше кожата му.

— Е, аз по-добре да си вървя и да ви оставя — замънка той.

Баща ми внимателно го хвана за лакътя.

— Нищо подобно, моят син ми каза, че ще обядвате с нас.

Просякът ни изгледа, смаян и уплашен.

— Защо не влезете вкъщи и не си вземете една хубава гореща вана? — рече баща ми. — После, ако искате, ще се спуснем до Кан Соле.

Фермин Ромеро де Торес изпелтечи нещо неразбираемо. Баща ми, все така усмихнат, го поведе към вратата и практически трябваше едва ли не да го влачи по стълбите към апартамента, докато аз затварях дюкяна. С голямо сладкодумие и подмолни тактики успяхме да го вкараме в банята и да свалим дрипите му. Гол напомняше фотография от войната и трепереше като оскубано пиле. Имаше дълбоки следи от наранявания по китките и глезените, а торсът и гърбът му бяха покрити с такива страшни белези, че беше мъка да го гледаш. Баща ми и аз се спогледахме ужасено, но не казахме нищо.

Просякът се остави да го измием като дете, уплашено и треперещо. Докато търсех чисти дрехи в раклата, за да го облечем, чувах гласа на баща ми, който говореше неспирно. Намерих един костюм, който баща ми вече не носеше, една стара риза и някакво долно бельо. От предишното облекло на просяка дори обувките не можеха да влязат в употреба. Избрах един чифт, който баща ми обуваше много рядко, защото му бяха тесни. Завих дрипите във вестник, включително едни панталони, които на вид и цвят бяха досущ като пушена шунка, и ги хвърлих в боклукчийската кофа. Когато се върнах в банята, баща ми тъкмо бръснеше Фермин във ваната. Блед и ухаещ на сапун, той изглеждаше с двайсет години по-млад. Вече си личеше, че са се сприятелили; Фермин Ромеро де Торес, навярно под въздействието на солите за вана, си беше развързал езика.

— Повярвайте ми, господин Семпере, сам животът пожела да направя кариера в света на международната интрига, а иначе хуманитарните науки ми лежаха на сърцето. От дете усещах зова на поезията и исках да съм Софокъл или Вергилий, че от трагедията и мъртвите езици чак кожата ми настръхва. Баща ми обаче — мир на праха му — беше един ограничен твърдоглавец и все му се щеше едно от децата му да влезе в Цивилната гвардия[1], а в Бенемерита не биха приели никоя от седемте ми сестри, въпреки проблема с лицевото окосмяване, типичен за жените в моето семейство по майчина линия. На смъртния си одър моят родител ме накара да се закълна, че ако не успея да нахлупя тривърхата гвардейска шапка, ще стана поне чиновник и ще изоставя всяко желание да следвам призванието си — лириката. Аз съм старомоден и смятам, че човек трябва да слуша баща си, та дори и да е магаре, нали ме разбирате. Но даже и при това положение не мислете, че съм презрял грижите за интелекта в приключенските си години. Чел съм на поразия и бих могъл да ви изрецитирам наизуст избрани фрагменти от „Животът е сън“[2].

— Хайде, шефе, облечете тия дрехи, ако обичате; тук вашата ерудиция е извън всяко съмнение — обадих се аз, за да избавя баща си от това многословие.

Погледът на Фермин Ромеро де Торес искреше от признателност. Той излезе от ваната, целият сияещ. Баща ми го загърна с хавлиена кърпа. Просякът се смееше от неподправеното удоволствие от допира на чистата тъкан до кожата му. Помогнах му да си облече дрехите, които сигурно му бяха с десет номера по-големи. Баща ми си свали колана и ми го подаде, за да препаша Фермин.

— Сега сте направо като картина — рече баща ми. — Нали, Даниел?

— Всеки би го взел за киноартист.

— А, оставете тая работа, не съм вече, каквото бях. Какви мускули имах — същи Херкулес, но ги изгубих в затвора и оттогава…

— Че защо, на мен ми приличате на Шарл Боайе[3], поне във фигурата — възрази баща ми. — Което ми напомня, че исках да ви предложа нещо.

— За вас, господин Семпере, човек убивам, ако трябва. Само ми кажете името и ще го ликвидирам тоя тип, без да се мъчи.

— Чак дотам няма да стигнем. Имах предвид работа в книжарницата. Става дума за търсене на редки книги за нашите клиенти. Това е, кажи-речи, литературна археология; за тази цел трябва да се познават колкото класиците, толкова и основните техники на черната борса. Засега не мога да ви плащам много, но ще се храните на нашата трапеза и, докато ви намерим добър пансион, ще се настаните у нас, ако ви е удобно.

Просякът изгледа и двама ни, направо онемял.

— Какво ще кажете? — попита баща ми. — Присъединявате ли се към екипа?

Стори ми се, че Фермин Ромеро де Торес се канеше да отговори нещо, но не можа, защото в този миг избухна в плач.

С първата си заплата Фермин Ромеро де Торес си купи великолепна шапка и чифт галоши, и настойчиво покани баща ми и мен на супа с волска опашка, каквато сервираха в понеделниците в един ресторант на две пресечки от Пласа Монументал. Баща ми му беше намерил стая в един пансион на улица „Хоакин Коста“; там, благодарение на приятелството на нашата съседка Мерседитас с хазяйката, можехме да избегнем попълването на искания от полицията документ за наемателите, така че Фермин Ромеро де Торес да не бъде надушен от инспектор Фумеро и неговите хора. Понякога си спомнях за страшните белези, с които бе нашарено тялото му. Изкушавах се да го разпитам за тях, опасявайки се, че инспектор Фумеро би могъл да има пръст в тая работа, но нещо в погледа на клетия човек ми подсказваше, че е по-добре да не засягам темата. Някои ден сам щеше да ни разкаже, когато сметнеше за уместно. Всяка сутрин точно в седем Фермин ни чакаше на вратата на книжарницата, с безупречна външност и вечно засмян, готов да работи дванайсет или повече часа, без да спира. Бе открил у себе си страст към шоколада и рулцата със сладко, която не отстъпваше на възторга му от великите автори на гръцката трагедия, и поради това малко бе наддал на тегло. Бръснеше се като господинчо, приглаждаше си косата назад с брилянтин и си беше пуснал тъничък мустак, за да е в крак с модата. Месец след като излезе от онази вана, бившият просяк беше направо неузнаваем. Ала колкото и да бе зрелищна тази трансформация, онова, с което Фермин Ромеро де Торес наистина ни изуми, бяха уменията му на бойното поле. Оказа се, че детективските му инстинкти, които бях приписал на трескави измислици, се отличават с хирургическа прецизност. В неговите ръце и най-необичайните поръчки се разрешаваха за дни, ако не и за часове. Нямаше заглавие, което да не познава, нито хитрост, до която да не прибегне, за да го купи на добра цена. Със сладки приказки и винаги под измислена самоличност се промъкваше в личните библиотеки на херцогините на Авенида Пиърсън и разни дилетанти, запалени по конната езда, и сполучваше да ги убеди да му подарят търсените книги или да му ги продадат на безценица.

Трансформацията на просяка в образцов гражданин изглеждаше същинско чудо — една от онези истории, които свещениците в бедните енории разказват с такава наслада, за да илюстрират безкрайното Божие милосърдие; истории, прекалено съвършени, за да са истина, досущ като рекламите на стимуланти за коса, окачени по трамваите. Един неделен ден, три месеца и половина след като Фермин започна работа в книжарницата, телефонът в дома ни на улица „Санта Ана“ ни събуди в два часа сутринта. Беше хазяйката на пансиона, където бе отседнал нашият детектив. С пресеклив от вълнение глас тя ни обясни, че господин Ромеро де Торес се е заключил в стаята си отвътре, крещи като луд, удря по стените и се кълне, че ако някой влезе, ще си пререже гърлото със счупена бутилка.

— Не викайте полиция, моля. Ей сегичка идваме.

Отправихме се с възможно най-голяма бързина към улица „Хоакин Коста“. Беше студена нощ, с режещ вятър и катраненочерно небе. Минахме тичешком пред два стари приюта, „Каса де ла Мисерикордия“ и „Каса де ла Пиедад“, без да обръщаме внимание на погледите и шепота, долитащ от тъмните колонади, които миришеха на оборски тор и въглища. Стигнахме до ъгъла на улица „Ферландина“. „Хоакин Коста“ се простираше като процеп между редица почернели кошери и полека се стопяваше в мрака на Равал. По-големият син на хазяйката на пансиона ни чакаше на улицата.

— Повикахте ли полиция? — попита баща ми.

— Още не — отвърна момчето.

Тичешком се качихме по стълбите. Пансионът се намираше на седмия етаж и стълбата представляваше мръсна спирала, едва видима под охровата светлина на голите и уморени крушки, висящи от един оголен кабел. Доня Енкарна, вдовица на един ефрейтор от Цивилната гвардия и хазяйка на пансиона, ни посрещна на вратата на жилището, облечена в небесносин пеньоар и комплект ролки за коса в тон с него.

— Вижте, господин Семпере, това е почтен и порядъчен дом. Имам предложения в излишък и няма защо да търпя такива изпълнения — заяви тя, докато ни водеше през един тъмен коридор, който миришеше на влага и амоняк.

— Разбирам, разбирам — мънкаше баща ми.

Виковете на Фермин Ромеро де Торес раздираха стените в дъното на коридора. От полуотворените врати се подаваха изпити и уплашени лица, лица на обитатели на пансион, свикнали с водниста супа.

— Хайде, отивайте да спите, мамка му, това да не ви е театър? — кресна доня Енкарна вбесено.

Спряхме се пред вратата на стаята на Фермин. Баща ми почука лекичко с кокалчетата на пръстите си.

— Фермин? Там ли сте? Аз съм, Семпере.

От воя, който прониза стената, чак сърцето ми изстина. Даже доня Енкарна изгуби самообладанието си на матрона и притисна ръце към сърцето си, скрито под пищните гънки на обилната й гръд.

Баща ми извика отново:

— Фермин? Хайде, отворете ми.

Нашият приятел нададе нов вой, като се блъскаше в стените и крещеше мръсотии до прегракване. Баща ми въздъхна.

— Имате ли ключ от тази стая?

— Ама разбира се.

— Дайте ми го.

Доня Енкарна се поколеба. Останалите наематели пак се бяха подали в коридора с побелели от ужас лица. Виковете се чуваха навярно чак до щаба на армията.

— А ти, Даниел, тичай да доведеш доктор Баро — съвсем наблизо е, на „Риера Алта“ №12.

— Чуйте, няма ли да е по-добре да извикаме свещеник? На мен тая работа ми прилича на обсебване — предложи доня Енкарна.

— Не. Един лекар ще свърши работа. Хайде, бягай, Даниел. А вие ми дайте ключа, моля ви.

Доктор Баро беше стар ерген с упорито безсъние, който нощно време четеше Зола и гледаше триизмерни снимки на полуоблечени госпожици, за да прогонва скуката. Беше редовен клиент на книжарницата на баща ми и сам се определяше като второразреден шарлатанин, но като диагностик бе по-добър от половината нафукани лекари с елегантни кабинети на улица „Мунтанер“. Голяма част от клиентелата му се състоеше от стари фльорци от квартала и разни нещастници, които едва успяваха да му плащат, но той се грижеше за тях без оглед на това. Неведнъж го бях чувал да казва, че светът е нощно гърне, и че едничкото му желание, за да умре в мир, е футболният тим на Барселона да спечели купата на лигата поне веднъж.

Отвори ми вратата по халат, миришеше на вино и от устните му висеше угаснала цигара.

— Даниел?

— Баща ми ме праща. Спешно е.

Когато се върнахме в пансиона, заварихме доня Енкарна да ридае от чиста уплаха, останалите наематели бяха добили цвета на стара восъчна свещ, а в един от ъглите на стаята баща ми държеше в прегръдките си Фермин Ромеро де Торес. Фермин беше гол, плачеше и трепереше от ужас. В стаята цареше пълен хаос, стените бяха оплескани с кръв или може би изпражнения — не можех точно да определя. Доктор Баро бързо се ориентира в ситуацията и с жест показа на баща ми, че трябва да сложат Фермин да легне в кревата. Помогна им синът на доня Енкарна, който се опитваше да стане боксьор. Фермин стенеше и се гърчеше, сякаш някакви паразити гризяха вътрешностите му.

— Ама какво му е на тоя клетник, мили Боже? Какво му е? — току проплакваше доня Енкарна, застанала на прага, и клатеше глава.

Докторът му премери пулса, прегледа зениците му с фенерче и без да отрони дума, се зае да приготвя инжекция от един флакон, който носеше в куфарчето си.

— Дръжте го. От това ще заспи. Даниел, помогни ни.

Четиримата с общи усилия успяхме да обездвижим Фермин, който силно се разтърси, когато усети убождането от иглата в бедрото си. Мускулите му се стегнаха като стоманени въжета, но само след няколко секунди очите му се замъглиха и тялото му се отпусна неподвижно.

— Внимавайте, че тоя човек е много слабичък, да не го уморите с вашите лекарства? — обади се доня Енкарна.

— Не се тревожете, просто е заспал — отвърна докторът, докато разглеждаше белезите, с които бе покрито мършавото тяло на Фермин.

Видях го да клати глава мълчаливо.

— Копелета — промърмори той.

— От какво са тези белези? — попитах аз. — От порязване ли?

Доктор Баро пак поклати глава, без да вдига поглед. Намери едно одеяло сред бъркотията и зави пациента си.

— Това са изгаряния. Този човек е бил изтезаван — обясни той. — Такива следи остават от поялник.

Фермин спа цели два дни. Когато дойде на себе си, не помнеше нищо; само му се струваше, че преди известно време се е събудил в тъмна килия и оттам нататък спомените му се губеха. Толкова бе засрамен от държането си, че чак падна на колене да иска прошка от доня Енкарна. Закле се, че ще пребоядиса пансиона и понеже знаеше, че е много набожна, обеща да поръча да отслужат десет литургии за нея в църквата на Белен.

— Сега важното е да се оправите, и повече не ме плашете така, че съм стара вече за такива работи.

Баща ми плати щетите и помоли доня Енкарна да даде още един шанс на Фермин. Тя се съгласи на драго сърце. По-голямата част от наемателите й бяха безимотни и сам-сами на света, също като нея. Когато уплахата й премина, тя даже се привърза още повече към Фермин и го накара да й обещае, че ще взима хапчетата, които доктор Баро му беше предписал.

— Заради вас, доня Енкарна, и тухла ще глътна, ако трябва.

С времето всички почнахме да се държим така, сякаш сме забравили случката, но никога вече не си позволих да гледам несериозно на историите за инспектор Фумеро. След онзи инцидент започнахме почти всяка неделя да водим Фермин на следобедна закуска в кафене „Новедадес“, за да не го оставяме сам. После отивахме пеша до кино „Фемина“ на ъгъла на улица „Дипутасион“ и Пасео де Грасия. Един от разпоредителите беше приятел на баща ми и ни пускаше да се вмъкнем през аварийния изход на партера по средата на кинопрегледа, винаги в момента, когато Генералисимусът режеше лентата при освещаването на някое ново водохранилище — нещо, което здравата опъваше нервите на Фермин Ромеро де Торес.

— Какъв срам! — негодуваше той.

— Не обичате ли киното, Фермин?

— Между нас казано, равнодушен съм към седмото изкуство. По мое мнение то е само храна за оскотялото простолюдие, от която то затъпява още повече. По-лошо е даже от футбола и от коридата. Кинематографията се роди като средство за развлечение на невежите маси и петдесет години по-късно не се е променила много.

Това резервирано отношение се промени коренно в деня, когато Фермин Ромеро де Торес откри Карол Ломбард[4].

— Какви гърди, Иисусе, Богородице и свети Йосифе, какви гърди! — провикна се той като луд насред прожекцията. — Това не са цици, това са две платноходки!

— Млъкнете, свиня такава, или ей сега ще викна управителя — изфъфли един глас като от изповедалня на няколко редици зад нас. — Ей, срам нямат тия хора! В каква свинска страна живеем!

— Май ще е по-добре да говорите по-тихичко, Фермин — посъветвах го аз.

Фермин Ромеро де Торес не ме слушаше. Беше се изгубил в мекото полюшване на онова чудно деколте, с възторжена усмивка и очи, запленени от сладката отрова на цветното кино. След филма, докато се връщахме по Пасео де Грасия, забелязах, че нашият библиографски детектив все още е в транс.

— Май ще трябва да ви намерим жена — рекох. — Една жена ще ви разведри живота, ще видите.

Фермин Ромеро де Торес въздъхна, съзнанието му все още не можеше да се откъсне от онези прелести, които сякаш оборваха закона за гравитацията.

— От опит ли говорите, Даниел? — невинно попита той.

Аз само се усмихнах, знаейки, че баща ми ме наблюдава с ъгълчето на окото.

От този ден нататък Фермин Ромеро де Торес стана страстен любител на седмото изкуство и искаше да ходи на кино всяка неделя. Баща ми предпочиташе да си стои вкъщи и да чете, но Фермин не пропускаше прожекция. Купуваше планина от шоколадови бонбони, сядаше на седемнайсетия ред и лакомо ги поглъщаше, докато чакаше звездната поява на моментната знаменитост. Сюжетът хич не го вълнуваше и не спираше да бърбори, докато някоя дама с пищни атрибути не изпълнеше екрана.

— Мислех си за онова, дето ми го казахте оня ден — че трябва да си намеря жена — рече ми Фермин Ромеро де Торес. — Може би имате право. В пансиона дойде един нов наемател, бивш семинарист от Севиля, много духовит; от дъжд на вятър си води разни засукани женички. Ей, как се е подобрил тоя народ! Не знам как го прави — доста е слабичко момчето, нищо и никакво наглед, ама може би ги омайва с молитви. Понеже е наел съседната стая, всичко се чува при мен и ако се съди по звуковите ефекти, монахът трябва да е цял артист. Ех, какво може да направи една униформа! А вие какви жени харесвате, Даниел?

— Да си призная, не знам много за жените.

— Че то никой не знае, ни Фройд, ни те самите, ама тая работа е като електричеството — няма нужда да знаеш как действа, за да си опариш пръстите. По-смело, разкажете ми. Как ви харесват? Според мен, да ме прощават, ама една жена трябва да има налети форми, да има къде да се хване човек; а на вас, като ви гледам, май ви се нравят слабичките. Това е една гледна точка, която дълбоко уважавам, не ме разбирайте криво.

— Ако трябва да бъда откровен, нямам голям опит с жените. По-точно никакъв.

Фермин Ромеро де Торес ме изгледа внимателно, заинтригуван от това аскетично изявление.

— Мислех, че оная нощ, когато ви бяха цапардосали…

— Ако от всичко болеше само колкото от шамар…

Фермин като че ли прочете мислите ми и се усмихна съучастнически.

— Ами вижте, не се кахърете, защото най-хубавото при жените е да ги откриваш. Нищо не може да се сравни с първия път. Човек не знае какво е животът, докато не съблече жена за пръв път. Копче по копче, сякаш белиш бая горещ картоф в зимна нощ. Аааах…

След няколко секунди Вероника Лейк[5] се появи на сцената и Фермин се озова в друго измерение. Възползвайки се от едни кадри, в които чаровницата не бе на екрана, Фермин заяви, че ще посети щанда на лакомства в коридора, за да се подкрепи. След като бе гладувал месеци наред, моят приятел ядеше без мярка, но благодарение на светкавичния си метаболизъм никога не изгуби напълно онзи изпосталял, недохранен следвоенен вид. Останах сам, като почти не следях действието на екрана. Ще излъжа, ако кажа, че мислех за Клара. Мислех само за тялото й, тръпнещо под тласъците на учителя по музика, искрящо от пот и наслада. Откъснах поглед от екрана и тъкмо тогава забелязах зрителя, който бе влязъл току-що. Видях как силуетът му се придвижи към центъра на партера, шест реда преди мен, и седна. Кината са пълни със самотници, мина ми през ум. Също като мен.

Опитах се да се съсредоточа в действието, чиято нишка бях изгубил. Красавецът на екрана, циничен детектив, ала с добро сърце, тъкмо обясняваше на един второстепенен герой защо жените като Вероника Лейк са гибел за всеки истински мъж, ала все пак не ти остава нищо друго, освен да ги обичаш отчаяно и да загинеш, сразен от коварството им. Фермин Ромеро де Торес, който полека се превръщаше във вещ критик, наричаше тоя сорт филми „историята за богомолката“. Според него това бяха само фантазии на женомразци, предназначени за страдащи от запек чиновници и посърнали от скука набожни женоря, които си мечтаят да се отдадат на порока и да водят живот на най-долни развратници. Усмихнах се при мисълта за бележките под линия, които би направил моят приятел, критикът, ако не бе отишъл на рандеву с щанда за лакомства. Усмивката ми замръзна изведнъж. Зрителят, седнал шест реда пред мен, се бе обърнал и ме гледаше втренчено. Мъглявият сноп от прожектора пронизваше мрака на киносалона — повей от примигваща светлина, която едва рисуваше по екрана линии и цветни петна. Незабавно познах Кубер, мъжа без лице. Очите без клепки искряха със стоманен поглед. Устата без устни, ухилена, се облизваше в тъмното. Усетих как ледени пръсти сграбчват сърцето ми. Двеста цигулки гръмко засвириха на екрана, чуха се изстрели, викове и сцената се стопи в чернота. За миг партерът потъна в пълен мрак и усещах единствено пулса, който отекваше като удари с чук в слепоочията ми. На екрана бавно изплува нова сцена и мракът на салона се разсея в пара от синкав и пурпурен здрач. Човекът без лице бе изчезнал. Обърнах се и видях един силует да се отдалечава по коридора, разминавайки се с Фермин Ромеро де Торес, който тъкмо се връщаше от своето гастрономическо сафари. Приятелят ми намери нашия ред и пак седна на мястото си. Подаде ми шоколадче с пълнеж и ме изгледа дискретно.

— Даниел, пребледнял сте като кълка на монахиня. Добре ли сте?

Невидим дъх се носеше из партера.

— Мирише странно — отбеляза Фермин. — Като кисела пръдня на нотариус или прокурор.

— Не. Мирише на изгоряла хартия.

— Хайде, хапнете един лимонов сладкиш „Сугус“ и всичко ще ви мине.

— Не ми се яде.

— Ами вземете го все пак, че човек никога не знае кога един „Сугус“ ще го избави от беда.

Прибрах сладкиша в джоба на сакото си и преплавах през остатъка от филма, без да обръщам внимание нито на Вероника Лейк, нито на жертвите на нейния фатален чар. Фермин Ромеро де Торес напълно се бе отдал на зрелището и на своите шоколадчета. Когато прожекцията свърши и запалиха лампите, имах чувството, че съм се събудил от лош сън и се изкушавах да приема появата на оня тип в партера като илюзия, трик на паметта. Беглият му поглед в мрака обаче бе достатъчен, за да схвана посланието му. Не бе забравил нито за мен, нито за нашия договор.

[1] Цивилна гвардия, известна още като Бенемерита — испански полицейски корпус с военни и цивилни функции, основан от кралица Изабел II Испанска през 1844 г. Прилича на италианските карабинери и френската жандармерия. — Бел.прев. ↑

[2] Комедия от испанския драматург Педро Калдерон де ла Барка (1600–1681), вероятно най-известната му творба. — Бел.прев. ↑

[3] Шарл Боайе (1899–1978) — френски актьор. — Бел.прев. ↑

[4] Карол Ломбард (1908–1942) — американска актриса, една от най-прочутите комедийни актриси на Холивуд през 30-те години. — Бел.прев. ↑

[5] Вероника Лейк (1922–1973) — популярна американска филмова актриса, известна най-вече с ролите си на фатална жена през 40-те години. — Бел.прев. ↑

12

Първият резултат от появата на Фермин в живота ни бързо стана очевиден: открих, че разполагам с много повече свободно време. Когато не беше на лов за някоя екзотична книга, за да задоволи изискванията на клиентите, Фермин организираше наличностите в склада, измисляше рекламни стратегии за пропагандиране на книжарницата в квартала, лъскаше до блясък фирмената табела и витрините или бършеше с напоен в спирт парцал гърбовете на книгите, докато светнеха. При това положение реших да посветя свободните си часове на две занимания, които напоследък бях занемарил: да се помъча да разбуля загадката на Каракс и най-вече да прекарвам повече време с моя приятел Томас Агилар, който бе започнал да ми липсва.

Томас беше замислено, сдържано момче. Другите се бояха от него, защото бе с вид на грубиян, суров и заплашителен. Имаше телосложение на борец, рамене на гладиатор и твърд, пронизващ поглед. Бяхме се запознали преди много години при една схватка през първата ми седмица в йезуитското училище на улица „Каспе“. Баща му бе дошъл да го вземе след часовете, придружен от едно надменно момиче, което се оказа сестра на Томас. На шега отправих глупава забележка по неин адрес и преди да разбера какво става, Томас Агилар се стовари върху мен като порой от юмручни удари, болката от които ме пареше седмици наред. По ръст, сила и свирепост Томас ме превъзхождаше двойно. В онзи дворен двубой, заобиколен от цял хор хлапета, зажаднели за кървава битка, загубих един зъб и спечелих ново усещане за пропорция. Нямах желание да кажа на баща си или на свещениците кой ме е напердашил така, нито да им обяснявам, че бащата на моя съперник наблюдаваше побоя, доволен от зрелището и пригласящ на останалите гимназисти.

— Стана по моя вина — с тези думи дадох да се разбере, че темата е приключена.

Три седмици по-късно Томас се приближи до мен по време на междучасието. Направо се парализирах, едва жив от страх. Сега вече ще ме довърши, помислих си. Замънках нещо, но след миг разбрах, че той иска само да се извини за тупаницата, понеже знаеше, че това бе неравна и несправедлива битка.

— Аз трябва да ти поискам извинение, задето се заядох със сестра ти — рекох. — Щях да го направя още оня ден, но ти ми разцепи устата, преди да успея да кажа нещо.

Засрамен, Томас сведе очи. Гледах този плах и мълчалив великан, който бродеше из класните стаи и коридорите на училището като изгубена душа. Всички останали хлапета — и най-вече аз — се бояхме от него, никой не го заговаряше и не смееше дори да срещне погледа му. Със сведени очи, почти разтреперан, той ме попита дали искам да станем приятели. Казах, че искам. Подаде ми ръка и аз я поех. Ръкостискането му бе болезнено, но го изтърпях. Същия ден Томас ме покани на следобедна закуска у тях и ми показа сбирката от странни съоръжения, направени от разни части и железарии, която държеше в стаята си.

— Сам съм ги правил — гордо обясни той.

Не бях в състояние да проумея какво представляваха или за какво служеха тези неща, но си замълчах и само кимах възхитено. Стори ми се, че тоя самотен дангалак си бе измайсторил приятели от месинг и че аз бях първият, на когото ги представяше. Това бе неговата тайна. Аз пък му разказах за майка ми и колко много ми липсваше тя. Когато гласът ми пресекна, Томас мълчаливо ме прегърна. Бяхме на десет години. От този ден нататък Томас Агилар стана моят най-добър, а аз — неговият единствен приятел.

Въпреки войнствената си външност Томас беше миролюбива и нежна душа; самият му вид му спестяваше конфликти. Заекваше доста силно, особено в извънредно редките случаи, когато разговаряше с някой друг освен майка си, сестра си или мен. Необичайните изобретения и машинарии направо го очароваха и не след дълго открих, че аутопсира какви ли не апарати, от грамофони до сметачни машини, за да разгадае тайните им. Когато не беше в моята компания и не помагаше на баща си, Томас прекарваше по-голямата част от времето си затворен в своята стая, където конструираше някакви непонятни съоръжения. Имаше ум в излишък, но му липсваше практически усет. Интересът му към реалния свят бе съсредоточен в неща като синхронизирането на светофарите по Гран Виа, загадките на осветените фонтани на Монжуик или автоматите в увеселителния парк на Тибидабо.

Томас работеше всеки следобед в кантората на баща си и когато приключеше, понякога се отбиваше в книжарницата. Моят баща винаги проявяваше интерес към изобретенията му и все му подаряваше наръчници по механика или биографии на инженери като Айфел и Едисон, които Томас боготвореше. С годините Томас силно се привърза към баща ми и прекара цяла вечност в опити да му измайстори автоматична система за архивиране на библиографски фишове, като използваше за целта частите на стар вентилатор. Вече четири години работеше по този проект, но баща ми проявяваше неувяхващ ентусиазъм към напредъка му, за да не го обезсърчи. Донякъде се тревожех каква ще бъде реакцията на Фермин спрямо моя приятел, преди да ги запозная.

— Вие навярно сте приятелят на Даниел, изобретателят. Много ми е приятно да се запознаем. Фермин Ромеро де Торес, библиографски съветник на книжарница „Семпере“, на вашите услуги.

— Томас Агилар — заекна моят приятел с усмивка, като стисна ръката на Фермин.

— Внимавайте, че то вашето не е ръка, а хидравлична преса, а на мен ми трябват пръсти на цигулар за работата ми в тая фирма.

Томас пусна ръката му и се извини.

— Впрочем, какво е мнението ви за теоремата на Ферма[1]? — попита Фермин, като разтриваше пръстите си.

В следващия момент вече се бяха впуснали в непонятна дискусия за математически тайни, която на мен ми звучеше като китайски. Фермин винаги се обръщаше към него на „вие“ или с титлата „доктор“ и се държеше така, сякаш не забелязваше заекването на момчето. В отговор на безкрайното търпение, което Фермин проявяваше към него, Томас му носеше кутии с швейцарски шоколадови бонбони, върху чиито обложки имаше снимки на невъзможно сини езера, крави сред яркозелени пасища и часовници с кукувичка.

— Вашият приятел Томас е талантлив, но му липсва посока в тоя живот и мъничко нахалство, а без тия неща не се прави кариера — разсъждаваше Фермин Ромеро де Торес. — Ех, това е то умът на учения. Вижте например дон Алберт Айнщайн. Да измисли толкова чудесии, а първото, на което намериха практическо приложение, беше атомната бомба, и то без негово съгласие. Пък и с тоя вид на боксьор на Томас ще му е много трудно в академичните кръгове, защото в живота предразсъдъците играят главна роля.

Загрижен да спаси Томас от живот на оскъдица и липса на разбиране, Фермин бе решил, че трябва да насърчава латентното му красноречие и общителност.

— Човекът, както подобава на една добра маймуна, е социално животно и за него са свойствени другарлъкът, шуробаджанащината, мошеничеството и клюкарството като правила на етическото поведение — изтъкваше той. — Това си е чиста биология.

— Не преувеличавате ли малко?

— Ех, какъв наивник сте понякога, Даниел.

Томас бе наследил суровата си външност от своя баща, преуспяващ управител на агенция за недвижими имоти, който имаше кантора на улица „Пелайо“ до универсалния магазин „Ел Сигло“. Господин Агилар спадаше към онази порода от привилегировани умове, които винаги имат право. Човек с непоклатими убеждения, той вярваше — наред с много други неща, — че синът му страда от малодушие и умствена недостатъчност. За да компенсира тези позорни дефекти, той ангажираше какви ли не частни учители с едничката цел да вкарат в по-нормално състояние първородния му син. „Искам да се отнасяте към сина ми, сякаш е имбецил, ясен ли съм?“ Неведнъж го чувах да изрича тези слова. Учителите опитваха какво ли не, включително и молби, но Томас имаше навика да се обръща към тях само на латински — език, който владееше с достойна за самия папа лекота и на който говореше, без да заеква. Рано или късно, домашните наставници напускаха от отчаяние и от страх, че момчето е обсебено и може да им отправи някакви демонични заповеди на арамейски. Единствената надежда на господин Агилар беше, че военната служба ще направи от сина му полезен човек.

Томас имаше сестра, с година по-малка от нас — Беатрис. На нея се дължеше нашето приятелство, защото, ако не я бях видял в онзи далечен следобед, уловила ръката на баща си в очакване на края на часовете, и не ми бе хрумнало да отправя безвкусна шега по неин адрес, моят приятел никога нямаше да ме напердаши и аз никога не бих се осмелил да разговарям с него. Беа Агилар беше живо копие на майка си и баща й я ценеше като зеницата на очите си. Червенокоса и извънредно бледа, тя винаги носеше най-скъпи рокли от коприна или фина вълна. Имаше фигура на манекен и ходеше изправена като бастун, самомнителна и убедена, че е принцеса от някаква собствена приказка. Очите й бяха сини със зеленикав оттенък, но тя самата настояваше, че цветът им бил „изумруден и сапфирен“. Въпреки че бе прекарала дълги години в строго католическо училище, или може би тъкмо поради това, когато не бе под погледа на баща си, Беа пиеше анасонлийка във висока чаша, носеше копринени чорапи от елегантния магазин „Сивата Перла“ и се гримираше като онези филмови вампирки, които смущаваха сънищата на моя приятел Фермин. Аз изобщо не можех да я понасям, а тя отговаряше на неприкритата ми враждебност с вяли погледи, пълни с презрение и безразличие. Беа имаше годеник, които отбиваше военната си служба като младши лейтенант в Мурсия. Той бе зализан фалангист[2] на име Пабло Каскос Буендия и произхождаше от стара фамилия, която притежаваше множество корабостроителници в устията на галисийските реки. Младши лейтенантът Каскос Буендия, които през повечето време бе в отпуск благодарение на един свой чичо във Военното правителство, вечно държеше скучни речи за генетичното и духовно превъзходство на испанския народ и неминуемия залез на болшевишката империя.

— Маркс умря — тържествено заявяваше той.

— През 1883 г., ако трябва да бъдем точни — казвах аз.

— Ти да мълчиш, нещастник такъв, че като те фрасна, ще отхвърчиш до Ла Риоха[3].

Неведнъж улавях Беа да се усмихва на себе си пред глупостите, които дрънкаше нейният приятел, младши лейтенантът. В такива случаи тя вдигаше поглед и ме наблюдаваше с непроницаемо изражение. Аз й се усмихвах с онази вяла сърдечност, характерна за врагове във временно примирие, но бързо отвръщах очи. По-скоро бих умрял, отколкото да си го призная, но в дълбините на душата си се боях от нея.

[1] Пиер дьо Ферма (1601–1665) — френски адвокат и математик, създал модерната теория на числата. Много от твърденията му са доказани век след смъртта му, а едно от тях, т.нар. Последна теорема, едва през 1995 г. от Андрю Уайлс. — Бел.прев. ↑

[2] Фаланга — авторитарна политическа организация, основана през 1933 г. от Х. А. Примо де Ривера в опозиция на Втората Испанска република. — Бел.прев. ↑

[3] Провинция в Северна Испания. — Бел.прев. ↑

13

В началото на въпросната година Томас и Фермин Ромеро де Торес решиха да обединят своите дарби в един нов проект, който според тях щеше да освободи от военна служба моя приятел и мен. Фермин в частност не споделяше ентусиазма на господин Агилар относно армейския опит.

— Военната служба помага само да се открие какъв е процентът на идиотите сред народонаселението — твърдеше той. — И това се разбира още през първите две седмици, не е нужно да минат цели две години. Армията, бракът, църквата и банковата институция — това са четирите конника на Апокалипсиса. Да, да, смейте се, смейте се.

Анархо-либералните убеждения на Фермин Ромеро де Торес щяха да се поразклатят през един октомврийски следобед, когато по прищявка на съдбата посрещнахме в книжарницата една стара приятелка. Баща ми бе отишъл до град Аржентона, за да направи оценяване на колекция от книги, и нямаше да се върне до вечерта. Аз останах зад щанда на дюкяна, докато Фермин, с обичайните си маневри на еквилибрист, се качи на стълбата и се зае да подрежда последния рафт книги, който се намираше едва на педя от тавана. Малко преди да затворим, вече след залез-слънце, силуетът на Бернарда се очерта зад витрината. Беше облечена с дрехите, които носеше в четвъртък, свободния си ден, и ми махна с ръка. Само като я видях, ми стана светло на душата и й направих знак да влезе.

— Ах, колко сте пораснали! — възкликна тя от прага. — Едвам ви познах… вече сте цял мъж!

Прегърна ме, просълзена, като милваше главата, раменете и лицето ми, сякаш да провери дали нещо не съм се повредил в нейно отсъствие.

— Липсвате ни у дома, млади господине — рече тя, свеждайки поглед.

— И ти ми липсваше, Бернарда. Хайде, дай ми целувка.

Целуна ме плахо, а аз звучно я мляснах по двете бузи. Тя се засмя. Прочетох в очите й, че очаква да я разпитам за Клара, но нямах никакво намерение да го правя.

— Днес си много хубава, много елегантна. Как така реши да дойдеш да ни видиш?

— Е, да си кажа право, от доста време се канех да дойда, ама нали знаете как стоят нещата — все съм заета, а господин Барсело си е същинско дете, ако и да е много умен, та човек трябва просто да се вземе в ръце. А днес, видите ли, идвам, защото утре е рожденият ден на племенницата ми, тази от Сан Адриан, и искам да й направя подарък. Мислех си да й купя една хубава книга, с много текст и малко картинки, ама каквато съм тъпа и не разбирам…

Преди да успея да отговоря, книжарницата бе разтърсена от същинска експлозия, понеже от високите рафтове се сгромолясаха пълните съчинения на Бласко Ибаньес с твърда подвързия. Сепнати, Бернарда и аз погледнахме нагоре. Фермин слизаше по стълбата ловко като играч на трапец, със залепена на лицето му загадъчна усмивка и очи, лъснали от възхищение и сласт.

— Бернарда, това е…

— Фермин Ромеро де Торес, библиографски съветник на „Семпере и син“, във вашите нозе, госпожо — заяви Фермин, като пое ръката на Бернарда и я целуна церемониално.

За броени секунди Бернарда почервеня като домат.

— Ах, грешите, каква госпожа съм аз…

— Най-малкото маркиза — прекъсна я Фермин. — Аз ли няма да знам, дето се разхождам с най-фините дами от Авенида Пиърсън. Позволете ми честта да ви съпроводя до нашия отдел с класика за деца и юноши, където за щастие забелязвам, че имаме сборник с най-доброто от Емилио Салгари и епическото повествование за Сандокан.

— Ах, не знам, жития на светци не смея да взимам, защото бащата на детето беше много запален по левите идеи, нали разбирате.

— Не берете грижа, тук имам не друго, а „Тайнственият остров“ на Жул Верн, отлична приключенска история с твърде поучително съдържание, понеже е свързана с технологическия напредък.

— Ако на вас ви се струва подходящо…

Аз мълчаливо вървях след тях и наблюдавах как на Фермин му течаха лигите, а Бернарда се смущаваше от вниманието на този мършав и сладкодумен като панаирджия човечец, загледан в нея с онази жар, която пазеше за шоколадовите бонбони „Нестле“.

— А вие какво ще кажете, млади господине Даниел?

— Тук господин Ромеро де Торес е експертът; можете да му се доверите.

— Ами тогава ще взема книгата за острова, ако ми я увиете. Какво ви дължа?

— За сметка на заведението — казах аз.

— Ах, не, в никакъв случай…

— Ако позволите, госпожо, нека да е за сметка на Фермин Ромеро де Торес; така ще ме направите най-щастливия мъж в Барселона.

Бернарда изгледа и двама ни, направо онемяла.

— Ама чакайте, аз си плащам каквото купувам, а това е подарък за племенницата ми…

— Тогава навярно ще ми позволите в замяна да ви поканя на чай? — предложи Фермин, като си приглаждаше косата.

— Хайде, жено — окуражих я аз. — Ще видиш как хубаво ще си прекарате. Виж, ще ти увия това, докато Фермин си вземе сакото.

Фермин побърза да отиде в задното помещение, за да се среши, напарфюмира и да си сложи сакото. Тикнах му няколко дуро от касата, за да почерпи Бернарда.

— Къде да я заведа? — шепнешком попита той, притеснен като хлапак.

— Аз бих я завел в „Четирите котки“ — рекох. — Знам, че това заведение носи късмет в сърдечните дела.

Подадох пакета с книгата на Бернарда и й намигнах.

— Значи какво ви дължа, млади господине Даниел?

— Не зная. Друг път ще ти кажа. Книгата нямаше цена и ще трябва да питам баща ми — излъгах аз.

Видях ги да се отдалечават, хванати под ръка, и да се изгубват сред тълпата по улица „Санта Ана“, като си мислех, че може би някой там горе, на небето, бди и поне веднъж ще отпусне на тази двойка няколко трошици щастие. Закачих на витрината табелата „Затворено“. Отбих се за миг в задното помещение да прегледам книгата, в която баща ми отбелязваше поръчките, и изведнъж чух как издрънча камбанката на вратата на книжарницата. Помислих си, че навярно Фермин си е забравил нещо, или може би баща ми вече се е върнал от Аржентона.

— Хей!

Минаха няколко секунди, без да получа отговор. Продължих да разлиствам книгата с поръчките.

Чух нечии бавни стъпки в дюкяна.

— Фермин? Татко?

Пак нямаше отговор. Стори ми се, че долових сподавен смях и затворих книгата. Може би някой клиент не бе забелязал табелата „Затворено“. Тъкмо се канех да го обслужа, когато чух шум от книги, падащи от рафтовете в книжарницата. Преглътнах с мъка. Грабнах един нож за отваряне на писма и бавно се приближих до вратата на задната стая. Не смеех да извикам отново. След малко пак чух стъпките — този път се отдалечаваха. Камбанката на вратата издрънча повторно и усетих лек повей откъм улицата. Надникнах в дюкяна. Нямаше никого. Изтичах до входната врата и здраво я залостих. Поех дълбоко въздух; чувствах се като глупак и страхливец. Канех се да вляза пак в задната стая, когато зърнах къс хартия върху тезгяха. Приближих се и видях, че е снимка, стар отпечатък от фотостудио, от онези, които на времето са се печатали върху дебел картон. Краищата й бяха обгорени, а опушеното изображение като че ли бе осеяно с отпечатъци от пръсти, изцапани със сгурия. Разгледах снимката под една лампа. На нея се виждаха двойка юноши, които гледаха усмихнато към камерата. Момчето, което наглед нямаше повече от седемнайсет или осемнайсет години, бе светлокосо и с изящни, аристократични черти. Девойката навярно бе с година или две по-малка от него. Беше бледа, с изваяно лице, обкръжено от къса черна коса, която подчертаваше погледа й — очарован, замаян от радост. Той бе обвил талията й с ръка, а тя като че ли му шепнеше нещо шеговито. От това изображение лъхаше някаква топлота, която ме накара да се усмихна, сякаш в лицата на тези двама непознати бях открил стари приятели. Зад тях се виждаше витрината на магазин, пълна с шапки, които отдавна вече не бяха на мода. Съсредоточих се върху двамата младежи. Дрехите им показваха, че снимката е направена най-малко преди двайсет и пет или трийсет години. Пълна със светлина и надежда, тя обещаваше неща, които съществуват само в очите, видели малко години. Пламъците бяха погълнали почти изцяло краищата на фотографията, но все още можеше да се различи едно строго лице зад онзи остарял тезгях, един призрачен силует, смътно очертан зад гравирания върху стъклената витрина надпис.

СИНОВЕ НА АНТОНИО ФОРТУНИ

ФИРМА ОТ 1888

В нощта, когато бях отишъл повторно в Гробището на забравените книги, Исаак ми бе разказал, че Каракс е използвал майчината, а не бащината си фамилия. Баща му се казвал Фортуни и имал магазин за шапки на Ронда де Сан Антонио. Разгледах отново портрета на двойката и ме обзе увереност, че младежът е Жулиан Каракс, който ми се усмихва от миналото, неспособен да види пламъците, които постепенно го обграждат.

ГРАД НА СЕНКИ

1954

14

На следващата сутрин Фермин дойде на работа, окрилен от Купидон, като все се усмихваше и си свирукаше болеро. При други обстоятелства щях да го разпитам как е преминала закуската с Бернарда, но тоя ден нямах настроение да слушам лирични изблици. Баща ми се бе уговорил да предаде една поръчка на професор Хавиер Веласкес в университетския му кабинет в единайсет сутринта. Фермин получаваше уртикария само при споменаването на въпросния академик, поради което аз предложих да отнеса книгите.

— Тоя тип е един педант, развратник и фашистки дупедавец — заяви Фермин, като вдигна юмрук в оная недвусмислена поза, която показваше, че е изпаднал в справедливо негодувание. — С жалкото си оправдание, че е професор, би се възползвал даже от Пасионария[1], ако му падне сгоден случай.

— Не се вълнувайте толкова, Фермин. Веласкес плаща много добре, винаги в аванс и ни препоръчва наляво и надясно — напомни му баща ми.

— Тези пари са опетнени с кръвта на невинни девици — възрази Фермин. — Бог ми е свидетел, че никога не съм лягал с непълнолетна жена, и не че не съм имал желание и възможност; сега ме виждате позападнал, ама едно време бях представителен и ловях око. Даже и тогава, за всеки случай и ако усетех, че момичето е лековато, изисквах документ за самоличност или, при липса на такъв, писмено родителско разрешение — само и само да не потъпча етическите норми.

Баща ми избели очи.

— С вас човек не може да спори, Фермин.

— Е, когато съм прав, прав съм и толкоз.

Взех пакета с книгите, който сам бях приготвил предната нощ — две издания на Рилке и едно апокрифно есе относно дълбочината на националното чувство, приписвано на Дарвинов последовател — и оставих баща ми и Фермин да спорят за нравите и обичаите.

Денят беше прекрасен, небето — ослепително синьо, а чистият и свеж ветрец ухаеше на есен и море. Винаги най-много съм обичал Барселона през октомври. Тогава сякаш душата на града се разхожда из улиците, а човек се чувства помъдрял само като пийне от стария фонтан на Каналетас, чиято вода през тия дни като по чудо няма вкус на хлор. Крачех пъргаво покрай ваксаджии, писарушки, които се връщаха на работа след сутрешното си кафенце, продавачи на лотарийни билети и цял балет от метачи, които лъскаха града сякаш с четка на художник, без да бързат и с прецизност на поантилисти[2]. В тия години Барселона вече почваше да се изпълва с автомобили и когато стигнах до светофара на улица „Балмес“, забелязах и на двата тротоара тълпи чиновници със сиви пардесюта и гладни погледи, които поглъщаха с очи един „Стюдбейкър“[3], както биха зяпали някоя певачка по пеньоар. Поех нагоре по „Балмес“ към Гран Виа, като си проправях път сред светофари, трамваи, автомобили и даже мотоциклети с кошове. На една витрина видях плакат на „Филипс“, който провъзгласяваше идването на нов месия — телевизията; говореше се, че тя ще промени живота ни и ще превърне всички ни в хора от бъдещето, също като американците. Фермин Ромеро де Торес, които винаги бе в течение на всякакви изобретения, вече бе предрекъл какво ще излезе от тая работа.

— Телевизията е Антихристът, друже мой Даниел; казвам ви, че само след три или четири поколения хората вече няма да знаят как да пръднат сами. Човекът ще се върне към пещерите, към средновековната варварщина и към едни състояния на тъпоумие, които даже плужеците са превъзмогнали още през плейстоцена. Тоя свят няма да загине от атомна бомба, както ни казват вестниците — не, ще загине от смях, от баналност, от факта, че си прави шега с всичко, че и лоша шега на това отгоре.

Кабинетът на професор Веласкес се намираше на втория етаж на факултета по литература, в дъното на обляна в прашна светлина галерия, която бе облицована с плочки с шахматен мотив и гледаше към южния заграден двор. Заварих професора на вратата на една аудитория. Даваше си вид, че уж слуша някаква студентка със забележителна фигура, облечена с тъмночервен костюм, който силно подчертаваше талията й и разкриваше прасци като на гръцка статуя, ослепителни във фините копринени чорапи. Професор Веласкес се славеше като донжуан и мнозина твърдяха, че сантименталното обучение на всяка уважавана госпожица остава незавършено без пословичния уикенд в някое хотелче на Пасео Де Сиджес, където да рецитира александрини на четири очи с изтъкнатия академик. Търговският ми инстинкт ми подсказа, че не е разумно да прекъсвам разговора му, затова реших да убия времето, като направя мислена рентгенография на възхитителната ученичка. Не зная дали енергичната разходка бе повдигнала духа ми, или в случая роля изиграха моите осемнайсет години и фактът, че прекарвах повече време сред музи, затворени между кориците на стари книги, отколкото в компанията на момичета от плът и кръв, които ми изглеждаха на светлинни години от призрака на Клара Барсело. Каквато и да бе причината, в оня миг, докато изучавах всяка извивка от анатомията на студентката — която бе с гръб към мен, ала въображението ми я рисуваше великолепно от всички ъгли — сякаш ми поникнаха зъби, дълги цяла педя.

— Я, че това е Даниел — възкликна професор Веласкес. — Добре, че идваш ти, а не оня палячо, който дойде последния път, оня тип с тореадорското име, дето изглеждаше или пиян, или готов за освидетелстване. Представяш ли си, хрумна му да ме пита за етимологията на думата „препуциум“, и то с една ирония, която съвсем не беше уместна.

— Това е, защото докторът му предписа много силни лекарства. Има някакъв проблем с черния дроб.

— Има си хас, сигурно кърка от сутрин до вечер — отсече Веласкес. — На ваше място щях да се обърна към полицията. Тоя тип с положителност има досие. А как му вонят краката, мили Боже! Абе край нас се мотаят сума ти скапани комуняги, които не са се къпали, откак падна Републиката.

Тъкмо се канех да измисля някое прилично извинение, за да оправдая Фермин, когато студентката, която до момента бе разговаряла с професор Веласкес, се обърна и аз направо си глътнах езика. Видях я да ми се усмихва и ушите ми пламнаха.

— Здравей, Даниел — рече Беатрис Агилар.

Кимнах за поздрав, онемял от откритието, че съм точил лиги, без да знам, за сестрата на най-добрия си приятел, за същата онази Беа, която всяваше такъв страх у мен.

— А, значи се познавате? — попита Веласкес заинтригуван.

— Даниел е стар приятел на семейството ни — обясни Беа. — И единственият, който някога е дръзвал да ми каже, че съм превзета и много се надувам.

Професорът ме погледна изумено.

— Оттогава са минали десет години — уточних аз. — Пък и не го казах на сериозно.

— Е, аз още чакам да ми се извиниш.

Веласкес се разсмя от сърце и пое пакета от ръцете ми.

— Имам чувството, че съм излишен — рече той, докато го отваряше. — А, чудесно. Слушай, Даниел, предай на баща си, че търся една книга, наречена „Убиец на маври: Младежки писма от Сеута“, от Франсиско Франко Баамонде, с предговор и бележки от Пеман.

— Смятайте, че вече е свършено. Ще ви се обадим след седмица-две.

— Разчитам на думата ти, а сега потеглям, че ме чакат трийсет и две празни глави.

Професор Веласкес ми смигна и изчезна в аудиторията, като ме остави насаме с Беа. Чудех се накъде да гледам.

— Слушай, Беа, по въпроса за оная обида, аз наистина…

— Просто се пошегувах, Даниел. Зная, че онова беше детска история, пък и Томас здравата те натупа тогава.

— Още ми държи влага.

Беа ме гледаше с усмивка, която сякаш предлагаше мир или поне временно примирие.

— Освен това имаше право, малко нещо съм превзета и понякога леко се надувам — рече Беа. — Не ти се нравя много, нали, Даниел?

Въпросът ме свари напълно неподготвен и обезоръжен. Чак се уплаших, виждайки колко лесно е да изгубиш неприязънта си към някого, когото смяташ за враг, щом той престане да се държи като такъв.

— Не, това не е вярно.

— Според Томас работата не е там, че не харесваш мен, а че не можеш да понасяш баща ми и за това трябва да плащам аз, понеже с него не смееш да се заяждаш. Не те обвинявам. На баща ми никой не смее да му излезе насреща.

Усетих как пребледнявам, но само след секунди събрах сили да кимна с усмивка.

— Изглежда, че Томас ме познава по-добре, отколкото сам се познавам.

— Хич не се чуди. Брат ми ни знае всичките като петте си пръста, само дето никога нищо не казва. Ама рече ли някой ден да отвори уста, стени ще рухнат. Знаеш ли, той много те цени.

Свих рамене и сведох поглед.

— Все говори за теб, за баща ти и за книжарницата, и за онзи ваш приятел, дето работи при вас — според Томас той е неоткрит гений. Понякога ми се струва, че за него истинското му семейство сте вие, а не онова, което има у дома.

Срещнах погледа й — твърд, открит, безстрашен. Не се сещах какво да кажа, затова само се усмихнах. Чувствах се хванат натясно от нейната откровеност и затова се загледах към двора на университета.

— Не знаех, че учиш тук.

— Първи курс съм.

— Литература?

— Според баща ми точните науки не са за слабия пол.

— Е, да. Твърде много цифри.

— Не ме е грижа, защото и без друго най-много обичам да чета, пък и тук срещам интересни хора.

— Като професор Веласкес?

Беа ме изгледа с крива усмивка.

— Може и да съм първокурсничка, но знам достатъчно, за да разбирам мъжете отдалече. Особено мъжете от неговия тип.

Запитах се към кой тип би причислила мен.

— Освен това професор Веласкес е приятел на баща ми. Двамата членуват в Съвета на Дружеството за опазване и развитие на испанската лирика и оперета.

Дадох си вид, че силно съм се впечатлил.

— Ами какво става с годеника ти, младши лейтенант Каскос Буендия?

Усмивката й угасна.

— Пабло ще излезе в отпуск за три седмици.

— Навярно си доволна.

— Много. Той е чудесно момче, макар че мога да си представя какво мислиш за него.

Съмнявам се, рекох си. Беа ме наблюдаваше с леко напрегнат вид. Щях да сменя темата, ала езикът ми ме изпревари.

— Томас казва, че ще се ожените и ще идете да живеете в Ел Ферол[4].

Кимна, без дори да мигне.

— Веднага щом Пабло отбие военната си служба.

— Сигурно просто нямаш търпение — казах аз, долавяйки злобничка нотка в гласа си — един нагъл тон, който и сам не знаех откъде се взе.

— Все ми е едно, наистина. Семейството му има имоти там, две корабостроителници, и Пабло ще отговаря за едната. Много умее да ръководи, просто има дарба за това.

— То си му личи.

Беа се насили да се усмихне.

— Пък и вече съм й се нагледала на Барселона, след толкова години…

Зърнах в погледа й тъга и умора.

— Чувал съм, че Ел Ферол е пленителен град, кипящ от живот. А за морските дарове разправят, че били направо приказни, особено морските паяци.

Беа въздъхна и поклати глава. Изглеждаше така, сякаш щеше да заплаче от яд, ако не беше прекалено горда. Вместо това се засмя невъзмутимо.

— Десет години минаха, а на теб все още ти е приятно да ме обиждаш, а, Даниел? Хайде, давай, не спирай дотук. Моя е вината, задето си помислих, че все пак бихме могли да бъдем приятели или поне да се преструваме на такива, но явно аз не струвам колкото брат ми. Извинявай, задето само ти изгубих времето.

Тя се обърна и тръгна по коридора, който водеше към библиотеката. Видях я да се отдалечава, прекосявайки белите и черни плочки, а сянката й пресичаше завесите от светлина, които падаха от прозорците на галерията.

— Беа, почакай.

Хукнах след нея, като направо се проклинах. Улових я за ръката и я спрях по средата на коридора. Тя ми хвърли изпепеляващ поглед.

— Ти ме извини. Ала грешиш, вината не е твоя, а моя. Аз не струвам колкото брат ти или теб. И ако съм те обидил, то е само от ревност към тоя идиот, годеника ти, и защото се вбесявам при мисълта, че някой като теб би го последвал в Ел Ферол или в Конго, което е все тая.

— Даниел…

— Грешиш за мен, защото наистина можем да бъдем приятели, ако ми позволиш да опитам — сега, когато знаеш колко малко струвам. Грешиш и за Барселона. Може да си мислиш, че си я опознала достатъчно, ала аз ти гарантирам, че не е така, и ще ти го докажа, стига да ми дадеш възможност.

Видях как лицето й се озари от усмивка и една бавна, безмълвна сълза се стече по бузата й.

— Дано да си прав — рече. — Ако ли не, ще кажа на брат ми и той ще ти откъсне главата като тапа.

Протегнах й ръка.

— Изглежда справедливо. Е, приятели ли сме?

Тя ми подаде своята.

— По кое време свършват лекциите ти в петък? — попитах аз.

Поколеба се за миг.

— В пет часа.

— Ще те чакам в двора точно в пет и преди да мръкне, ще ти кажа, че в Барселона има нещо, което още не си видяла, и че не можеш да отидеш в Ел Ферол с тоя кретен. Изобщо не мога да повярвам, че го обичаш, и ако тръгнеш с него, градът все ще те преследва и ще умреш от мъка.

— Изглеждаш много сигурен в себе си, Даниел.

Аз, който никога не бях сигурен дори колко е часът, кимнах с убеждението на невежия. Останах там, загледан в силуета й, който се отдалечаваше по безкрайния коридор, докато накрая се стопи в здрача, и се запитах какво всъщност съм направил.

[1] Прозвище на Долорес Ибарури Гомес (1895–1989), лидер на испанските комунисти, деятел на испанското и международното работническо движение. — Бел.прев. ↑

[2] Поантилизъм (известен още като дивизионизъм) — термин в живописта, означаващ системно използване на оптическо смесване. При този метод множество малки и разположени близо една до друга точки като че ли се сливат в окото на зрителя. — Бел.прев. ↑

[3] Марка американски автомобили. — Бел.прев. ↑

[4] Град в Северозападна Испания, известен най-вече с корабостроителниците си; родно място на Франко. — Бел.прев. ↑

15

Магазинът за шапки „Фортуни“, или каквото бе останало от него, крееше в подножието на една тясна, жалка наглед, почерняла от сажди сграда на Ронда де Сан Антонио, близо до Пласа де Гоя. Буквите, гравирани на зацапаното стъкло, още се четяха, а на фасадата все така се поклащаше табела във формата на бомбе, която обещаваше модели, направени по мярка, както и последните парижки новости. Вратата бе обезопасена с катинар, който явно не бе докосван поне от десет години. Залепих чело на стъклото, като се опитвах да зърна нещо в мрачния интериор.

— Ако сте дошли за наема, закъснели сте — рече един глас зад гърба ми. — Управителят на сградата вече си е отишъл.

Жената, която ми говореше, навярно бе около шейсетте и носеше националната униформа, типична за набожните вдовици. Чифт ролки за коса се подаваха изпод розовата кърпа на главата й, а подплатените й пантофи бяха в тон с дългите до коляното чорапи с телесен цвят. Предположих, че е портиерката на кооперацията.

— Под наем ли се дава магазинът? — попитах.

— Не сте ли дошли за това?

— По принцип не, ама знае ли човек, може и да проявя интерес.

Портиерката се навъси, като явно се опитваше да реши дали съм случаен бърборко или все пак заслужавам някакво доверие. Лепнах на лицето си най-ангелската от всичките си усмивки.

— Отдавна ли е затворен магазинът?

— Поне от дванайсет години, откак умря старецът.

— Господин Фортуни? Познавахте ли го?

— От четирийсет и осем години съм тук, млади човече.

— Тогава навярно сте познавали и сина на господин Фортуни.

— Жулиан? Ама разбира се.

Извадих от джоба си обгорената снимка и й я показах.

— Бихте ли могли да ми кажете дали младежът, който се вижда на тази снимка, е Жулиан Каракс?

Жената ме изгледа с известно недоверие. Взе фотографията и се вторачи в нея.

— Познавате ли го?

— Каракс беше моминското име на майка му — обясни портиерката с леко неодобрение. — Да, това е Жулиан. Спомням си го съвсем русичък, само че тук, на снимката, косата му изглежда по-тъмна.

— Ще можете ли да ми кажете кое е момичето до него?

— А кой пита?

— Прощавайте, казвам се Даниел Семпере. Опитвам се да науча нещо за господин Каракс, за Жулиан.

— Жулиан замина за Париж някъде през 1918-та или ’19-та година. Нали разбирате, баща му искаше да го прати в армията. Мисля, че майката го взе със себе си, за да го отърве от тая работа, горкичкия. Тук остана само господин Фортуни, горе в мансардата.

— Имате ли представа дали Жулиан някога се е връщал в Барселона?

Портиерката ме изгледа мълчаливо.

— Ама вие не знаете ли? Жулиан умря в Париж още същата година.

— Моля?

— Казвам ви, че Жулиан почина. В Париж, малко след пристигането си. По-добре да беше отишъл в армията.

— А мога ли да попитам откъде знаете това?

— Ами от баща му, откъде иначе?

Кимнах бавно.

— Разбирам. А той каза ли ви от какво е починал синът му?

— Да си призная, от стареца не научих никакви подробности. Един ден, малко след заминаването на Жулиан, пристигна писмо за него и когато споменах пред баща му, той каза, че синът му е умрял и ако пристигне нещо друго за него, направо да го хвърля. Защо ме гледате така?

— Господин Фортуни ви е излъгал. Жулиан не е умрял през 1919 г.

— Ама какво говорите?

— Жулиан е живял в Париж поне до 1935 г., след което се е върнал в Барселона.

Лицето на портиерката грейна.

— Значи е тук, в Барселона? Къде?

Кимнах, като се надявах да я насърча да ми разкаже повече.

— Света Богородице… Как ме зарадвахте само, ако наистина е жив де, защото беше много обичливо дете, малко странно и доста занесено, да, ама имаше нещо у него, което направо ти грабваше сърцето. Никакъв войник нямаше да излезе от него, то си личеше отдалече. Моята Исабелита страшно го харесваше. Представете си, по едно време даже си мислех, че ще вземат да се оженят — ех, детска му работа… Може ли пак да видя снимката?

Подадох й фотографията отново. Портиерката се взираше в нея, сякаш бе някакъв талисман, билет за връщане в годините на младостта й.

— Не е за вярване, сякаш се е завърнал тук ей сегичка… а оня проклетник да разправя, че бил умрял! Е, открай време си има такива хора — нали всичко трябва да има на тоя свят. И какво е станало с Жулиан в Париж? Сигурно е забогатял. Винаги ми се е струвало, че ще се замогне някой ден.

— Е, не съвсем. Станал е писател.

— Писал е разкази?

— Да, нещо подобно. Романи.

— За радиото ли? Ех, че хубаво. Знаете ли, хич не съм учудена. От мъничък все разправяше разни истории на хлапетиите в квартала. Понякога през лятото моята Исабелита и братовчедките й се качваха нощем горе на терасата, за да го слушат. Казваха, че никога не повтаря една и съща история два пъти. Вярно, че все ги измисляше едни такива, за мъртъвци и духове. Нали ви рекох, че си беше малко странно дете. Ама с баща като неговия по-странното е, че не беше напълно смахнат. Нищо чудно, че жена му накрая го остави, защото той хич не беше стока. Вижте сега, аз никога не си пъхам носа в чуждите работи, не съм от тия, дето връзват кусур на хората. Тоя мъж обаче не беше свестен. В една кооперация нищо не остава скрито-покрито. Той я биеше, знаете ли? Вечно се чуваха викове от техния апартамент и неведнъж се налагаше да идва полицията. Разбирам, че мъжът понякога трябва да побийва жена си, за да я накара да го уважава, не казвам, че не бива; много курвета има на тоя свят и младите момичета вече не ги възпитават като едно време. Ама на тоя му беше кеф да я пердаши за щяло и нещяло, нали ме разбирате? Бедната жена имаше само една приятелка, младо момиче на име Висентета, което живееше в апартамент 2 на четвъртия етаж. Понякога отиваше при Висентета, горката, само и само да избяга от побоищата на мъжа си. И й разправяше едни неща…

— Какви например?

Портиерката доби поверително изражение, като повдигна едната си вежда и се огледа предпазливо наоколо.

— Например, че детето не било на шапкаря.

— Кой, Жулиан? Искате да кажете, че Жулиан не е бил син на господин Фортуни?

— Така е казала французойката на Висентета, може би от озлобление или пък Бог знае защо. Момичето ми го разправи години по-късно, когато те вече не живееха тук.

— В такъв случай кой е бил истинският баща на Жулиан?

— Това французойката никога не й казала. Може и на нея самата да не й е било ясно, нали ги знаете какви са чужденците.

— Мислите ли, че затова я е биел мъжът й?

— Кой знае? Три пъти се наложи да я взимат в болница, представяте ли си, три пъти. А онази свиня имаше наглостта да разправя наляво и надясно, че сама си била виновна, че била пияница и от много къркане все падала из къщи и се удряла. На мен обаче не ми минават такива! Той вечно имаше разправии с всички съседи. Веднъж се оплака в полицията, че покойният ми съпруг, мир на праха му, откраднал от магазина му. Да, той си въобразяваше, че всички от Мурсия[1] са крадци и безделници, а ние сме от Убеда[2], представете си само…

— Споменахте ли, че ви е познато момичето, което се вижда до Жулиан на снимката?

Портиерката отново се съсредоточи върху изображението.

— Никога не съм я виждала. Много е хубавка.

— От снимката човек може да помисли, че са били сгодени — загатнах аз, за да я накарам да размърда паметта си.

Тя ми върна фотографията, като клатеше глава.

— Аз от снимки не разбирам. Доколкото зная, Жулиан нямаше приятелка, но и да е имал, на мен ли щеше да каже? Какви усилия ми струваше да разбера, че моята Исабелита се е забъркала с него… вие, младите, никога нищо не разправяте. А пък ние, старците, не знаем как да млъкнем.

— А спомняте ли си неговите приятели, някой по-специален, които да е идвал насам?

Жената сви рамене.

— Ех, много време мина оттогава. Пък и през последните години Жулиан, знаете ли, почти не се свърташе тук. Беше се сприятелил в училище с едно момче от много добро семейство — Алдая. Голяма работа бяха те! Сега вече никой не ги споменава, ама по онова време за тях се говореше като за кралското семейство. Много пари, много нещо. Това го знам, защото понякога изпращаха кола да вземе Жулиан. Ех, каква кола, да бяхте я видели! Такава и Франко няма, казвам ви. С шофьор и цялата лъскава. Моят Пако, който разбираше от коли, казваше, че била ролсрой или нещо такова. Абе биваше си я, дума да няма.

— Спомняте ли си малкото име на този приятел на Жулиан?

— Вижте, с фамилия като Алдая не ти трябват малки имена, ако разбирате какво искам да кажа. Спомням си и едно друго момче, малко вятърничаво, Микел му викаха. Мисля, че и той му беше съученик. Само не ме питайте за фамилията или как е изглеждал.

Разговорът ни като че ли бе стигнал до мъртва точка и се боях, че портиерката ще почне да губи интерес. Реших да последвам едно хрумване.

— Живее ли сега някой в апартамента на Фортуни?

— Не. Старецът умря, без да остави завещание, а жена му, доколкото зная, още си е в Буенос Айрес — не дойде даже за погребението.

— Защо пък Буенос Айрес?

— Защото не можа да избяга още по-далеч от него, мен ако питате. Не я упреквам, честно. Остави всичко в ръцете на един адвокат, много странен тип. Аз не съм го виждала никога, но дъщеря ми Исабелита, която живее на петия етаж, точно под тях, разправя, че понякога идва нощем — нали има ключ — и ходи из апартамента часове наред, а после си отива. Веднъж даже ми каза, че чула нещо като тракане на женски токчета. Та какво да ви кажа…

— Може да са били кокили — предположих.

Портиерката ме изгледа неразбиращо. За нея темата очевидно беше много сериозна.

— И през всичките тия години никой друг не е посещавал апартамента?

— Веднъж се появи един много зловещ тип, от тия, дето все ти се хилят насреща — весел уж, ама отдалече си личи що за стока е. Каза, че бил от Криминалния отряд. Искаше да види жилището.

— А обясни ли защо?

Портиерката поклати глава.

— Спомняте ли си името му?

— Инспектор не-знам-си-кой. Дори не повярвах, че е полицай. Цялата работа намирисваше, нали ме разбирате. Явно ставаше дума за нещо лично. Разкарах го, като му казах, че нямам ключ от апартамента и ако иска нещо, да се обърне към адвоката. Рече ми, че щял да дойде пак, но оттогава не съм го видяла наоколо. Много му здраве!

— А случайно да знаете името и адреса на оня адвокат?

— За тия неща ще трябва да питате управителя на сградата, господин Молинс. Кантората му е съвсем наблизо, на „Флоридабланка“ № 28, на мецанина. Кажете му, че ви праща госпожа Аурора, на вашите услуги.

— Много ви благодаря. И тъй, госпожо Аурора, значи жилището на Фортуни в момента е празно?

— Празно не е, защото никой не е изнесъл нищо през всичките тия години, откак старецът умря. Понякога даже се носи воня оттам. Според мен има плъхове и какво ли не, помнете ми думата.

— Мислите ли, че ще бъде възможно да хвърлим един поглед? Може би ще намерим нещо, което да ни подскаже какво всъщност се е случило с Жулиан…

— Ах, аз не мога да направя това. Трябва да се обърнете към господин Молинс, той отговаря за тия неща.

Усмихнах й се лукаво.

— Но вие сигурно имате сериен ключ, макар и да сте казали на оня тип, че нямате… Само не ми разправяйте, че не умирате от любопитство да разберете какво има вътре.

Доня Аурора ме погледна изкосо.

— Ама и вие сте един дявол!

Вратата поддаде като каменна плоча на гробница, с рязък стон, изпускайки навън развален, зловонен въздух. Бутнах входната врата навътре и пред мен се разкри коридор, който тънеше в мрак. Миришеше на спарено и влага. Спирали от мръсотия и прах висяха от ъглите на тавана като побелели коси. Изпочупените плочки на пода бяха покрити с нещо, което изглеждаше като слой пепел. Забелязах и нещо, подобно на следи от стъпки, които водеха към вътрешността на апартамента.

— Света Богородице — измърмори портиерката. — Че тук е по-мръсно и от курник!

— Ако предпочитате, мога да вляза и сам — предложих аз.

— Да, ще ви се. Хайде, вървете напред, а аз след вас.

Затворихме вратата зад нас и за миг, докато очите ни посвикнат с полумрака, останахме неподвижни на прага. Чувах неспокойното дишане на портиерката и долавях киселата миризма на пот, която се излъчваше от нея. Чувствах се като осквернител на гробове с душа, отровена от алчност и копнеж.

— Хей, какъв е тоя шум? — тревожно попита жената.

Нещо пърхаше в мрака, обезпокоено от присъствието ни. Стори ми се, че съзирам някаква бледа форма, която трепкаше в дъното на коридора.

— Гълъби — рекох. — Навярно са се вмъкнали през някой счупен прозорец и са си свили гнездо тук.

— Ех, хич не ги понасям тия противни птици — каза портиерката. — А как дрискат само!

— Успокойте се, доня Аурора, те нападат само когато са гладни.

Направихме още няколко крачки до края на коридора и стигнахме до трапезария, която гледаше към балкона. Виждаха се само очертанията на една разнебитена маса с опърпана покривка, която приличаше по-скоро на саван. На бдение стояха четири стола и два потънали в мръсотия остъклени шкафа, които пазеха посудата, колекция от чаши и един сервиз за чай. В единия ъгъл все още се мъдреше старото пианино на майката на Каракс. Клавишите бяха почернели, а сглобките едва се виждаха под слоя прах. Точно пред балкона мътнееше едно кресло с раирано покривало. На масичката за кафе до него почиваха очила за четене и една библия с подвързия от бледа кожа и позлатени краища, от онези, които на времето са се подарявали по случай първото причастие. Все още пазеше алената си лентичка за отбелязване на страницата.

— Вижте, в това кресло намериха стареца умрял. Според доктора е престоял така два дена. Колко тъжно е да си отидеш тъй, сам като куче. Вярно, че той си го просеше, ама все пак ми е жал.

Приближих се до креслото, в което господин Фортуни бе намерил края си. До библията имаше малка кутия с черно-бели снимки, стари портрети от фотографско студио. Коленичих да ги разгледам, почти не се решавах да ги пипна. Струваше ми се, че осквернявам спомените на един нещастен човек, ала любопитството ми все пак взе връх. На първия отпечатък се виждаше млада двойка с дете на не повече от четири години. Познах го по очите.

— А, ето ги и тях. Господин Фортуни като млад и тя с него…

— Жулиан нямаше ли братя и сестри?

Портиерката сви рамене с въздишка.

— Тука се носеха приказки, че веднъж пометнала от побоите на мъжа си, ама аз нищо не знам. Хората обичат да си чешат езиците, да си кажем право. Веднъж обаче Жулиан разправил на хлапетата в сградата, че имал сестра, която само той можел да види, че излизала от огледалата, сякаш била от пара и живеела със самия Сатана в дворец на дъното на едно езеро. Моята Исабелита цял месец след това сънуваше кошмари. В това момче наистина понякога имаше нещо нездраво.

Хвърлих бегъл поглед на кухнята. Стъклото на един малък прозорец, който гледаше към вътрешния двор, беше счупено и се чуваше как от другата страна гълъбите пляскат с криле, тревожно и враждебно.

— Всички апартаменти ли имат такова разположение? — попитах аз.

— Онези, които гледат към улицата, да, ама този е малко по-различен, защото е мансарда — обясни портиерката. — Тук са кухнята и пералното помещение, които гледат към двора. Покрай този коридор има три стаи и в дъното една баня. Когато са хубаво подредени, тия жилища изглеждат много добре, направо няма да повярвате. Това тук прилича на апартамента на моята Исабелита, само дето в момента изглежда като гроб.

— Знаете ли коя беше стаята на Жулиан?

— Първата врата е на главната спалня. Втората е на една по-малка стая. Тази ще да е, според мен.

Тръгнах по коридора. Боята по стените се лющеше на парцали. Вратата на банята в дъното беше открехната. Едно лице ме наблюдаваше от огледалото. Може да е било моето или пък на сестрата, която живеела в огледалата на апартамента. Опитах се да отворя втората врата.

— Заключена е — казах.

Портиерката смаяно ме изгледа.

— Тези врати нямат ключалки — промълви тя.

— Тази тук има.

— Ами навярно старецът е наредил да я поставят, защото в другите апартаменти…

Погледнах надолу и забелязах, че следата от стъпки в прахта водеше до заключената врата.

— Някой е влизал в стаята — рекох. — И то наскоро.

— Не ме плашете! — възкликна портиерката.

Приближих се до другата врата. Тя нямаше ключалка и когато я побутнах, поддаде с ръждив стон. В средата на стаята почиваше един стар и неоправен креват с балдахин. Чаршафите бяха пожълтели като савани. Над леглото се мъдреше разпятие. Имаше и скрин с малко огледало, леген, кана и стол. До стената стоеше шкаф с открехната вратичка. Заобиколих кревата, за да стигна до нощна масичка, покрита със стъкло, под което бяха пъхнати снимки на предшественици, погребални известия и лотарийни билети. Върху масичката бяха сложени гравирана дървена музикална кутия и джобен часовник със стрелки, замръзнали завинаги на пет и двайсет. Опитах се да навия музикалната кутия, но мелодията секна след шест ноти. Отворих чекмеджето на нощната масичка и намерих празен калъф за очила, нокторезачка, плоско джобно шишенце и медальон на Дева Мария от Лурд. Това бе всичко.

— Все някъде трябва да има ключ от онази стая — казах аз.

— Сигурно е при управителя. Вижте, май ще е най-добре да си вървим и…

Изведнъж погледът ми падна върху музикалната кутия. Повдигнах капака й и вътре открих позлатен ключ, който блокираше механизма. Взех го и музикалната кутия отново поде звънливата си песен. Разпознах една мелодия от Равел.

— Това трябва да е ключът — усмихнах се аз на портиерката.

— Чуйте, щом вратата е била заключена, значи си има някаква причина. Па макар и да е само от уважение към паметта на…

— Ако предпочитате, може да ме изчакате долу във вашия апартамент, доня Аурора.

— Ех, какъв сте дявол. Хайде, отворете я, че да мирясате най-сетне.

[1] Област в Югоизточна Испания. — Бел.прев. ↑

[2] Град в провинция Хаен, Андалусия. — Бел.прев. ↑

16

Струя студен въздух изсвири през отвора на ключалката и облиза пръстите ми, докато пъхах ключа в нея. Господин Фортуни бе наредил да поставят на вратата на незаетата стая на сина му солидна ключалка, която по размер бе три пъти колкото онази на външната врата. Доня Аурора ме гледаше с известно опасение, сякаш бяхме на път да отворим кутията на Пандора.

— Тази стая към улицата ли гледа? — попитах аз.

Портиерката поклати глава.

— Има само едно малко прозорче, отдушник, който гледа към двора.

Бутнах вратата навътре. Пред нас се откри непроницаем кладенец от мрак. Оскъдната светлина зад нас ни изпревари като смътен зрак, който едва одраска сенките. Прозорецът, който надничаше към двора, бе закрит от страниците на пожълтял вестник. Скъсах ги и тънък като игла лъч мъглява светлина проби тъмата.

— Иисусе, Богородице и свети Йосифе — измънка портиерката до мен.

Цялата стая гъмжеше от разпятия. Полюляваха се на въженца, окачени на тавана, и покриваха стените, към които бяха заковани с гвоздеи. Бяха десетки. Човек можеше да ги долови във всяко кътче, издълбани с нож по дървените мебели, начегъртани по плочките на пода, нарисувани с червена боя по огледалата. Дирята от стъпки, които стигаха до прага на стаята, можеше да се проследи в праха покрай леглото, оголено чак до пружината — скелет от тел и проядено от червеи дърво. В единия край на спалнята, точно под прозореца, имаше писалище със сгъваем капак, който бе затворен и увенчан с три метални разпятия. Отворих го предпазливо. По сглобките на дървените му части нямаше прах, което ме накара да заключа, че писалището е било отваряно неотдавна. То имаше шест чекмеджета. Ключалките им бяха разбити. Прегледах ги — празни до едно.

Коленичих пред писалището и прокарах пръстите си по драскотините на дървото. Представих си как ръцете на Жулиан Каракс са дълбали тези драскулки — неясни йероглифи, чийто смисъл се бе изгубил с времето. В дъното на писалището съгледах куп тетрадки и вазичка с моливи и писалки. Взех една от тетрадките и я разлистих. Рисунки и отделни думи. Упражнения по смятане. Несвързани фрази, цитати от книги. Недовършени стихотворения. Всички тетрадки изглеждаха еднакви. Някои рисунки се повтаряха страница след страница, с леки изменения. Вниманието ми привлече една мъжка фигура, която сякаш бе изваяна от пламъци. Друга изобразяваше нещо, което можеше да е ангел или пък влечуго, увило се около кръст. Имаше скици, които загатваха огромна, фантастична наглед къща, изградена от кули и арки като на катедрала. Линиите издаваха сигурна ръка и известен усет. Младият Каракс явно бе имал дарба за рисуване, но всички изображения бяха просто набързо нахвърляни ескизи.

Тъкмо се канех да върна последната тетрадка на мястото й, без дори да я разгледам, когато нещо се изплъзна между страниците й и падна в краката ми. Беше снимка и на нея разпознах момичето от обгорената фотография, заснета долу пред сградата, в която се намирах. Момичето позираше в разкошна градина, а зад върховете на дърветата се мержелееше силуетът на къщата, която току-що бях видял на юношеските скици на Каракс. Мигновено я познах. Това бе имението „Белият монах“ на Авенида дел Тибидабо. На гърба на снимката имаше надпис, който гласеше просто:

Пенелопе, която те обича

Пъхнах я в джоба си, затворих писалището и се усмихнах на портиерката.

— Е, видяхте ли достатъчно? — попита тя, нетърпелива да напусне това място.

— Почти — отвърнах. — Одеве ми казахте, че малко след заминаването на Жулиан пристигнало писмо за него, но баща му ви наредил да го хвърлите…

Жената се поколеба за миг, после кимна.

— Това писмо го сложих в чекмеджето на скрина във вестибюла, в случай че французойката се върне някой ден. Сигурно още си е там…

Приближихме се до скрина и отворихме най-горното чекмедже. Един посърнал плик с цвят на охра се валяше сред сбирка от спрели часовници, копчета и монети, излезли от обръщение преди двайсет години. Взех плика и го разгледах.

— Прочетохте ли го?

— Ама вие за каква ме вземате?

— Не се обиждайте. Това би било най-естественото нещо при тези обстоятелства — щом сте мислели, че бедният Жулиан е починал…

Портиерката сви рамене, наведе очи и тръгна към вратата. Възползвах се от този момент, за да пъхна писмото във вътрешния джоб на сакото си и да затворя чекмеджето.

— Вижте, само да не останете с някакви погрешни впечатления — обади се портиерката.

— Разбира се, че няма. Та какво казваше писмото?

— Любовно беше, като ония истории по радиото, ама още по-тъжно, защото звучеше, сякаш е истина. Чак ми се доплака, като го четох.

— Нежна душа сте, доня Аурора.

— А пък вие сте един дявол!

Същия следобед, след като се сбогувах с доня Аурора и й обещах да я държа в течение на моите разследвания относно Жулиан Каракс, отидох до кантората на управителя на жилищния блок. Господин Молинс бе виждал и по-добри времена, а сега крееше в мърлява кантора, забутана на първия етаж на една сграда на улица „Флоридабланка“. Молинс се оказа весел и самодоволен индивид, който не изпускаше от устата си наполовина изпушена пура, поникнала сякаш от мустака му. Беше трудно да се определи дали е заспал или буден, защото дишането му напомняше хъркане. Имаше мазна, зализана над челото коса и лукави свински очички. За костюма, с който бе облечен, на битпазара Енкантес не биха му дали и десет песети, но той компенсираше това с крещяща вратовръзка в тропически цветове. Ако се съдеше по вида на кантората, управителят едва ли управляваше нещо друго освен разни буболечки и катакомбите, останали от една отдавна отминала Барселона.

— В момента правим някои преустройства — рече Молинс с извинителен тон.

За да разчупя леда, небрежно споменах името на доня Аурора, сякаш ставаше дума за стара приятелка на семейството.

— Ех, каква хубавица беше на младини — отбеляза той. — С годините доста понатежа, ама то пък и аз не съм вече същият. Не ме гледайте какъв съм сега, на вашата възраст бях същински Адонис. Момичетата на колене ме молеха да ги обслужа или даже бебета да им направя. Ех, тоя двайсети век е пълен боклук. С какво мога да ви бъда полезен, младежо?

Разправих му една що-годе правдоподобна история за предполагаема далечна роднинска връзка със семейство Фортуни. След като побъбрихме около пет минути, Молинс се завлече до архива си и ми даде адреса на адвоката, който отговарял за делата на Софи Каракс, майката на Жулиан.

— Я да видим… Хосе Мария Рекехо. Улица „Леон XIII“, №59. Само че кореспонденцията му я пращаме два пъти годишно до една пощенска кутия в централната поща на Виа Лайетана.

— Познавате ли господин Рекехо?

— Случвало се е да разговарям със секретарката му по телефона. Всъщност с него поддържаме отношения само по пощата и с това се занимава секретарката ми, а тя днес е на фризьор. Сегашните адвокати нямат време за персонално общуване, както беше някога. Не останаха благородни люде в тая професия.

Явно не бяха останали и достоверни адреси. Един бърз преглед на уличния пътеводител, оставен върху бюрото на управителя, ме убеди в онова, което вече подозирах: адресът на предполагаемия адвокат Рекехо не съществуваше. Веднага уведомих господин Молинс, който прие новината така, сякаш бе шега.

— И таз добра! — рече той със смях. — Какво ви казвах, а? Мошеници!

Управителят се облегна назад в креслото си и изпусна още един от своите хъркащи звуци.

— Случайно да имате номера на онази пощенска кутия?

— Според фиша е 2837, макар че хич не разчитам цифрите, дето ги пише моята секретарка; нали знаете, че жените не ги бива за математика, ама ги бива за…

— Мога ли да видя фиша?

— То се знае, заповядайте.

— Подаде ми фиша и аз го разгледах. Цифрите се четяха отлично. Номерът на пощенската кутия беше 2321. Потръпнах при мисълта как ли се водеха счетоводните книги в тази кантора.

— Често ли общувахте с господин Фортуни, докато беше жив? — попитах аз.

— От дъжд на вятър. Много строг човек, аскет. Спомням си, че когато научих, че французойката го е зарязала, го поканих да дойде с мен и неколцина приятелчета — щяхме да идем да помърсуваме в един приказен локал, близо до Ла Палома. Просто исках да го поразсея, нали разбирате, нищо повече. А той взе, че престана да разговаря с мен и даже не ме поздравяваше на улицата, сякаш бях невидим. Как ви се струва това?

— Просто съм вкаменен. Какво още можете да ми разкажете за семейство Фортуни? Спомняте ли си ги добре?

— Ех, други времена бяха — промълви той с носталгия. — Факт е, че познавах още дядото Фортуни, онзи, който основа шапкарницата. За сина какво да ви разправям? А жена му — е, тя беше фантастична. Каква жена! И почтена беше, въпреки всичките приказки и клюки, които се носеха за нея…

— Като например, че Жулиан не бил законен син на господин Фортуни?

— Това пък откъде го чухте?

— Нали ви казах, роднини сме. Всичко се знае.

— За тая работа нищичко не се доказа.

— Ама хората са говорели — казах аз насърчително.

— Хората обичат да си чешат езиците. Човекът не е произлязъл от маймуната, от кокошката е произлязъл.

— Та какво разправяха, значи?

— Ще пийнете ли чашчица ром? От Игуалада[1] е, ама има една карибска жичка… Екстра е.

— Не, благодаря, но ще ви правя компания. А вие ми разкажете междувременно…

Антони Фортуни, когото всички наричали „шапкаря“, се запознал със Софи Каракс през 1899 г. на стълбите на катедралата в Барселона. Току-що бил дал обет на св. Евстахий, който измежду всички светци се славел като най-усърден и най-непридирчив, когато трябвало да се сътворят чудеса в сърдечните дела. Антони Фортуни, който бил прехвърлил трийсетте и ергенлъкът вече му тежал, искал съпруга, и при това я искал начаса. Софи била млада французойка, която живеела в пансион за госпожици на улица „Риера Алта“ и давала частни уроци по солфеж и пиано на отрочетата на най-видните фамилии в Барселона. Нямала ни роднини, ни имущество, едничкият й капитал била младостта й и музикалното образование, което получила от баща си — пианист в театъра на Ним — преди той да се спомине от туберкулоза през 1886 г. Антони Фортуни, напротив, бил на път да се замогне. Току-що бил наследил предприятието на баща си — реномиран магазин за шапки на Ронда де Сан Антонио; там изучил занаята, който мечтаел някой ден да предаде на собствения си син. Софи Каракс му се видяла крехка, красива, млада, хрисима и плодовита. Св. Евстахий изпълнил молбата му съобразно репутацията си. След четири месеца настойчиво ухажване Софи приела предложението за женитба. Господин Молинс, който бил приятел на стария Фортуни, предупредил Антони, че се жени за непозната. Софи изглеждала добро момиче, но може би този брак бил прекалено удобен за нея — разумно било да се изчака поне една година… Антони Фортуни отговорил, че вече знае достатъчно за бъдещата си съпруга, а останалото не го интересувало. Оженили се в Базилика дел Пино и прекарали тридневния си меден месец в близкия курорт Монгат. Сутринта, преди да заминат, шапкарят доверително помолил господин Молинс да го посвети в мистериите на брачното ложе. Молинс му отвърнал саркастично, че за тия работи е най-добре да пита жена си. Младоженците се завърнали в Барселона само след два дена. Съседите разправяли, че на влизане в сградата Софи плачела. Години по-късно Висентета се кълняла, че чула от Софи следната история: шапкарят дори не я докоснал с пръст и когато тя се опитала да го съблазни, я нарекъл уличница и бил направо отвратен от непристойното й предложение. Шест месеца по-късно младата жена заявила на своя съпруг, че носи дете в утробата си. Дете от друг мъж.

Антони Фортуни безброй пъти бил виждал собствения си баща да удря майка му и се заел да прави онова, което смятал за редно. Спирал се само когато му се струвало, че още един удар ще я убие. При все това Софи отказвала да разкрие кой е бащата на рожбата, която носела. Антони Фортуни приложил собствената си логика и стигнал до заключението, че става дума за самия дявол, защото това била рожба на греха, а грехът няма друг баща освен Нечестивия. Убеден, че грехът се е промъкнал в дома му и между бедрата на съпругата му, шапкарят най-усърдно се заел да закача разпятия къде ли не: по стените, по вратите на всички стаи, даже по тавана. Когато Софи го заварила да осейва с разпятия спалнята, в която я бил заточил, се изплашила и със сълзи на очи го попитала дали не е полудял. Той, заслепен от ярост, се обърнал и я зашлевил. „Курва като всички останали“, процедил през зъби и я изхвърлил с ритници на площадката на стълбите, след като най-напред я съдрал от бой с колана си. На следващия ден, когато Антони Фортуни отворил вратата на апартамента си, за да слезе в магазина за шапки, Софи още била там, покрита със засъхнала кръв и трепереща от студ. Лекарите така и не успели напълно да наместят счупените кости на дясната й ръка. Софи Каракс никога вече не ще можела да свири на пиано, но затова пък щяла да роди момченце и да го нарече Жулиан в памет на баща си, когото изгубила тъй рано, както става с всичко в тоя живот. Фортуни мислел да я изхвърли от дома си, но преценил, че скандалът няма да се отрази добре на търговията му. Никой не би купувал шапки от мъж със слава на рогоносец — тия две неща някак не се връзват помежду си. Оттам насетне Софи обитавала една тъмна и студена стая в задната част на жилището. Там родила своя син с помощта на две съседки. Антони се прибрал у дома чак три дена по-късно. „Това е синът, който Бог ти е дарил — заявила Софи. — Ако искаш да накажеш някого, накажи мен, а не едно невинно създание. Детето се нуждае от дом и от баща. Моите грехове не са негови. Моля те да се смилиш над нас.“

Първите месеци били трудни и за двамата. Антони Фортуни бил взел решението да понижи жена си до ранга на слугиня. Вече не споделяли нито леглото, нито трапезата и рядко разменяли дума, освен когато трябвало да се реши някой битов въпрос. Веднъж месечно, обикновено по време на пълнолуние, Антони Фортуни се появявал призори в спалнята на Софи и без да обели дума, се опитвал да обладае бившата си съпруга устремно, ала твърде непохватно. Възползвайки се от тези редки и войнствени мигове на интимност, Софи се мъчела да спечели благоразположението му, като му шепнела любовни слова и го милвала с вещи ръце. Шапкарят обаче не бил човек, който си пада по фриволности, и поривът на желанието му се изпарявал за минути, ако не и за секунди. От тези припрени и груби нападения не се родили деца. След няколко години Антони Фортуни окончателно спрял да посещава спалнята на Софи и добил навика да чете Светото писание чак до зори, търсейки в него утеха за своите терзания.

С помощта на Евангелията шапкарят се мъчел да запали в сърцето си някаква любов към това дете с дълбок поглед, което обичало да се шегува с всичко и откривало сенки там, където нямало такива. Въпреки усилията си не чувствал малкия Жулиан като своя плът и кръв, нито разпознавал у него коя да е част от себе си. Детето от своя страна явно не проявявало особен интерес нито към шапките, нито към поученията на катехизиса. По Коледа Жулиан се забавлявал, като размествал фигурките в коледните ясли и плетял сюжети, в които тримата влъхви от Изтока отвличали бебето Иисус със зли намерения. Скоро добил натрапчивия навик да рисува ангели с вълчи зъби и да съчинява истории за призраци с качулки, които излизали от стените и ядели мислите на хората, докато последните спели. С времето шапкарят изгубил всяка надежда да вкара това момче в правия път. Детето не било Фортуни и никога нямало да бъде. Твърдяло, че в училище скучае и се връщало у дома с тетрадки, целите изпонадраскани с чудовищни създания, крилати змейове и сгради, които били живи, вървели и поглъщали непредпазливите. Още тогава било ясно, че фантазията и измислицата го вълнуват далеч по-силно от ежедневната действителност, която го заобикаляла. От всички разочарования, струпали се през живота му, никое не причинявало на Антони Фортуни такава мъка като това дете, което му изпратил самият дявол, за да се поглуми с него.

На десет години Жулиан заявил, че иска да бъде художник като Веласкес. Сънувал, че се залавя с платна, които великият майстор на четката не смогнал да нарисува през живота си, защото, по думите на Жулиан, бил принуден да изгуби толкова време с портрети на умствено изостанали кралски особи. На всичкото отгоре на Софи й хрумнало да му дава уроци по пиано, навярно за да облекчи самотата си и да си припомни собствения си баща. Жулиан, който обожавал музиката, живописта и всички неща, смятани за безполезни в човешкото общество, бързо изучил основите на хармонията и решил, че предпочита да съчинява собствени композиции, вместо да следва партитурите в учебника по солфеж — нещо, което било против природата. По това време Антони Фортуни все още смятал, че умствените дефекти на момчето се дължат отчасти на неговия режим на хранене, твърде повлиян от френските кулинарни навици на майка му. Било добре известно, че изобилието на маслени храни води до морално падение и притъпява интелекта. Ето защо забранил на Софи да готви с масло занапред. Резултатите обаче били далеч от очакваното.

На дванайсет години Жулиан почнал да губи трескавия си интерес към живописта и към Веласкес, но пробудените надежди на шапкаря не траяли дълго. Жулиан изоставил мечтите си за музея Прадо заради друг, далеч по-пагубен порок. Бил открил библиотеката на улица „Кармен“ и всеки свободен миг, когато баща му позволявал да се отлъчи от шапкарницата, посещавал светилището на книгите и жадно поглъщал томове с проза, поезия и история. Ден преди да навърши тринайсет години заявил, че иска да бъде някой си на име Робърт Луис Стивънсън — очевидно чужденец. Шапкарят му рекъл, че с много усилия и късмет може да стане каменоделец. По това време вече бил убеден, че синът му е просто малоумен.

Антони Фортуни често не го хващал сън и се въртял в леглото, обзет от безсилна ярост. Казвал си, че дълбоко в душата си обича това момче. Обичал и оная пачавра — макар че не заслужавала, — която го била измамила още от първия ден. Обичал ги с цялото си сърце, ала по негов си начин, който бил правилният. Едничката му молба към Бог била да му покаже как тримата биха могли да бъдат щастливи, за предпочитане пак по начина на шапкаря. Умолявал Всевишния да му изпрати някакъв знак, тих шепот, трошица от присъствието Си. Ала Бог, в Своята безкрайна мъдрост и навярно претоварен от лавината молби на толкова много изтерзани души, не му отговарял. Докато Антони Фортуни се топял от угризения и подозрения, от другата страна на стената Софи бавно гаснела, съзирайки живота си като едно крушение във вихър от разочарования, самота и вина. Не обичала мъжа, комуто служела, ала се чувствала негова и възможността да го напусне и да отиде другаде със сина си й изглеждала невъобразима. Спомняла си истинския баща на Жулиан с горчивина и с времето се научила да го мрази, да презира всичко, което представлявал — а то било единственото, за което копнеела. По липса на разговори между съпрузите почнали да се разменят викове. Обиди и остри взаимни обвинения летели из дома като ножове, ранявайки всеки, който дръзнел да се изпречи на пътя им, включително и Жулиан. След тези скандали шапкарят никога не можел да си спомни точно защо е набил жена си. Помнел само яростта и срама. Тогава се кълнял пред себе си, че това вече нямало да се повтори, че ако трябва, ще се предаде на властите, за да го тикнат зад решетките.

Антони Фортуни вярвал, че с Божията помощ ще съумее да стане по-добър човек от собствения си баща. Ала рано или късно юмруците му отново намирали нежната плът на Софи и с времето Фортуни усетил, че ако не може да я притежава като съпруг, ще го стори като палач. По този потаен начин семейство Фортуни оставило годините да преминават покрай тях, заставяйки душите и сърцата си да мълчат — дотам, че от прекалено мълчание забравили как да изразяват истинските си чувства и се превърнали в непознати, които съжителствали под един покрив, подобно на много други семейства в необятния град.

Минаваше вече два и половина, когато се върнах в книжарницата. Щом влязох, Фермин ми хвърли саркастичен поглед от върха на стълбата, на която се бе качил, за да излъска една колекция от „Национални епизоди“ на знаменития дон Бенито.

— Кого виждат очите ми? Вече си мислехме, че сте потеглили към Новия свят, Даниел.

— Забавих се по пътя. Къде е баща ми?

— Тъй като вас ви нямаше, той отиде да разнесе останалите поръчки. Поръча да ви предам, че днес следобед ще отиде в Тиана да направи оценка на личната библиотека на една вдовица. Ах, баща ви е направо вълк в овча кожа. Каза да не го чакате, за да затворите книжарницата.

— Сърдит ли беше?

Фермин поклати глава, като се спусна по стълбата с котешка пъргавина.

— Какво говорите, баща ви е светец. Пък и беше много щастлив да види, че си имате годеница.

— Какво?

Фермин ми смигна и примлясна.

— Ах, разбойник такъв, колко сте потаен! И какво момиче само — трафикът би спрял заради нея. Че и от класа — вижда се, че е била в добри училища, макар да има едно порочно пламъче в очите… Ех, ако Бернарда вече не ми беше откраднала сърцето… Впрочем още не съм ви разказал за нашата среща — искри хвърчаха, казвам ви, искри като в нощта на Еньовден…

— Фермин — прекъснах го аз, — за какво говорите, дявол да го вземе?

— За вашата годеница.

— Нямам годеница, Фермин.

— Добре де, сега вие, младите, на това му викате нещо друго — гадже или…

— Фермин, я почнете отначало. За какво говорите всъщност?

Фермин Ромеро де Торес ме изгледа объркано, събра пръстите на едната си ръка и взе да жестикулира като сицилианец.

— Да видим. Този следобед, преди час — час и половина една страхотна млада дама се отби да пита за вас. Баща ви и вашият покорен слуга лично присъствахме тук и мога да ви уверя без сянка от съмнение, че момичето не изглеждаше да е фантом. Мога да ви опиша даже ароматът й — на лавандула, само че още по-мек. Като току-що изпечена курабийка.

— А тази курабийка случайно да е казала, че ми е годеница?

— Е, не с чак толкова много думи, но с една лека усмивчица, нали ме разбирате, каза, че ще ви чака в петък следобед. А ние с баща ви просто събрахме две и две.

— Беа… — промълвих аз.

— Ergo, тя съществува — отбеляза Фермин с облекчение.

— Да, но не ми е годеница.

— Че какво чакате още?

— Тя е сестра на Томас Агилар.

— Вашият приятел, изобретателят?

Кимнах.

— Толкова по-добре. Дори да беше сестра на Хил-Роблес[2], направо е страхотна. Аз на ваше място щях да съм в пълна бойна готовност.

— Беа вече си има годеник. Един младши лейтенант, който в момента отбива военната си служба.

Фермин въздъхна с раздразнение.

— Ах, да, армията, язва на обществото и убежище за низшите маймунски инстинкти. Още по-добре, защото така ще можете да му сложите рога без никакви угризения.

— Бълнувате, Фермин. Беа ще се ожени, когато лейтенантът отбие службата си.

Фермин ме изгледа с лукава усмивка.

— Чудна работа, на мен ми намирисва, че тя няма да се ожени.

— Вие пък какво ли знаете?

— А, за жените и за други светски работи знам много повече от вас. Както ни учи Фройд, жената иска обратното на онова, което мисли или твърди, че иска — а това, строго погледнато, не е толкова страшно, защото мъжът, както е всеизвестно, се подчинява на повелята на своите детеродни и храносмилателни органи.

— Стига сте ме поучавали, Фермин, виждам накъде биете. Ако имате да ми кажете нещо, давайте направо.

— Е добре, казано кратко и ясно: девойката хич нямаше вид на такава, която може да се ожени за славния войник.

— А, тъй ли? И какъв вид имаше, ако смея да попитам?

Фермин се приближи до мен с поверително изражение.

— Страстен — рече той, като повдигна вежди загадъчно. — Имайте предвид, че това го казвам като комплимент.

Както винаги, той имаше право. Победен, реших все пак да отвърна на удара.

— Като говорим за страст, я по-добре ми разкажете за Бернарда. Имаше ли целувка, или нямаше?

— Не ме обиждайте, Даниел. Напомням ви, че разговаряте с професионалист в изкуството на съблазняването, а тая работа с целувките е за некадърници и дилетанти по пантофи. Истинската жена се завладява малко по малко. Всичко е въпрос на психология, като ловък ход в бикоборството.

— Аха, значи ви е теглила шута.

— Никой не може да тегли шута на Фермин Ромеро де Торес. Там е работата, че мъжът — ако се върнем пак към Фройд и с извинение за метафората — се сгорещява като електрическа крушка; в един миг е нажежен до червено, в следващия вече е изстинал. Женската, от друга страна — и това си е чиста наука — се нагрява като ютия, разбирате ли? Малко по малко, на бавен огън, като хубава яхния. Ама нагрее ли се веднъж, вече няма спиране — също като доменните пещи на Виская.

Премислих термодинамичните теории на Фермин.

— Значи това правите с Бернарда, а? — попитах аз. — Нагрявате ютията?

Моят приятел ми намигна.

— Тази жена е вулкан, които всеки миг ще изригне — с либидо от огнена магма и сърце на светица — рече той, облизвайки устни. — Ако трябва да направя точно сравнение, напомня ми моята малка мулатка в Хавана, която беше много набожна и все се кланяше на светците си. Ала тъй като в дъното на душата си съм старомоден кавалер, не се възползвам от жените и се задоволих само с целомъдрена целувка по бузата. Хич не бързам, нали виждате? Хубавите неща стават бавно. Някои селяндури си въобразяват, че ако хванат една жена за задника и тя не се оплаче, значи им е в кърпа вързана. Аматьори! Женското сърце е тайнствен лабиринт, твърде голямо предизвикателство за недодялания ум на мъжа-измамник. Ако искате наистина да притежавате една жена, трябва да мислите като нея, и най-напред трябва да спечелите душата й. Останалото, сладката мека обвивка, която ви отнема и разума, и добродетелта, е просто едно допълнение.

Тържествено аплодирах тази реч.

— Фермин, вие сте поет.

— Не, аз съм с Ортега и съм прагматик, защото поезията лъже, макар и красиво; а това, което ви казвам, е по-вярно и просто от резен хляб с домат. Ето какво казваше учителят: покажете ми един донжуан и аз ще ви покажа маскиран неудачник. Аз се стремя към трайното, към вечното. Вие ще ми бъдете свидетел, че ще направя Бернарда не честна жена — защото тя вече си е такава, — но поне щастлива.

Кимнах с усмивка. Ентусиазмът му беше заразителен, а речта — неотразима.

— Грижете се добре за нея, Фермин, че тя има златно сърце и вече е понесла много разочарования.

— Да не мислите, че не го виждам? Та то на челото й е написано, като печат от сдружението на вдовиците от войната. Казвам ви, че с ударите под кръста имам огромен опит и ще направя тая жена неземно щастлива, ако ще това да е последното нещо, което ще сторя на тоя свят.

— Давате ли ми думата си?

Протегна ми ръка с уверен жест като рицар тамплиер и аз я стиснах.

— Давам ви думата на Фермин Ромеро де Торес.

Този следобед работата в книжарницата бе доста замряла, имаше само неколцина зяпачи. С оглед на ситуацията предложих на Фермин да си тръгне по-рано от обичайното.

— Хайде, идете при Бернарда и я заведете на кино или да гледате витрините по улица „Пуертафериса“, хванати под ръка — тя умира за такова нещо.

Фермин не чака да го подканям още и изтича да се издокара в задната стая, където винаги държеше безупречни дрехи за преобличане и всевъзможни одеколони и помади в една тоалетна чантичка, за която би му завидяла и доня Конча Пикер[3]. Когато излезе оттам, изглеждаше като филмова звезда, само че с трийсет килограма по-лек. Носеше костюм, който бе принадлежал на баща ми, и филцова шапка, с два номера по-голяма от необходимото — проблем, който разрешаваше с помощта на смачкан на топка вестник, пъхнат под дъното на шапката.

— Между другото, Фермин, преди да си тръгнете… Исках да ви помоля за една услуга.

— Готово, слушам и изпълнявам.

— Ще ви помоля да си остане между нас, а? Нито думица на баща ми.

Фермин се ухили от ухо до ухо.

— Ах, разбойник такъв. Нещо свързано с онази хубавица, а?

— Не, става дума за разследване и интрига. Нещо от вашата област, тъй да се каже.

— Хубаво, ама аз и от момичета разбирам. Казвам ви го, за да знаете към кого да се обърнете, ако някога ви потрябва технически съвет. Абсолютно поверително, в тия работи съм като лекар. Никакви врели-некипели.

— Ще го имам предвид. Засега искам да узная чия е една пощенска кутия в централната поща на Виа Лайетана. Кутия №2321. И, ако е възможно да се разбере, интересувам се кой прибира писмата, които пристигат там. Мислите ли, че ще можете да ми помогнете?

Фермин отбеляза номера с химикалка на стъпалото си, точно под чорапа.

— Фасулска работа. На мен никое обществено учреждение не може да ми устои. Дайте ми няколко дни и ще ви предоставя пълен отчет.

— Разбрахме се — на баща ми нито дума, нали?

— Нямайте грижа, ще мълча като сфинкса на Хеопс.

— Благодаря ви. А сега вървете и приятно прекарване!

Сбогувах се с войнишки поздрав и го видях да тръгва, напет като петел, поел към курника. Не бяха минали и пет минути, когато камбанките на вратата звъннаха и ме накараха да вдигна поглед от колонките с цифри и драсканици. Току-що бе влязъл някакъв тип, скрит зад сив шлифер и филцова шапка. Имаше мустаци, тънки като молив, и сини очи със стъклен поглед. Усмихваше се като продавач, фалшиво и пресилено. Съжалих, че Фермин го няма, защото той умееше ловко да отпраща амбулантните търговци на камфор и вехтории, които от време на време се вмъкваха в книжарницата. Посетителят ми отправи мазната си, изкуствена усмивка, като взе напосоки един том от оставения близо до входа куп книги, които трябваше да бъдат подредени и оценени. С целия си вид излъчваше презрение към всичко, което се изпречваше пред погледа му. Няма да ми продадеш и „добър ден“, помислих си аз.

— Много думи, а? — рече той.

— Това е книга, а в книгите обикновено има доста думи. Какво мога да направя за вас, господине?

Мъжът върна книгата на мястото й и кимна равнодушно, без да обръща внимание на въпроса ми.

— Казвам ви, четенето е за хора, които имат много време и се чудят какво да правят. Като жените. А онези, които трябва да работят, нямат време за приказки. В тоя живот човек трябва здравата да бъхти, не мислите ли?

— Това е просто едно мнение. Нещо конкретно ли търсите?

— Не е мнение, а факт. Това й е лошото на тая страна, че никой не ще да работи. Много безделници се навъдиха, не мислите ли?

— Не зная, господине. Може и така да е. Тук, както виждате, само продаваме книги.

Мъжът се приближи до щанда; очите му се стрелкаха из дюкяна и от време на време срещаха погледа ми. Външността и маниерите му ми изглеждаха смътно познати, макар че не можех да определя откъде. Нещо у него напомняше фигурите от старинните карти за игра или за гадаене, персонаж, изскочил направо от гравюра на старопечатна книга. Видът му бе едновременно мрачен и пламенен, като някакво проклятие, пременено с най-хубавите си неделни дрехи.

— Ако ми кажете с какво мога да ви бъда полезен…

— По-скоро аз бих ви направил услуга. Вие ли сте собственик на тази фирма?

— Не, баща ми е собственикът.

— А името е…?

— Кое име, моето или на баща ми?

Мъжът ми отправи саркастична усмивка. Няма що, голям веселяк, помислих си аз.

— Значи да разбирам, че надписът „Семпере и син“ се отнася и за двама ви?

— Много сте проницателен. Мога ли да попитам каква е причината за посещението ви, щом не се интересувате от книги?

— Причината е да ви предупредя — от чиста куртоазия. Достигна до вниманието ми, че си имате вземане-даване с пропаднали хора, в частност хомосексуалисти и престъпници.

Изгледах го смаян.

— Моля?

Мъжът впи поглед в мен.

— Говоря за педеруги и крадци. Не ми казвайте, че не знаете за какво става дума.

— Боя се, че нямам ни най-малка представа, нито имам някакъв интерес да продължавам да ви слушам.

Мъжът кимна с враждебно и сърдито изражение.

— Ами тогава ще трябва просто да ме потърпите. Предполагам, че сте наясно с деянията на гражданина Федерико Флавиа.

— Дон Федерико е кварталният часовникар и е чудесен човек. Дълбоко се съмнявам, че е престъпник.

— Говорех за обратни. Известно ми е, че тоя педал посещава вашия дюкян, вероятно за да купува сантиментални романчета и порнография.

— А мога ли да попитам вас какво ви засяга това?

Вместо отговор той извади портфейла си и го постави разтворен върху тезгяха. Разпознах зацапана полицейска карта за самоличност със снимка на мъжа, на която изглеждаше малко по-млад. Прочетох текста дотам, докъдето пишеше „Главен инспектор Франсиско Хавиер Фумеро Алмунис“.

— Младежо, ще ми говорите с уважение или така ще ви накисна двамата с баща ви, че продавате болшевишки боклуци, та косите ви ще побелеят. Ясно ли е?

Исках да му отвърна нещо, но думите бяха замръзнали на езика ми.

— Както и да е, не заради тоя педал съм дошъл дотук днес. Рано или късно ще се озове в полицейския участък, като всички от неговата порода, и тогава ще го науча аз него. Това, което ме безпокои, е, че според моите сведения сте наели на работа прост крадец, криминален тип от най-лошия сорт.

— Не зная за кого говорите, инспекторе.

Фумеро пак се засмя със своето сервилно, лепкаво хихикане.

— Един Господ знае какво име използва сега. Преди години се представяше като Уилфредо Камагуей, крал на мамбото, и разправяше, че бил експерт по вуду магия, учител по танци на наследника на Бурбоните и любовник на Мата Хари. Друг път приема имената на посланици, вариететни артисти или бикоборци. Вече сме им изгубили края.

— Съжалявам, че не мога да ви помогна, но наистина не познавам никого на име Уилфредо Камагуей.

— Естествено, но все пак ви е ясно кого имам предвид, нали?

— Не.

Фумеро отново се засмя с онзи пресилен, изкуствен смях, който сякаш определяше и обобщаваше накратко цялата му личност.

— Май обичате да усложнявате нещата, а? Вижте, дошъл съм с приятелски намерения да ви предупредя, че който наема такива тъмни личности, направо си играе с огъня, а вие ме третирате като лъжец на дребно.

— Съвсем не. Признателен съм ви за посещението и за предупреждението, но мога да ви уверя, че няма ни…

— Хич не ми пробутвайте такива говна, защото ако ми скимне, ще ви опердаша хубаво и ще ви тикна в пандиза, ясно ли е? Днес обаче съм на кеф, така че ще си останете само с предупреждението. Вие сам си подбирате компанията. Щом ви допадат меки китки и крадци, значи сигурно имате по нещо и от едните, и от другите. При мен обаче нещата са ясни — или сте с мен, или сте против мен. Такъв е животът. Е, какво решаваме?

Не казах нищо. Фумеро кимна, хихикайки.

— Много добре, Семпере. Ваша си работа. Зле започнахме с вас. Ако искате проблеми, ще ги имате. Животът, знаете, не е като роман. В живота трябва да се взима страна и е пределно ясно коя сте избрали вие — страната на идиотите, които губят от глупост.

— Ще ви помоля да си вървите, ако обичате.

Той тръгна към вратата, следван от пророческото си кискане.

— Пак ще се видим. И кажете на вашия приятел, че инспектор Фумеро го държи под око и му праща много поздрави.

Посещението на злокобния инспектор и ехото на думите му опропастиха целия ми следобед. След като четвърт час се суетих зад тезгяха със стомах, свит на възел, реших да затворя книжарницата преди обичайното време и да се поразходя безцелно из улиците. Не можех да прогоня от мислите си намеците и заплахите на онзи главорез. Питах се дали трябва да предупредя баща си и Фермин за това посещение, но допуснах, че именно такова е било намерението на Фумеро: да посее сред нас съмнение, тревога, страх и несигурност. Реших, че няма да играя неговата игра. От друга страна, намеците му за миналото на Фермин ме обезпокоиха. Засрамих се от себе си, когато си дадох сметка, че за миг съм повярвал на думите на полицая. След дълго обмисляне реших да изпратя целия епизод в най-далечните кътчета на паметта си.

На път към къщи минах покрай кварталната часовникарска работилница. Дон Федерико ми махна за поздрав иззад тезгяха си и ми направи знак да вляза. Часовникарят беше приветлив и ведър човек, който никога не забравяше да честити нечий празник; в трудни мигове хората винаги можеха да се обърнат към него, уверени, че той ще намери решението на проблема. Тръпки ме побиваха при мисълта, че той е в черния списък на инспектор Фумеро, и се чудех дали да не го предупредя, макар че не се сещах как да го направя, без да се намеся в неща, които не бяха моя работа. Пообъркан от когато и да било, влязох в работилницата му и му се усмихнах.

— Как си, Даниел? Каква е тази физиономия?

— Имах лош ден — отвърнах. — Как вървят нещата, дон Федерико?

— Като по мед и масло. От ден на ден правят все по-лоши часовници, тъй че съм затрупан от работа. Ако върви все така, ще трябва да си взема помощник. Твоят приятел, изобретателят, няма ли да прояви интерес? Такива неща сигурно му идват отръки.

Не беше трудно да си представя как би приел бащата на Томас Агилар перспективата синът му да започне работа при дон Федерико, официалната пеперудка на квартала.

— Ще му предам.

— Впрочем, Дариел, тук при мен е будилникът, който баща ти ми донесе преди две седмици. Понятие си нямам какво е направил с него, но по-добре да си купи нов, отколкото да троши пари за поправка на този.

Спомних си, че понякога, в душните летни нощи, баща ми излизаше да спи на балкона.

— Сигурно го е изтървал на улицата — казах.

— А, нищо чудно. Нека да ми каже какво да направя. Мога да му набавя един „Радиант“ на много добра цена. Виж, я вземи този тук и му го дай да го изпробва. Ако му хареса, ще ми го плати по-късно, ако ли не, ще ми го върнеш.

— Много ви благодаря, дон Федерико.

Часовникарят се зае да ми пакетира въпросната чудесия.

— Висока технология — рече той със задоволство. — Впрочем, много ми хареса книгата на Греъм Грийн, която Фермин ми продаде оня ден. Тоя Фермин е първокласен служител.

Кимнах.

— Да, цена няма тоя човек.

— Забелязах, че никога не носи часовник. Кажи му да се отбие тук и ще измислим нещо по въпроса.

— Така и ще направя. Благодаря, дон Федерико.

Докато ми връчваше будилника, часовникарят ме изгледа внимателно и повдигна вежди.

— Сигурен ли си, че нищо не се е случило, Даниел? Просто един лош ден?

Отново кимнах с усмивка.

— Няма нищо, дон Федерико. Пазете се.

— Ти също, Даниел.

Когато се прибрах, заварих баща ми заспал на канапето с разтворен на гърдите му вестник. Оставих будилника на масата с бележка, на която написах: „Дон Федерико казва направо да хвърлиш стария“ и предпазливо се промъкнах в стаята си. Проснах се на леглото в полумрака и се унесох в сън, мислейки за инспектора, за Фермин и часовникаря. Когато се събудих, вече беше два часа през нощта. Надникнах в коридора и видях, че баща ми се е оттеглил в стаята си с новия будилник. Апартаментът ни тънеше в мрак и светът изведнъж ми се стори по-печално и зловещо място, отколкото бе изглеждал само преди една нощ. Осъзнах, че до момента не бях вярвал изцяло в съществуването на инспектор Фумеро. Сега той ми се струваше един на хиляда. Отидох в кухнята, налях си чаша студено мляко и се запитах дали с Фермин всичко е наред, дали е здрав и читав в своя пансион.

Когато се върнах в стаята си, се постарах да пропъдя от мислите си образа на полицая. Помъчих се да заспя отново, но усилията ми бяха безуспешни. Запалих лампата и реших да разгледам адресирания до Жулиан Каракс плик, който бях задигнал от доня Аурора сутринта и който все още носех в джоба на сакото си. Сложих го на бюрото си под светлината на настолната лампа. Хартията бе подобна на пергамент, с пожълтели назъбени краища и някак глинеста на пипане. Пощенското клеймо, бледо като сянка, отбелязваше датата „18 октомври 1919“. Восъчният печат се бе отлепил, вероятно благодарение на любезните грижи на доня Аурора. На негово място бе останало червеникаво петно като следа от начервени устни, целунали сгъвката на плика, на която се четеше адресът на подателя:

Пенелопе Алдая

Авенида дел Тибидабо № 32, Барселона

Отворих плика и измъкнах писмото, лист хартия с цвят на охра, прилежно сгънат по средата. Изписаните със синьо мастило редове се плъзгаха по листа с нервен замах, като на всеки няколко думи избледняваха полека и после отново ставаха наситени. Всичко в тази страница говореше за друга епоха: редовете — роби на мастилницата, думите, надраскани върху дебелата хартия с перодръжка, грапавата на пипане хартия. Разгънах писмото върху бюрото си и го прочетох, останал почти без дъх.

Скъпи Жулиан,

Тази сутрин научих от Хорхе, че наистина си напуснал Барселона в търсене на мечтите си. Винаги съм се бояла, че заради тези мечти никога не ще принадлежиш на мен или на когото и да било. Ще ми се да можех да те видя за последен път, да те погледна в очите и да ти кажа неща, които не зная как да споделя в писмо. Нищо не излезе така, както го бяхме замислили. Познавам те твърде добре и зная, че няма да ми пишеш и дори няма да ми изпратиш адреса си, че ще пожелаеш да станеш някой друг. Зная, че ще ме намразиш, задето не бях тук, както ти бях обещала. Сигурно ще си помислиш, че съм ти изменила, че не съм имала куража.

Толкова пъти си те представях, сам в онзи влак и убеден, че съм те предала. Много пъти се опитвах да те открия чрез Микел, но той ми каза, че вече не искаш и да знаеш за мен. Какви лъжи ти наговориха, Жулиан? Какво ти казаха за мен? Защо им повярва?

Сега разбирам, че вече съм те изгубила, че съм изгубила всичко. И все пак не мога да те оставя да си отидеш завинаги и да ме забравиш, без да ти кажа, че не ти се сърдя; знаех си го от самото начало, знаех, че ще те изгубя и че ти никога няма да видиш у мен онова, което аз видях у теб. Искам да знаеш, че те обикнах от първия ден и още те обичам, сега повече от всякога, дори и против волята ти.

Пиша ти тайно, така че никой да не разбере. Хорхе се закле, че ако някога те види пак, ще те убие. Вече не ме пускат да излизам от къщи, нито да се подавам от прозореца. Мисля, че никога няма да ми простят. Човек, на когото имам доверие, обеща да ти изпрати това писмо. Няма да споменавам името, за да не компрометирам въпросната личност. Не зная дали моите думи ще стигнат до теб. Но ако стане така и решиш да се върнеш за мен, все ще намериш начин да го направиш. Представям си те в онзи влак, докато пиша това — пълен с мечти и със сърце, разбито от предателство, побягнал от всички нас и от самия себе си. Има толкова неща, които не мога да ти разкажа, Жулиан. Неща, които никога не сме знаели и които е най-добре никога да не научиш.

Едничкото ми желание е да си щастлив, Жулиан. Дано всичко, към което се стремиш, се сбъдне и дано, макар че с времето ще ме забравиш, някой ден да разбереш колко много те обичах.

Винаги твоя,

Пенелопе

[1] Град в провинция Барселона. — Бел.прев. ↑

[2] Хосе Мария Хил-Роблес и Киньонес (1898–1980) — испански адвокат и виден политик в периода до Гражданската война, противоречива фигура в испанската политика. — Бел.прев. ↑

[3] Консепсион Пикер Лопес, Конча Пикер (1908–1990) — испанска певица и актриса. — Бел.прев. ↑

17

Думите на Пенелопе Алдая, които четях и препрочитах през онази нощ, докато накрая ги научих наизуст, изтриха с един замах неприятното усещане, останало от посещението на инспектор Фумеро. След като будувах цяла нощ, погълнат от писмото и от гласа, които долавях зад думите, призори излязох от къщи. Облякох се, без да вдигам шум, и оставих на баща ми бележка върху бюфета във вестибюла, с която му съобщавах, че трябва да изпълня няколко поръчки и че ще се върна в книжарницата в девет и половина. Когато се подадох навън, улиците чезнеха, все още забулени от синкавата мантия на зората, която, ближеше сенките и локвите, останали от снощния дъждец. Закопчах жакета си чак догоре и бързо закрачих към Пласа де Каталуня. От стълбите на метрото се издигаше завеса от топла пара, обагрена в медна светлина. От гишето за билети на каталонските железници си купих билет за трета класа до гара Тибидабо. Пътувах във вагон, пълен с куриери, прислужници и надничари, които си носеха сандвичи с размер на тухла, увити във вестници. Намерил убежище в мрака на тунелите, опрях глава в стъклото; очите ми току се затваряха, докато влакът се носеше из недрата на града, устремен към подножието на планината Тибидабо. Когато отново изникна на улицата, стори ми се, че откривам една друга Барселона. Зазоряваше се; пурпурна светлина прорязваше облаците като нож, обагряйки фасадите на дворците и представителните сгради, издигнати от двете страни на Авенида дел Тибидабо. Един син трамвай пълзеше лениво из утринната мъгла. Затичах се след него и успях да се покатеря на задната му платформа под строгия поглед на кондуктора. Дървената кабина беше почти празна. Двама монаси и една дама с пепелява кожа, облечена в траур, се поклащаха, полузаспали, от люлеенето на вагона.

— Отивам само до номер трийсет и две — казах на кондуктора с най-любезната си усмивка.

— Хич не ме интересува, ако ще да отивате до нос Хорн — отвърна той с безразличие. — Тук даже и воините на Христа са си платили билетите. Или платете, или си вървете. А за римата няма да ви таксувам.

Двамата монаси, които носеха сандалите и строгите кафяви власеници на францисканския орден, кимнаха и показаха розовите си билети в знак на доказателство.

— Ами тогава ще сляза — рекох, — защото нямам дребни пари.

— Както обичате. Само почакайте до следващата спирка, че не искам инциденти.

Трамваят се движеше почти със скоростта на пешеходец, като галеше сянката на дърветата и надничаше над стените и градините на внушителни като дворци имения, които си представях пълни със статуи, фонтани, конюшни и тайни параклиси. Подадох се от едната страна на платформата и съгледах сред дърветата силуета на вилата „Белия монах“. Когато наближихме ъгъла на улица „Роман Макая“, трамваят полека забави ход, докато почти напълно спря. Ватманът звънна с камбанката си и кондукторът ме изгледа укоризнено.

— Хайде, слизайте, хитрецо. По-бързичко, номер трийсет и две е ей там.

Слязох, заслушан в тракането на синия трамвай, което скоро се изгуби в мъглата. Жилището на семейство Алдая беше от другата страна на улицата. Вардеше го голяма порта от ковано желязо, потънала в бръшлян и шума. Сред железните пръчки едва се съзираше малка вратичка, която бе здраво заключена. Над металната решетка се четеше номерът 32 под формата на змии, изковани от черно желязо. Опитах се да огледам имота оттам, но едва успях да различа ъгловатите очертания и арките на една тъмна кула. Ръждива следа сякаш кървеше от отвора на ключалката във вратичката. Коленичих и се помъчих от това положение да видя двора по-добре. Съгледах само непроходима плетеница от плевели и очертанията на нещо, което ми се видя като фонтан или басейн; от него се подаваше протегната ръка, сочеща към небето. Трябваха ми няколко мига, за да разбера, че това е каменна ръка, и че във фонтана бяха потопени други крайници на статуи, които не успявах да различа. По-нататък, сред булото на шубраците, се мержелееше мраморно стълбище, изпотрошено и покрито с отломки и окапали листа. Сполуката и славата на фамилията Алдая отдавна бяха залезли. Това място бе същинска гробница.

Отдръпнах се малко назад, а после заобиколих, за да огледам нужното крило на сградата. Оттам една от кулите на имението се виждаше по-добре. В същия миг зърнах с ъгълчето на окото си силуета на мършав мъж със син работен комбинезон, размахващ голяма метла, с която атакуваше шумата по паважа. Той ме наблюдаваше с известно подозрение; предположих, че е пазач на някое от съседните имения. Усмихнах му се така, както умее само човек, който е прекарал дълги часове зад тезгях.

— Добро утро — сърдечно подех аз. — Знаете ли дали домът на Алдая е затворен от дълго време?

Човечецът ме изгледа така, сякаш го бях попитал за квадратурата на кръга. Докосна брадичката си с пожълтели пръсти, които издаваха слабост към цигарите „Селтас“ без филтър. Съжалих, че нямам у себе си пакет тютюн, с който да спечеля благоразположението му. Затършувах в джобовете на сакото си, за да видя дали случайно няма да намеря подходящ армаган.

— Поне от двайсет или двайсет и пет години, и дано така да си остане — отвърна пазачът с безизразния, хрисим тон на хората, приучени с груба сила да служат и да се подчиняват.

— Отдавна ли сте тук?

Човечецът кимна.

— Вашият покорен слуга от 1920 г. работи тук при господата Миравел.

— Вероятно нямате представа какво е станало със семейство Алдая, нали?

— Е, сигурно знаете, че изгубиха много по време на Републиката — отвърна той. — Който сее раздори… Малкото, което знам, съм го чул в дома на Миравел — те на времето са били приятели на семейството. Мисля, че най-големият син, Хорхе, отиде в странство, в Аржентина. Изглежда, че са имали фабрики там. Много богати хора, такива никога не падат по гръб. Случайно да ви се намира някоя цигара?

— Съжалявам, но мога да ви предложа само един сладкиш „Сугус“ — доказано е, че в тях се съдържа толкова никотин, колкото в пура „Монтекристо“, а освен това са бъкани с витамини.

Пазачът недоверчиво свъси вежди, но все пак прие. Връчих му лимоновия „Сугус“, който Фермин ми бе дал преди цяла вечност и който открих в една гънка на подплатата на джоба си. Надявах се само да не се е развалил.

— Бива го — отсъди пазачът, смучейки лепкавия като гума сладкиш.

— В момента дъвчете гордостта на националната сладкарска индустрия. Самият Генералисимус ги гълта като захаросани бадеми. Кажете, впрочем, някога да сте чували да се говори за дъщерята на семейство Алдая, за Пенелопе?

Пазачът се подпря на метлата си и заприлича на „Мислителя“ на Роден, само че в изправена поза.

— Май сте се объркали нещо. Алдая нямаха дъщери. Децата им бяха все момчета.

— Сигурен ли сте? Зная, че около 1919 г. в този дом е живяла девойка на име Пенелопе Алдая, която вероятно е била сестра на Хорхе.

— Може и така да е било, но нали ви казах, че съм тук от ’20-та година насам.

— Ами този имот? На кого принадлежи сега?

— Доколкото зная, все още е обявен за продан, макар че се говореше да го съборят и да построят училище на негово място. Честно казано, това е най-доброто, което могат да направят. Да го сринат до основи.

— Защо говорите така?

Пазачът ме изгледа с поверително изражение. Когато се усмихна, забелязах, че му липсват най-малко четири горни зъба.

— Тия хора, Алдая де. Мътна им е била работата, нали знаете какви приказки се носят.

— Боя се, че не. Какво разправят хората за тях?

— Е, знаете, шумовете и всичко останало. Че не вярвам в такива приказки, не вярвам — ама казват, че там вътре не един и двама са напълнили гащите.

— Само не ми казвайте, че в къщата има призраци — рекох аз, като едва сдържах усмивката си.

— А, смейте се, смейте се. Ама там, дето има дим…

— Вие виждали ли сте нещо?

— Да речете, че съм виждал — не съм. Но съм чувал.

— Чували сте? Какво точно?

— Е, една нощ, преди години, придружих младия господин Жоанет, защото той настояваше, знаете. Аз иначе и с крак не бих стъпил… и нали ви казах, чух нещо странно там. Като че някой хлипаше.

Пазачът даже имитира звука, за който говореше. На мен ми прозвуча така, сякаш някой болен от охтика тананикаше монотонни народни песни.

— Сигурно е бил вятърът — предположих.

— Сигурно, ама ми изкара ангелите, да си призная честно. Хей, случайно да ви се намира още някое от тия карамелчета?

— Какво ще кажете за бонбонче „Хуанола“? Много освежават след сладкото.

— Става — съгласи се пазачът, протягайки ръка, за да му отсипя.

Дадох му цялата кутийка. Силният вкус на лакрицата като че ли му развърза езика и той подхвана небивалата история на имението Алдая.

— Между нас казано, историйката си я бива. Веднъж Жоанет, синът на господин Миравел — един дангалак два пъти колкото вас (достатъчно е да ви кажа, че е в националния отбор по хандбал)… та значи, едни приятелчета на младия Жоанет чули какво се говори за дома на Алдая и му пуснали мухата. Той пък ми пусна мухата на мен — искаше да го придружа, защото не смееше да влезе сам, колкото и да се перчи. Богаташки синчета, нали ги знаете. Беше си наумил да се вмъкне там през нощта, за да се изфука пред приятелката си, ама за малко не се напишка. Е, сега къщата я виждате през деня, ама нощем изглежда съвсем другояче. Та Жоанет, значи, разправя, че се качил на втория етаж (аз отказах да вляза, естествено — не би било законно, макар че къщата по онова време вече беше изоставена поне от десет години) и там, вика той, имало нещо. Сторило му се, че чул нещо като глас в една стая, но когато се опитал да влезе, вратата се затворила под носа му. Е, какво мислите за тая работа?

— Мисля, че сигурно е станало течение — отвърнах.

— Или пък нещо друго — рече пазачът, снишавайки глас. — Оня ден разправяха по радиото — вселената е пълна със загадки. Представете си само, изглежда, че са намерили истинската Христова плащаница баш в центъра на Серданьола[1]. Била зашита към екрана на един киносалон, за да я скрият от мюсюлманите — понеже те ще искат да я използват, за да изкарат Иисус Христос негър. Е, как ви се струва това?

— Просто нямам думи.

— Нали ви казвам, загадките нямат край. А тая сграда най-добре да я съборят и да посипят терена с вар.

Благодарих на господин Ремихио за сведенията и се наканих да се спусна по булеварда обратно към Сан Хервасио. Изведнъж вдигнах поглед и видях, че планината Тибидабо тъкмо се пробужда сред облаците от тюл. Неочаквано ми се прииска да се изкача с въздушната железница по планинския скат до стария увеселителен парк на върха и да скитам до забрава сред въртележките и залите с автомати, но бях обещал да се върна навреме в книжарницата. Докато вървях към станцията на метрото, представих си как Жулиан Каракс се спуска по същия тротоар, загледан в същите тържествени фасади, почти непроменени оттогава насам, с парадните стълбища и градините, осеяни със статуи; може би дори е чакал същия син трамвай, който сякаш се изкачваше на пръсти към небето. Когато стигнах края на булеварда, извадих снимката на Пенелопе Алдая, която се усмихваше в двора на семейното имение. Очите й говореха за чиста душа и обещаваха прекрасно бъдеще. „Пенелопе, която те обича.“

Представих си Жулиан Каракс на моите години и с тази снимка в ръце, застанал може би под сянката на същото дърво, което в момента подслоняваше мен. Почти го виждах — усмихнат, самоуверен, загледан в едно бъдеще, просторно и сияйно като този булевард, и за миг си помислих, че едничките призраци тук са отсъствието и загубата, че светлината, която ми се усмихваше, е взета назаем и истинска само докато успявам да я задържа с очи, секунда след секунда.

[1] Град в провинция Барселона. — Бел.прев. ↑

18

Когато се прибрах в къщи, установих, че Фермин или баща ми вече са отворили книжарницата. Качих се за малко в апартамента, за да хапна нещо набързо. Баща ми ми беше оставил препечен хляб, мармалад и термос с кафе на масата в трапезарията. Ометох всичко това и слязох пак долу за по-малко от десет минути. Влязох в книжарницата през вратата на задната стая, която гледаше към фоайето на сградата, и отидох право при шкафчето си. Сложих си престилката, която обикновено носех в дюкяна, за да предпазвам дрехите си от праха по кашоните и рафтовете. В дъното на шкафа държах стара тенекиена кутия, която още миришеше на бисквити. Там пазех всевъзможни безполезни вехтории, които сърце не ми даваше да изхвърля: безвъзвратно повредени часовници и писалки, стари монети, парчета от миниатюри, топчета за игра, гилзи, които бях намерил в парк Лаберинто, и овехтели пощенски картички с изгледи от Барселона от началото на века. Сред цялата тая бъркотия все още се вееше и късчето стар вестник, на което Исаак Монфорт ми бе написал адреса на дъщеря си Нурия в онази нощ, когато отидох в Гробището на забравените книги, за да скрия „Сянката на вятъра“. Разгледах го под прашната светлина, която се процеждаше между рафтовете и струпаните кашони. После затворих кутията, прибрах адреса в портфейла си и влязох в книжарницата, решен да заема мислите и ръцете си с най-тривиалната задача, която можех да намеря.

— Добро утро — заявих аз.

Фермин тъкмо класифицираше съдържанието на различни кашони, пристигнали от един колекционер от Саламанка, а баща ми се мъчеше да дешифрира някакъв немски каталог на лютерански апокрифи, чието име напомняше първокласен колбас.

— Дал Бог още по-добър следобед — изтананика Фермин. Това, изглежда, бе завоалиран намек за срещата ми с Беа.

Не му направих удоволствието да отговоря; вместо това реших да се захвана с неизбежната месечна задача да актуализирам счетоводната книга, сравнявайки квитанции и пощенски записи, приходи и разходи. Безметежното еднообразие на работата ни се нарушаваше само от радиото, което ни угощаваше с избрани парчета от кубинския певец Антонио Мачин, който по това време бе много популярен. Карибските ритми донякъде опъваха нервите на баща ми, но той търпеше тези мелодии, защото те напомняха на Фермин любимата му Куба, за която толкова тъгуваше. Сцената се повтаряше всяка седмица: баща ми се правеше, че не чува, а Фермин до забрава се поклащаше в ритъм с дансона[1], като подчертаваше паузите за реклами с анекдоти от своите приключения в Хавана. През открехнатата врата на дюкяна проникваше сладко ухание на пресен хляб и кафе, което повдигаше настроението. След малко нашата съседка Мерседитас, която тъкмо се прибираше от пазара Бокерия, спря пред витрината и надникна през вратата.

— Добрутро, господин Семпере — напевно изрече тя.

Баща ми й се усмихна, целият изчервен. Имах чувството, че той харесва Мерседитас, но монашеските му нрави го осъждаха на ненарушимо мълчание. Фермин й хвърляше изкосо лъстиви погледи, като леко поклащаше хълбоци в ритъм с мелодията и се облизваше, сякаш през вратата току-що бе влязъл някакъв сладкиш. Мерседитас отвори една хартиена кесия и ни подаде три лъскави ябълки. Помислих си, че в главата й все още се върти идеята за работа в книжарницата, поради което почти не се опитваше да скрие неприязънта си към узурпатора Фермин.

— Вижте само какви хубавици! Щом ги зърнах, веднага си казах: тези са за господата Семпере — рече тя превзето. — Знам си аз, че вие, интелектуалците, обичате ябълки, като Исаак Перал[2].

— Исак Нютон, цветенцето ми — любезно уточни Фермин.

Мерседитас му хвърли убийствен поглед.

— А, ето го и многознайкото. Ами благодарете се, че донесох една и за вас, вместо кисел грейпфрут, какъвто заслужавате.

— Ама жено, този дар, който идва от вашите зрели ръце, този плод на първородния грях разпалва у мен…

— Фермин, моля ви — прекъсна го баща ми.

— Да, господин Семпере — послушно рече Фермин и би отбой.

Мерседитас тъкмо се канеше да му отвърне, когато чухме някаква суматоха навън. Всички млъкнахме и зачакахме. От улицата долитаха викове на възмущение, последвани от неясна гюрултия. Мерседитас предпазливо подаде глава през вратата. Видяхме да минават неколцина търговци, които изглеждаха смутени и ругаеха под мустак. Скоро се появи и дон Анаклето Олмо — наш съсед от кооперацията и полуофициален говорител на Кралската езикова академия в квартала. Дон Анаклето беше гимназиален учител, завършил испанска литература и какви ли не хуманитарни науки, който делеше един апартамент на първия етаж със седем котки. В свободните си мигове си докарваше допълнителен доход като автор на литературни отзиви за едно престижно издателство и според мълвата съчиняваше завоалирана еротична поезия, която публикуваше под пикантния псевдоним Родолфо Питон. В непринудена обстановка дон Анаклето бе приветлив и обаятелен човек, но пред публика се чувстваше длъжен да играе ролята на рапсод и с престорената помпозност на своята реч си бе спечелил прякора „Гонгорианеца“[3].

Тази сутрин лицето на учителя бе мораво от напрежение и ръцете, с които държеше бастунчето си от слонова кост, почти трепереха. И четиримата го гледахме заинтригувани.

— Какво става, дон Анаклето? — попита баща ми.

— Моля ви, кажете, че Франко е умрял — обади се Фермин с надежда.

— Млъкнете, животно такова — сряза го Мерседитас, — и оставете господин доктора да говори.

Дон Анаклето си пое дълбоко дъх и, възвръщайки самообладанието си, се зае да ни описва произшествията с обичайната си величава реч.

— Приятели, животът е драма и дори най-благородните чеда на Твореца вкусват горчилката на капризната и непреклонна съдба. Снощи в малките часове, докато градът се радваше на тъй заслужения сън на трудовите хора, дон Федерико Флавиа и Пужадес, тачен съсед, допринесъл толкова за обогатяването и комфорта на квартала в ролята си на часовникар в работилницата, намираща се само на три врати от вашата книжарница, бе арестуван от силите на Държавна сигурност.

Усетих как сърцето ми слезе в петите.

— Иисусе, Богородице и свети Йосифе! — възкликна Мерседитас.

Фермин изсумтя разочаровано, защото държавният глава очевидно продължаваше да се радва на отлично здраве. Дон Анаклето, който вече бе набрал скорост, пое дълбоко въздух и се приготви да продължи.

— Според достоверните сведения, които ми бяха разкрити от източници, близки до Дирекция на полицията, снощи, малко след полунощ, двама окичени с отличия членове на Криминалния отряд под прикритие заловили дон Федерико, пременен в женски одежди, да пее песенчици с пикантно съдържание на сцената на някакъв вертеп на улица „Ескудилерс“, където развличал публика, съставена предимно от умствено изостанали. Тези забравени от Бога създания, избягали същата вечер от приюта на един религиозен орден, били свалили панталоните си, опиянени от зрелището, и танцували без всякакво приличие, пляскайки с ръце, с потекли лиги и щръкнали срамни части.

Мерседитас се прекръсти, стресната от скверния обрат на събитията.

— Щом научили за това безчинство, майките на някои от тия клети души подали оплакване за нарушение на елементарните нравствени норми и обществен скандал. Пресата, тази хищна птица, която се храни с позора и злощастието, бързо надушила миризмата на леш. Благодарение на долните услуги на един професионален доносник, само четирийсет минути след пристигането на двамата представители на властта във въпросния локал се появил и Кико Калабуч — репортер на жълтия ежедневник „Ел Касо“, по-известен под името „лайнарника“, — за да отрази фактите, необходими за попълването на черната хроника преди приключването на днешния брой. Излишно е да казваме, че във въпросния брой под заглавие от двайсет и четири пункта зрелището, състояло се в локала, е описано с таблоидна вулгарност като потресаващо и достойно за перото на Данте.

— Не може да бъде — рече баща ми. — Мислех си, че дон Федерико си е взел поука.

Дон Анаклето кимна с изразителния плам на пастор.

— Да, но не забравяйте поговорките — рожба и израз на най-дълбоките ни чувства — които гласят: „Вълкът козината си мени, ала нравът не“, и „Човек не живее само с бромид“… А още не сте чули най-лошото.

— Ами тогава давайте по същество, ваша милост, че от толкова метафорични обрати усещам как червата ми взеха да бълбукат — протестира Фермин.

— Я не обръщайте внимание на това животно! На мен пък много ми харесва как говорите, господин докторе — съвсем като оня глас, дето чете кинопрегледа — намеси се Мерседитас.

— Благодаря, дъще моя, ала аз съм само един скромен учител, сега да се върнем към събитията, без повече отлагане, встъпления или украшения. Изглежда, че часовникарят, който по време на ареста си се подвизавал под артистичното прозвище „Девойката с къдриците“, вече няколко пъти бил задържан при подобни обстоятелства, отразени в криминалната хроника на блюстителите на реда и закона.

— По-добре ги наречете „престъпници със значки“ — ядно рече Фермин.

— Аз в политиката не се бъркам. Ала мога да ви кажа, че — след като съборили клетия дон Федерико от сцената с добре премерен удар с бутилка — двамата агенти го отвели в участъка на Виа Лайетана. При малко късмет и при друго стечение на обстоятелствата работата щяла да се размине с шеговити коментари и може би няколко плесници и/или незначителен тормоз, но за зла участ снощи дежурен бил небезизвестният инспектор Фумеро.

— Фумеро — промълви Фермин, потръпвайки само при споменаването на неговата Немезида.

— Същият. Както тъкмо казвах, защитникът на градската безопасност, току-що завърнал се от победоносен набег над заведение за нелегални залози и надбягвания с хлебарки, разположено на улица „Вигатанс“, бил осведомен за произшествието от разтревожената майка на Пепет Гуардиола — едно от липсващите момчета, предполагаем мозък на бягството от приюта. Щом чул това, бележитият инспектор, който очевидно бил гаврътнал дванайсет кафета с коняк подир вечеря, решил да се намеси в тази работа. След като разучил утежняващите обстоятелства, Фумеро информирал дежурния сержант, че такъв педерастлък (цитирам това слово в най-голия му буквален смисъл, въпреки присъствието на една млада дама, само заради документалната му стойност относно описваните събития) заслужава добър урок и че е нужно часовникарят — а именно дон Федерико Флавиа и Пужадес, ерген, родом от Риполет — за свое добро и заради безсмъртните души на монголоидните деца, чието присъствие било случаен, ала решаващ фактор в казуса, да прекара нощта в общата килия в подземието на участъка, в компанията на подбрана плеяда от главорези. Както навярно ви е известно, въпросната килия е прочута в криминалния свят със своите негостоприемни и опасни санитарни условия, и включването на един обикновен гражданин в списъка на гостите й винаги е повод за веселие, защото привнася елемент на развлечение и новост в еднообразието на затворническия живот.

На това място дон Анаклето се зае да нахвърли кратък, но сърдечен портрет на жертвата, която всички ние, естествено, познавахме добре.

— Едва ли е нужно да ви припомням, че господин Флавиа и Пужадес е бил благословен с крехка и деликатна природа, сърдечна доброта и християнско благочестие. Ако някоя муха се вмъкне в работилницата му, вместо да я смачка с пантоф, той разтваря широко вратата и прозорците, тъй че насекомото, Божия твар, да бъде върнато от въздушните течения обратно в екосистемата. Дон Федерико, както добре зная, е човек набожен, силно вярващ и отдаден на различни енорийски дейности, ала цял живот е бил принуден да живее с една скрита порочна наклонност, която — в извънредно редки случаи — е взимала връх над него и го е пращала на улицата, пременен като лека жена. Способността му да поправя какво ли не — от ръчни часовници до шевни машини — винаги е била пословична, а личността му — високо ценена от всички, които го познавахме и посещавахме работилницата му, даже и от онези, които не гледаха с добро око на редките му нощни похождения, натъкмен с перука, гребен и рокля за фламенко.

— Говорите за него, сякаш е мъртъв — ужасено го прекъсна Фермин.

— Не е мъртъв, слава Богу.

Въздъхнах с облекчение. Дон Федерико живееше със своята осемдесетгодишна и напълно глуха майка, известна в квартала като „Ла Пепита“ и прочута с това, че изпускаше газове с ураганна сила, от които врабчетата падаха зашеметени от балкона й.

— Пепита бе в пълно неведение, че нейният Федерико — продължи учителят — е прекарал нощта в зловонна килия, където цяла дружина от сводници и главорези са го разигравали помежду си като курва на забава, след което — веднъж наситили се на слабата му плът — му дръпнали нечуван бой, докато останалите престъпници весело припявали: „Пеперудко, пеперудко, яж лайна, стара путко!“

Гробно мълчание се възцари в стаята. Мерседитас хлипаше. Фермин се опита да я утеши с нежна прегръдка, ала тя отскочи встрани.

[1] Кубински народен танц. — Бел.прев. ↑

[2] Исаак Перал (1851–1895) — испански учен, моряк и изобретател на подводницата „Перал“ (1885), първата подводница, предназначена за военни цели. — Бел.прев. ↑

[3] Т.е. последовател на Луис де Гонгора и Арготе (1561–1627), испански лирик и драматург, създал гонгоризма (аристократична школа в испанската поезия от XVII в.). — Бел.прев. ↑

19

— Представете си само картината — завърши дон Анаклето за всеобщ ужас.

Епилогът на историята съвсем не възроди надеждите ни. На сутринта един сив полицейски фургон стоварил дон Федерико пред вратата на дома му. Бил окървавен, с накъсана на парцали рокля, без перука и без колекцията си от изящни накити. Били уринирали върху него и лицето му било покрито с ожулвания и нарези. Синът на лекарката го открил, сгушен на прага, разтреперан и плачещ като дете.

— Няма правда, не, господине — обади се Мерседитас, заела позиция край вратата на книжарницата, далече от ръцете на Фермин. — Бедничкият, душа човек е и никога не се бърка в чуждите работи. Е, обича да се тъкми като циганка и да пее на сцена — че какво от това? Хората са лоши.

Дон Анаклето мълчеше, свел очи.

— Не, не са лоши — възрази Фермин. — Слабоумни са, което не е едно и също. Злото предполага някакво нравствено съждение, намерение и известен размисъл. Слабоумният или идиотът дори за миг не спира, за да помисли или да разсъди. Той действа инстинктивно като добиче, убеден, че върши добро, че винаги има право, и гордо преебава — с извинение — всеки, който му изглежда по-различен от него — било то поради цвета на кожата, поради вярата, езика, националността или, както в случая с дон Федерико, поради предпочитаните развлечения. На тоя свят са нужни повече действително лоши хора и по-малко междинни тъпанари.

— Не говорете врели-некипели. Нужно ни е повечко християнско милосърдие и по-малко злоба, че на какво сме заприличали — сякаш сме народ от хищници! — прекъсна го Мерседитас. — Всички ходят на църква, а пет пари не дават за словото на нашия господ Иисус Христос.

— Мерседитас, по-добре да не споменаваме църковната индустрия, която е част от проблема, а не от решението му.

— Ето, атеистът пак си показа рогата. Какво ви е направило на вас духовенството, ако мога да знам?

— Хайде, не се препирайте сега — намеси се баща ми. — А вие, Фермин, идете да видите дали дон Федерико има нужда от нещо, например някой да му купи нещо от аптеката или от пазара.

— Да, господин Семпере, веднага тръгвам. Красноречието ще ме погуби мен, нали знаете.

— Вас ще ви погуби безсрамието и тая ваша непочтителност към всичко — обади се Мерседитас. — Богохулник такъв, трябва да ви прочистят душата със солна киселина.

— Вижте сега, Мерседитас, понеже зная, че сте добър човек (макар и да сте малко тесногръда и по-невежа и от тиква), и понеже понастоящем сме изправени пред спешен случай от социално естество, който изисква да подредим правилно приоритетите си, ще се въздържа да ви изясня някои кардинални моменти…

— Фермин! — извика баща ми.

Фермин си затвори човката и хукна навън. Мерседитас гледаше подире му с неодобрение.

— Тоя човек ще ви вкара в беля, когато най-малко очаквате, помнете ми думата. Сигурно е анархист, масон или поне евреин. С тоя грамадански нос…

— Не му обръщайте внимание. Просто обича да противоречи.

Раздразнена, Мерседитас мълчаливо поклати глава.

— Е добре, аз ще ви оставя, че някои от нас са затрупани от работа, пък времето все не стига. Приятен ден!

Всички кимнахме вежливо и погледахме след нея, докато се отдалечаваше. Вървеше с изправен гръб, а токчетата й чаткаха сърдито по улицата. Баща ми пое дълбоко дъх, сякаш искаше да вдиша току-що възстановения покой. Дон Анаклето се отпусна до него; лицето му бе пребледняло, а погледът — пълен с есенна печал.

— Тая страна отиде на майната си — рече той, слязъл отведнъж от висините на красноречието си.

— Хайде, дон Анаклето, гледайте по-бодро. Нещата винаги са били така, и тук, и навсякъде другаде. Лошото е, че има неприятни моменти и когато ни връхлетят, всичко изглежда по-черно. Ще видите, че дон Федерико ще преодолее това. Той е по-силен, отколкото си мислим.

Учителят мърмореше нещо под носа си.

— Това е като прилива, виждате ли? — унесено мълвеше той. — Варварството де. Отива си и човек си мисли, че е в безопасност, ала то се връща, винаги се връща… и ни помита. Нали го виждам всеки ден в училище. Мили Боже, маймуни идват в класните стаи, същински маймуни. Дарвин е бил мечтател, уверявам ви. Каква ти еволюция! На всеки един, който има ум в главата, се падат девет орангутани, с които трябва да се боря.

Ние само кимнахме кротко. Учителят ни махна с ръка за сбогом и си тръгна с наведена глава; изглеждаше пет години по-стар от мига, в който влезе в книжарницата. Баща ми въздъхна. Спогледахме се бегло, без да знаем какво да си кажем. Чудех се дали не трябва да му разкажа за посещението на инспектор Фумеро. Това беше предупреждение, мислех си. Уведомление. Фумеро бе използвал бедния дон Федерико като телеграма.

— Какво ти е, Даниел? Пребледнял си.

Въздъхнах и сведох поглед. Полека му разказах случката с инспектора Фумеро предния ден, намеците и заплахите му. Баща ми слушаше, сдържайки гнева, който пламтеше в очите му.

— Аз съм виновен — рекох. — Трябваше да кажа нещо…

Баща ми поклати глава.

— Не. Не си могъл да знаеш какво ще стане, Даниел.

— Ама…

— Хич не си го и мисли. А на Фермин — нито дума. Един Господ знае как ще реагира, ако разбере, че тоя тип пак е по следите му.

— Но все пак трябва да направим нещо.

— Да, да се погрижим да не се забърка в някоя неприятност.

Кимнах, не особено убеден, и се заех да довърша работата, която Фермин бе започнал, а баща ми се върна към кореспонденцията си. Между отделните параграфи той току ме поглеждаше крадешком, но аз се правех, че не забелязвам.

— Как мина срещата с професор Веласкес вчера? Наред ли е всичко? — попита той, нетърпелив да смени темата.

— Да, остана доволен от книгите. Спомена, че търси един сборник с писма от Франко.

— „Убиецът на маври“. Но това е апокриф… шега на Мадариага[1]. Ти какво му каза?

— Че вече сме се заели с работата и ще имаме новини за него най-късно до две седмици.

— Браво. Ще възложим случая на Фермин, а на Веласкес тази книга ще му излезе златна.

Кимнах. Продължихме обичайните си занимания. Баща ми все така ме гледаше. Почна се, помислих си аз.

— Вчера тук се отби едно много симпатично момиче. Фермин май ми каза, че е сестра на Томас Агилар?

— Да.

Баща ми кимна, обмисляйки съвпадението с изражение, което сякаш казваше „я гледай ти!“ Отпусна ми миг на затишие, преди да поднови атаката, този път с вид на човек, който внезапно си е спомнил нещо.

— Впрочем, Даниел, днес не се очертава да бъдем много заети; може би ще ти е приятно да отделиш време за себе си и за твоите неща. Пък и напоследък имам чувството, че работиш твърде много.

— Добре съм си, благодаря.

— Даже си мислех да оставя тук Фермин и да отида в „Лисео“ с Барсело. Тази вечер ще изпълняват „Танхойзер“ и той ме покани, защото има няколко запазени места на партера.

Баща ми се преструваше, че чете писмата си. Беше извънредно лош актьор.

— На теб пък откога взе да ти харесва Вагнер?

Той сви рамене.

— На харизания кон зъбите не се гледат… А и с Барсело е все едно на каква опера си, защото той през цялото време коментира изпълнението и критикува костюмите на певците и темпото. Често ме разпитва за теб. Може би няма да е зле някой ден да се отбиеш да го видиш в магазина му.

— Да, някой от тия дни.

— Ами тогава, ако нямаш нищо против, днес ще оставим книжарницата на Фермин, а ние ще излезем малко да се позабавляваме. Крайно време е. А ако имаш нужда от пари…

— Татко, Беа не ми е годеница.

— Че кой говори за такива работи? Значи, разбрали сме се. Ти си решаваш. Ако ти трябват пари, вземи си от касата, но остави една бележка, за да не се уплаши Фермин, когато затвори книжарницата в края на деня.

С тези думи баща ми се направи на разсеян и се оттегли в задната стая, засмян от ухо до ухо. Погледнах часовника си. Беше десет и половина сутринта. С Беа се бяхме уговорили да се срещнем в двора на университета в пет следобед, а за голяма моя досада денят се очертаваше по-дълъг от „Братя Карамазови“.

След малко Фермин се върна от дома на часовникаря и ни съобщи, че цял отряд от съседки е установил постоянен караул, за да се грижи за клетия дон Федерико. Докторът му открил три счупени ребра, многобройни контузии и ректално разкъсване, достойно да бъде описано в учебник по медицина.

— Наложи ли се да купите нещо? — попита баща ми.

— Вече си имаха достатъчно лекарства и мазила, за да отворят цяла аптека, затова си позволих волността да му занеса цветя, шише одеколон „Ненуко“ и три бутилки сок от праскови — любимият на дон Федерико.

— Добре сте постъпили. Ще ми кажете какво ви дължа — рече баща ми. — Ами как ви се видя той самият?

— Защо да ви лъжа — направили са го на кайма. Само като го видях, сгушен в леглото като кълбо прежда, да стене, че иска да умре, веднага ме обзе желание да убия някого, повярвайте ми. Иде ми да цъфна в криминалния отдел, въоръжен до зъби, и да очистя половин дузина копелета, като почна с оня гноен цирей Фумеро.

— Фермин, нека да запазим спокойствие. Строго ви забранявам да предприемате каквото и да било.

— Както кажете, господин Семпере.

— А Пепита как приема положението?

— С възхитително присъствие на духа. Съседките са я упоили с порядъчно количество бренди и когато я видях, вече се беше отпуснала в несвяст на канапето, където хъркаше като глиган и изпускаше такива пръдни, които направо пробиваха дупки в тапицерията.

— Непоправим образ. Фермин, ще ви помоля да останете днес в книжарницата, защото аз ще се отбия да видя дон Федерико, а по-късно имам уговорка с Барсело. Даниел също има да свърши една работа.

Вдигнах очи тъкмо навреме, за да видя как Фермин и баща ми си разменят съучастнически погледи.

— Хубава двойка сватовници, няма що — рекох.

Все още ми се смееха, когато излязох навън, мятайки мълнии.

Студен, режещ бриз метеше улиците и сееше по пътя си ивици мъгла. Стоманеното слънце изтръгваше медни отблясъци от покривите и камбанариите на готическия квартал. До срещата ми с Беа в двора на университета оставаха още няколко часа, затова реших да си опитам късмета, като посетя Нурия Монфорт. Надявах се, че тя все още живее на адреса, който баща й ми бе дал преди известно време.

Пласа де Сан Фелипе Нери напомня малък отдушник сред лабиринта от улици, от които е изтъкан готическият квартал, скрит зад старите римски стени. Следите от картечен огън, оставени по време на войната, са надупчили като шарка стените на църквата. Този предобед група дечурлига си играеха на войници, нехаещи за паметта на камъните. Някаква млада жена със сребърни нишки в косите ги наблюдаваше, седнала на една пейка с разтворена книга в ръце и отсъстваща усмивка. Според адреса Нурия Монфорт живееше в една сграда в самото начало на площада. Годината на построяването все още можеше да се прочете върху потъмнялата каменна арка, която увенчаваше входната врата: 1801. Светлината във входа едва позволяваше да се види сенчестото фоайе със стълбата, която се изкачваше нагоре, извита като спирала. Разгледах кошера от пощенски кутии. Имената на наемателите бяха написани на късчета пожълтял картон, пъхнати в жлебовете, както беше обичайно по онова време.

МИКЕЛ МОЛИНЕР / НУРИЯ МОНФОРТ

III ЕТ., АП. 2

Поех полека нагоре; почти се боях, че сградата ще се срути, ако стъпя по-здраво върху тия мънички стъпала, които сякаш бяха от кукленска къща. На всяка площадка имаше по две врати, без номер или табелка. Когато стигнах до третия етаж, избрах наслуки една от вратите и потропах с кокалчетата на пръстите си. Стълбището миришеше на влага, на стари камъни и глина. Почуках още няколко пъти, без да получа отговор. Реших да си опитам късмета с другата врата. Потропах три пъти с юмрук. От жилището се чуваше надуто до краен предел радио, което тъкмо предаваше програмата „Мигове за размисъл с отец Мартин Калсадо“.

Вратата се отвори и в рамката й застана една госпожа с ватиран пеньоар на тюркоазносини квадрати, пантофи и каска от ролки за коса. В тази оскъдна светлина тя изглеждаше като водолаз. Зад гърба й кадифеният глас на отец Мартин Калсадо посвещаваше слова на спонсора на програмата, производителя на козметичните продукти „Аурорин“, предпочитани от поклонниците в светилището Лурд и чудодейно средство против гнойни пъпки и непочтителни брадавици.

— Добър ден. Търся госпожа Монфорт.

— Нуриета? Сбъркали сте вратата, младежо. Другата отсреща.

— Прощавайте. Почуках там, но нямаше никого.

— Да не сте кредитор? — попита изведнъж съседката с подозрение, което явно се дължеше на натрупан опит.

— Не. Идвам от името на бащата на госпожа Монфорт.

— А, добре тогава. Нуриета сигурно е долу и чете. Не я ли видяхте, преди да се качите?

Когато излязох пак на улицата, установих, че жената с посребрените коси и книгата в ръце все така си седи на своята пейка на площада. Огледах я внимателно. Нурия Монфорт беше много привлекателна жена; чертите й сякаш бяха изваяни, за да красят модни журнали и портрети на фотостудио, но погледът й издаваше изтичащата младост. В крехката й, стройна фигура имаше нещо от баща й. Предположих, че скоро е прехвърлила четирийсетте, съдейки по сребърните нишки в косите и бръчиците, които състаряваха лицето й. На приглушена светлина вероятно би изглеждала с десет години по-млада.

— Госпожа Монфорт?

Изгледа ме така, сякаш се събуждаше от някакъв транс, без да ме вижда.

— Казвам се Даниел Семпере. Баща ви ми даде вашия адрес преди известно време и ми каза, че навярно ще можете да поговорите с мен за Жулиан Каракс.

При тези думи унесеното изражение веднага се отдръпна от лицето й. Стори ми се, че споменаването на баща й не беше особено добра идея.

— Какво искате? — попита тя подозрително.

Почувствах, че ако не успея да спечеля доверието й още същия миг, ще пропусна своя шанс. Единствената карта, която можех да изиграя, бе да кажа истината.

— Позволете да ви обясня. Преди осем години, почти случайно, открих в Гробището на забравените книги един роман от Жулиан Каракс. Вие сте го скрили там, за да не бъде унищожен от един човек, който се представя под името Лаин Кубер — казах аз.

Тя ме гледаше втренчено, без да помръдне, сякаш се боеше, че светът около нея ще се срине.

— Ще ви отнема само няколко минути — добавих. — Имате думата ми.

Жената кимна унило.

— Как е баща ми? — попита тя, избягвайки погледа ми.

— Добре. Е, малко е поостарял. Много му липсвате.

Нурия Монфорт изпусна една въздишка, която не можах да разгадая.

— По-добре да се качите у дома. Не искам да говоря за това на улицата.

[1] Салвадор де Мадариага и Рохо (1886–1978) — испански дипломат, писател, историк и пацифист. — Бел.прев. ↑

20

Нурия Монфорт живееше в сенки. Тесен коридор водеше към трапезария, която служеше и за кухня, библиотека и кабинет. Мимоходом зърнах скромна спалня без прозорци. Това беше всичко. Останалата част от жилището се свеждаше до миниатюрна баня без вана и душ, от която се разнасяха какви ли не аромати, от мириса на готвено от бара долу до полъха от водопроводите, датиращи от началото на века. Този апартамент тънеше във вечен полумрак, подобно на тъмен балкон, увиснал сред обезцветени стени. Миришеше на черен тютюн, на студ и на отсъствия. Нурия Монфорт ме наблюдаваше, докато аз се преструвах, че не забелязвам окаяното състояние на дома й.

— Слизам на улицата, за да чета, понеже в апартамента няма почти никаква светлина — рече тя. — Съпругът ми обеща да ми подари настолна лампа, когато се върне у дома.

— Той заминал ли е?

— Микел е в затвора.

— Извинете, не знаех…

— Няма откъде да знаете. Не се срамувам да ви го кажа, защото мъжът ми не е престъпник. Последния път го задържаха, задето печаташе позиви за синдиката на металурзите. Оттогава минаха две години. Съседите мислят, че е заминал за Америка. Баща ми също не знае и не бих искала да научи.

— Не се безпокойте, няма да го научи от мен — казах.

Обгърна ни напрегнато мълчание; предположих, че тя вижда у мен шпионин, изпратен от Исаак.

— Сигурно ви е трудно да се грижите сама за къщата — глупаво изтърсих аз, колкото да запълня празнотата.

— Не е лесно. С преводите изкарвам, каквото мога, но със съпруг в затвора парите не стигат за нищо. Адвокатите ми изпиха кръвта и съм затънала в дългове до шия. Трудът на преводача е почти толкова зле платен, както и писателският.

Гледаше ме, сякаш очакваше някакъв отговор. Аз само се усмихнах кротко.

— Книги ли превеждате?

— Вече не. Напоследък почнах да превеждам формуляри, договори и митнически документи, защото се плащат много по-добре. За превод на литература се плаща оскъдно, макар и малко повече, отколкото ако си автор на такава. Домсъветът вече на няколко пъти се опита да ме изхвърли. Най-малкият проблем е, че изоставам с плащанията на разходите по поддръжка на сградата. Представете си само — жена, която говори чужди езици и носи панталони… Не един и двама ме обвиняват, че домът ми всъщност е таен бардак. То де да беше така…

Надявах се, че полумракът ще скрие изчервяването ми.

— Извинете. Не зная защо ви разказвам всичко това. Карам ви да се чувствате неудобно.

— Вината е моя, нали аз ви попитах.

Тя нервно се засмя. Тази жена излъчваше такава самота, която сякаш ме изгаряше.

— Приличате ми малко на Жулиан — рече тя изведнъж. — По погледа, по жестовете. И той правеше като вас. Гледа те, без да каже дума, и не можеш да го разбереш какво си мисли, та без да се усетиш, дрънкаш като глупак разни неща, които е по-добре да се премълчат… Мога ли да ви предложа нещо? Кафе с мляко?

— Няма нужда, благодаря. Не искам да ви притеснявам.

— Не ме притеснявате. Тъкмо щях да сваря и за себе си.

Нещо ми подсказа, че чашата кафе с мляко бе единственият й обед. Отново отклоних поканата й и я видях да се оттегля в един ъгъл на трапезарията, където имаше малка електрическа печка.

— Разположете се удобно — рече тя, обърната с гръб към мен.

Огледах се наоколо и се почудих как би могло да стане това. Кабинетът на Нурия Монфорт се състоеше от едно писалище, което заемаше ъгъла близо до балкона, пишеща машина „Ъндъруд“ с газена лампа до нея и лавица, претъпкана с речници и наръчници. Нямаше семейни снимки, но стената край писалището бе покрита с пощенски картички; всичките изобразяваха един мост, който си спомнях, че съм виждал някъде, но не можех да определя точно къде, може би в Париж или Рим. Под това стенно изложение от бюрото лъхаше почти натрапчива чистота и ред. Моливите бяха подострени и идеално подредени. Книжата и папките бяха строени в три симетрични редици. Когато се обърнах, осъзнах, че Нурия Монфорт ме наблюдава от прага на коридора. Гледаше ме мълчаливо, така, както човек гледа непознатите на улицата или в метрото. Запали цигара и остана на мястото си с лице, забулено от спирали синкав дим. Помислих си, че Нурия Монфорт против волята си излъчва нещо от чара на фаталните жени — същите, които поразяваха Фермин, когато изплуваха сред мъглите на някоя берлинска гара, обгърнати от ореол невъзможно ярка светлина; онзи тип жени, които сякаш се отегчаваха от собствената си красота.

— Няма много за разказване — започна тя. — Запознах се с Жулиан преди повече от двайсет години в Париж. По онова време работех за издателство „Кабестани“. Господин Кабестани бе закупил правата на неговите романи за жълти стотинки. Отначало работех в административния отдел на издателството, но когато господин Кабестани научи, че говоря френски, италиански и малко немски, ми възложи работата по закупуване на права и ме направи своя лична секретарка. Една от задачите ми бе да поддържам кореспонденцията с чуждестранните автори и издатели, с които нашата фирма имаше делови отношения, и именно така влязох във връзка с Жулиан Каракс.

— Баща ви ми каза, че сте били добри приятели.

— Баща ми навярно ви е казал, че сме имали авантюра или нещо от този род. Така е, нали? Според него аз търча след всичко, което носи панталони, сякаш съм разгонена кучка.

Откровеността и безцеремонните маниери на тази жена ме накараха да загубя ума и дума. Много време ми бе нужно, за да скалъпя приемлив отговор. Дотогава Нурия Монфорт се усмихваше на себе си и клатеше глава.

— Не му обръщайте внимание. Баща ми получи това впечатление от едно пътуване до Париж, което трябваше да предприема през 33-та, за да разреша едни дела на господин Кабестани с издателство „Галимар“. Прекарах една седмица в града, като се настаних в апартамента на Жулиан по простата причина, че господин Кабестани предпочиташе да си спести разноските за хотел. Сам виждате колко романтично, нали. Дотогава бях поддържала връзка с Жулиан Каракс само чрез писма, които обикновено бяха свързани с авторските права, коректурите и разни издателски въпроси. Онова, което знаех или си представях за него, бе дошло от четенето на ръкописите, които ни изпращаше.

— Той разказа ли ви нещо за живота си в Париж?

— Не. Жулиан не обичаше да говори за своите книги или за себе си. Стори ми се, че не се чувства щастлив в Париж. От друга страна, той създаваше впечатлението, че е от онези хора, които не могат да бъдат щастливи където и да било. Истината е, че така и не успях да го опозная добре — той просто не допускаше това. Беше много сдържан и понякога ми се струваше, че е изгубил интерес към света и към хората. Господин Кабестани го смяташе за много стеснителен и донякъде смахнат, но аз имах чувството, че Жулиан живее в миналото, окован от собствените си спомени. Жулиан живееше затворен в себе си, в книгите си и заради книгите си — като в луксозен затвор.

— Казвате това, сякаш сте му завиждали.

— Има и по-лоши тъмници от думите, Даниел.

Кимнах, без да съм съвсем сигурен какво имаше предвид.

— Жулиан говореше ли някога за тези спомени, за годините си в Барселона?

— Много рядко. През онази седмица, която прекарах в неговия дом в Париж, ми разказа нещичко за семейството си. Майка му била французойка, учителка по музика. Баща му имал магазин за шапки или нещо подобно. Зная, че е бил силно религиозен човек, много строг.

— Жулиан обясни ли ви какви са били отношенията му с него?

— Зная, че никак не са се разбирали. Работата имала дълбоки корени. Всъщност Жулиан заминал за Париж, защото в противен случай баща му щял да го прати в армията. Майка му обаче му обещала, че по-скоро ще го отведе далече от тоя човек, вместо да допусне това да се случи.

— Е, „тоя човек“ все пак е бил негов баща.

Нурия Монфорт се усмихна. Това бе просто намек за усмивка, който едва пролича в ъгълчетата на устните й и в печалния, уморен блясък на очите.

— Дори и да е бил, никога не се е държал като баща, нито пък Жулиан го е смятал за такъв. Веднъж ми призна, че преди сватбата си майка му имала авантюра с някакъв непознат, чието име никога не пожелала да разкрие. Именно този човек бил истинският баща на Жулиан.

— Това напомня началото на „Сянката на вятъра.“ Смятате ли, че ви е казал истината?

Нурия Монфорт кимна.

— Жулиан ми разказа, че израснал, наблюдавайки как шапкарят — така го наричаше той — обиждал и биел майка му. После влизал в стаята на Жулиан и му разправял, че е рожба на греха, че е наследил слабия и жалък характер на майка си и цял живот ще бъде неудачник, ще търпи провали, с каквото и да се захване…

— Изпитваше ли Жулиан ненавист към баща си?

— Тези чувства се охлаждат с времето. Никога не съм имала усещането, че Жулиан го мрази — макар че това навярно би било за предпочитане. Впечатлението ми беше, че тия сцени са го накарали да изгуби всякакво уважение към шапкаря. Жулиан говореше за това, сякаш то изобщо не го засягаше, сякаш бе част от едно минало, което бе оставил зад гърба си, ала такива неща никога не се забравят. Думите, с които се отравя сърцето на едно дете — било то от злоба, или от невежество — се загнездват в паметта като тумор и рано или късно му изгарят душата.

Запитах се дали говори от собствен опит и в съзнанието ми отново изникна образът на моя приятел Томас Агилар, който стоически изслушваше тирадите на височайшия си родител.

— На колко години е бил Жулиан, когато се е развивала тази история?

— На осем или десет, предполагам.

Въздъхнах.

— Щом пораснал достатъчно, за да влезе в армията, майка му го отвела в Париж. Мисля, че дори не се сбогували. Шапкарят така и не разбрал, че семейството му го е изоставило.

— Жулиан споменавал ли ви е някога за момиче на име Пенелопе?

— Пенелопе? Струва ми се, че не. Щях да си спомня.

— Тя му е била приятелка, докато още е живеел в Барселона.

Извадих снимката на Каракс и Пенелопе Алдая и й я подадох. Видях как лицето й грейна в усмивка при вида на един съвсем млад Жулиан Каракс. Носталгията и чувството на загуба просто я разкъсваха.

— Колко е младичък тук… Това ли е въпросната Пенелопе?

Кимнах.

— Много е хубава. Жулиан някак винаги успяваше да се обгради с красиви жени.

Като вас, помислих си.

— Знаете ли дали е имал много…?

Отново онази усмивка за моя сметка.

— Приятелки? Любовници? Нямам представа. Да ви кажа честно, никога не съм го чувала да говори за някоя жена, която да е имала място в живота му. Веднъж го попитах просто така, колкото да го подкача. Сигурно знаете, че той си изкарваше прехраната, като свиреше на пиано в един вертеп. Попитах го дали не се изкушава, след като по цял ден е заобиколен от красиви и лесни жени. Той не намери шегата ми за смешна. Отвърна ми, че няма право да обича която и да е, че заслужава да бъде сам.

— А обясни ли ви защо?

— Жулиан никога не обясняваше.

— И все пак накрая, малко преди да се завърне в Барселона през 1936 г., Жулиан Каракс е щял да се ожени.

— Така разправяха.

— А вие съмнявате ли се в това?

Тя скептично сви рамене.

— Както ви казах, през всичките години на познанството ни Жулиан никога не ми е споменавал конкретна жена, камо ли пък някоя, за която да е искал да се жени. Историята за предполагаемата му женитба стигна до мен по-късно. Ньовал, последният издател на Каракс, разправил на Кабестани, че годеницата била с двайсет години по-възрастна от Жулиан — заможна вдовица с лошо здраве. Според Ньовал тази жена малко или много го издържала в продължение на години. Лекарите й давали шест месеца живот или година, в най-добрия случай. По думите на Ньовал, тя искала да се ожени за Жулиан, за да може той да наследи имуществото й.

— Ала брачната церемония така и не се е състояла.

— Ако изобщо е имало такъв план или такава вдовица.

— Доколкото зная, Жулиан е бил въвлечен в някакъв дуел в утрото на същия ден, когато трябвало да се сключи бракът. Знаете ли с кого или защо е щял да се дуелира?

— Ньовал предполагаше, че става дума за някой роднина на вдовицата. Далечен и алчен родственик, който хич не искал да види как наследството пада в ръцете на пришълец. Ньовал публикуваше предимно евтини романчета и подозирам, че този жанр му беше замаял главата.

— Виждам, че не вярвате особено на историята за сватбата и дуела.

— Не. Никога не съм вярвала.

— В такъв случай какво мислите, че е станало? Защо Каракс се е върнал в Барселона?

Тя тъжно се усмихна.

— И аз си задавам този въпрос вече седемнайсет години.

Нурия Монфорт си запали още една цигара. Предложи и на мен. Отказах, въпреки че се изкушавах да приема.

— Все пак сигурно си имате някаква теория? — предположих аз.

— Зная само, че през лятото на 1936 г., малко след като избухна войната, един служител на градската морга се обади в издателството, за да съобщи, че преди три дена са им докарали трупа на Жулиан Каракс. Бил открит мъртъв в някаква уличка на квартал Равал, облечен в дрипи и с куршум в сърцето. Имал у себе си една книга — екземпляр от „Сянката на вятъра“ — и паспорт. Печатът показвал, че е прекосил френската граница месец по-рано. Къде е бил през този отрязък от време, никой не знае. Полицията се свързала с баща му, но той отказал да се погрижи за тялото, като заявил, че няма син. След като изтекли два дена, през които никой не потърсил трупа, той бил заровен в общ гроб в гробището Монжуик. Не можах даже да му занеса цветя, защото никой не бе в състояние да ми каже точно къде е погребан. Служителят на моргата, който запазил книгата, открита в сакото на Жулиан, се сетил да позвъни в издателство „Кабестани“ няколко дена по-късно. Така узнах какво се е случило. Умът ми не го побираше. Ако Жулиан изобщо е имал в Барселона някого, към когото да се обърне, то това бях аз или, в краен случай, господин Кабестани. Ние бяхме единствените му приятели, ала той така и не ни съобщи, че се е върнал. Научихме, че е пристигнал в Барселона едва след смъртта му…

— Успяхте ли да откриете още нещо, след като получихте известието?

— Не. Това бяха първите месеци на войната и Жулиан съвсем не беше единственият безследно изчезнал. Никой вече не говори за това, но има множество безименни гробове като неговия. Да разпитваш бе все едно да си блъскаш главата в стената. С помощта на господин Кабестани, който по това време вече беше много болен, подадох оплакване в полицията и използвах всички възможни връзки. Единственият резултат от това бе посещението на един млад инспектор — зловещ и арогантен тип, който ми каза, че ще е най-добре да не задавам повече въпроси и да се постарая да възприема едно по-положително отношение, защото нашата страна била в разгара на кръстоносен поход. Точно такива бяха думите му. Казваше се Фумеро, само това си спомням. Сега като че ли е станал важна клечка. Често го споменават във вестниците. Може би и вие сте чували за него.

Преглътнах с мъка.

— Бегло.

— Повече не чух нищо за Жулиан — до момента, когато някакъв тип се свърза с издателството и пожела да закупи всички екземпляри от романите на Каракс, които бяха останали в склада ни.

— Лаин Кубер.

Нурия Монфорт кимна.

— Имате ли някаква представа кой беше този човек?

— Подозирам нещо, но не съм сигурна. През март 1936 г. — спомням си месеца, защото тогава тъкмо подготвяхме изданието на „Сянката на вятъра“ — някой се обади в издателството да пита за адреса на Жулиан. Каза, че му бил стар приятел и искал да го посети в Париж. Да му устрои изненада. Свързаха го с мен и аз му казах, че не съм упълномощена да давам такава информация.

— Той каза ли си името?

— Някой си Хорхе.

— Хорхе Алдая?

— Възможно е. Жулиан ми го бе споменавал неведнъж. Струва ми се, че бяха учили заедно в училището „Сан Габриел“ и Жулиан понякога говореше за него, сякаш е бил най-добрият му приятел.

— Знаехте ли, че Хорхе Алдая е бил брат на Пенелопе?

Нурия Монфорт се намръщи. Изглеждаше объркана.

— Дадохте ли на Алдая адреса на Жулиан в Париж? — попитах аз.

— Не. Имах някакво лошо предчувствие.

— А той как реагира?

— Присмя ми се, каза, че щял да го научи по някакъв друг начин, и затвори слушалката.

Нещо като че ли я глождеше. Започнах да подозирам накъде ще отиде разговорът ни.

— Все пак отново получихте вести от него, нали?

Тя кимна нервно.

— Както тъкмо ви разправях, малко след изчезването на Жулиан онзи човек се появи в издателство „Кабестани“. По това време господин Кабестани вече не бе в състояние да работи и най-големият му син се бе нагърбил с фирмата. Посетителят, Лаин Кубер, предложи да закупи цялата останала наличност от романите на Жулиан. Помислих си, че навярно става дума за някаква безвкусна шега. Лаин Кубер беше персонаж от „Сянката на вятъра“.

— Дяволът.

Нурия Монфорт кимна.

— Вие всъщност успяхте ли да видите този Лаин Кубер?

Тя поклати глава и запали третата си цигара.

— Не. Чух обаче част от разговора му със сина в кабинета на господин Кабестани.

Изречението някак остана да виси във въздуха, сякаш тя се боеше да го завърши или не знаеше точно как да го направи. Цигарата трепереше между пръстите й.

— Неговият глас — рече тя. — Това бе гласът на човека, който се обади по телефона и се представи като Хорхе Алдая. Синът на Кабестани, нагъл глупак, се опита да му измъкне по-голяма сума. Така нареченият Кубер каза, че трябва да обмисли офертата. Същата нощ складът на издателството в Пуебло Нуево бе подпален и книгите на Жулиан изгоряха с него.

— С изключение на онези, които вие сте спасили и сте скрили в Гробището на забравените книги.

— Точно така.

— Имате ли някаква идея защо някой би искал да изгори всички книги на Жулиан Каракс?

— Защо изобщо се горят книги? От глупост, от невежество, от омраза… един Господ знае.

— И все пак какво мислите вие? — настоях аз.

— Жулиан живееше в книгите си. Трупът, озовал се в моргата, бе само една част от него. Душата му е в неговите истории. Веднъж го попитах от кого черпи вдъхновение, за да създава героите си, и той ми отговори: от никого. Всичките му герои представлявали самия него.

— Значи ако някой е искал да го унищожи, би трябвало да унищожи тези истории и тези герои, нали така?

На лицето й отново се появи обезсърчената усмивка — израз на поражение и умора.

— Напомняте ми Жулиан — рече тя. — Преди да изгуби вярата си.

— Вярата си в какво?

— Във всичко.

Приближи се в сумрака и улови ръката ми. Мълчаливо помилва дланта ми, сякаш искаше да разчете линиите на кожата ми. Ръката ми се разтрепери от докосването й. Улових се, че мислено проследявам контурите на тялото й под старите, взети назаем дрехи. Желаех да я докосна, да усетя пулса, който пламтеше под кожата й. Погледите ни се бяха срещнали и аз чувствах с абсолютна сигурност, че тя знае какво си мисля. Усещах, че е по-самотна от когато и да било. Вдигнах очи и срещнах нейния спокоен, открит поглед.

— Жулиан умря сам, убеден, че никой няма да си спомни за него или за книгите му и че животът му е бил без значение — рече тя. — Щеше да му е приятно да знае, че някой е пожелал да го опази жив, че го е помнел. Често казваше, че съществуваме само докато някой си спомня за нас.

Обзе ме почти болезнено желание да целуна тази жена, страст, каквато не бях изпитвал дотогава, дори когато извиквах в мислите си призрака на Клара Барсело. Тя отгатна това по погледа ми.

— Късно е, Даниел, май е време да си вървите — промълви.

Част от мен желаеше да остане, да се изгуби в странната интимност на полумрака с тази непозната и да я слуша как разправя, че моите жестове и мълчания й напомнят за Жулиан Каракс.

— Да — смотолевих аз.

Тя кимна безмълвно и ме изпрати до прага. Коридорът ми се видя безкраен. Сетне ми отвори вратата и излезе на площадката.

— Ако видите баща ми, кажете му, че съм добре. Излъжете го.

Сбогувах се полугласно, като й благодарих за отделеното време и вежливо протегнах ръка. Нурия Монфорт пренебрегна този формален жест. Тя сложи ръце на раменете ми, наведе се и ме целуна по бузата. Гледахме се мълчаливо и този път се осмелих да потърся устните й, почти разтреперан. Стори ми се, че те леко се разтвориха и че пръстите й потърсиха лицето ми. В последния момент Нурия Монфорт се отдръпна и сведе очи.

— Мисля, че ще е най-добре да си вървите, Даниел — прошепна тя.

Стори ми се, че ще се разплаче, но преди да смогна да кажа нещо, затвори вратата. Останах на площадката; неподвижен, усещах присъствието й от другата страна и се питах какво ли е станало вътре. Отсреща шпионката на вратата на съседката примигваше. Махнах й с ръка за поздрав и се спуснах по стълбите. Когато излязох на улицата, дълбоко в душата си все още усещах лицето, гласа и уханието на Нурия Монфорт. Носех със себе си допира на устните й и диханието й върху кожата си, докато вървях из улиците, пълни с безлични хора, наизлезли от кантори и магазини. Когато излязох на улица „Кануда“, ме връхлетя един леден вятър, който проряза околната глъч. Приветствах с благодарност студения въздух по лицето си и поех към университета. Пресякох Рамблас, проправих си път към улица „Талерс“ и се изгубих в нейния тесен каньон от сенки, ала все още се чувствах впримчен в онази тъмна трапезария, в която сега си представях как Нурия Монфорт седи сама в здрача и безмълвно подрежда своите моливи, папки и спомени — с очи, отровени от сълзи.

21

Здрачът се спусна почти крадешком, със студен бриз и мантия от пурпурна светлина, която се плъзгаше между пролуките на улиците. Ускорих крачка и двайсет минути по-късно фасадата на университета изплува пред мен като кораб с цвят на охра, закотвен в нощта. В своята будка портиерът на Факултета по литература четеше словата на най-влиятелните за момента испански журналисти във вечерното издание на „Спортен свят“. В сградата като че ли не бяха останали почти никакви студенти. Ехото от собствените ми стъпки ме следваше по коридорите и галериите, които водеха към вътрешния двор, където сиянието на две жълтеникави лампи едва разсейваше полумрака. Изведнъж ми хрумна, че Беа ми е скроила номер и ме е извикала на среща в този неподходящ час като един вид отмъщение за моята самомнителност. Листата на портокаловите дървета в двора проблясваха като сребърни сълзи, а ромоленето на фонтана се прокрадваше между арките. Погледът ми внимателно претърси двора със смесица от разочарование и — може би — някакво страхливо чувство на облекчение. Тя беше там. Силуетът й се очертаваше на една от пейките пред фонтана; седеше с поглед, зареян нагоре към сводовете на двора. Спрях се край входа, за да я погледам, и за миг ми се стори, че виждам у нея отражението на Нурия Монфорт, която сякаш сънуваше наяве, седнала на своята пейка на площада. Забелязах, че не носи нито папката, нито учебниците си и ми мина през ум, че може би не е имала часове този следобед. По всяка вероятност бе дошла просто за да се види с мен. Преглътнах с мъка и влязох в двора. Шумът от стъпките ми по плочите ме издаде и Беа отправи поглед към мен с усмивка, която изразяваше изненада, сякаш присъствието ми на това място бе някакво случайно съвпадение.

— Мислех си, че няма да дойдеш — рече тя.

— И аз мислех същото — отвърнах.

Тя остана да седи така, с много изправен гръб, плътно прибрани колене и отпуснати в скута ръце. Запитах се как е възможно да чувстваш някого толкова далечен и в същото време да си способен да разчетеш всяка гънчица на устните му.

— Дойдох, защото искам да ти докажа, че си сгрешил за онова, което ми каза оня ден, Даниел. Възнамерявам да се омъжа за Пабло и каквото и да ми покажеш тази нощ, ще замина за Ел Ферол веднага щом той отбие службата си.

Погледнах я, както човек гледа влак, който току-що е изпуснал. Осъзнах, че през последните два дена съм витаел из облаците и ето че сега моят свят се изплъзваше от ръцете ми.

— А пък аз си помислих, че си дошла, защото си имала желание да ме видиш — отвърнах с немощна усмивка.

Забелязах, че лицето й пламна от смущение.

— Това го казах на шега — излъгах аз. — Обаче съм напълно сериозен, що се отнася до обещанието ми да ти покажа едно лице на града, което още не си виждала. Така поне ще имаш причина да си спомняш за мен или за Барселона, където и да отидеш.

Беа се усмихна с лека тъга, като избягваше погледа ми.

— Знаеш ли, за малко не влязох в едно кино. Само и само да не те видя днес — рече тя.

— Защо?

Беа ме погледна безмълвно, сви рамене и вдигна очи нагоре, сякаш се опитваше да улови във въздуха думи, които й убягваха.

— Защото се страхувах, че може би имаш право — каза тя накрая.

Въздъхнах. Под закрилата на падащия здрач и на онова унило мълчание, което сближава непознатите, аз се почувствах достатъчно смел да изрека какво ли не, ако ще и за последен път.

— Обичаш ли го, или не?

Видях бегла усмивка, която веднага се разпадна;

— Не е твоя работа.

— Вярно е — казах аз. — Това си е само твоя работа.

Погледът й изведнъж стана студен.

— А теб какво те е грижа?

— Не е твоя работа — отвърнах.

Тя не се усмихна. Устните й трепереха.

— Всички, които ме познават, знаят колко ценя Пабло. Семейството ми и…

— Ама аз съм почти непознат — прекъснах я аз. — И бих искал да го чуя от теб.

— Да чуеш какво?

— Че наистина го обичаш. Че няма да се омъжиш за него, само за да се махнеш от къщи, да напуснеш Барселона и семейството си и да отидеш някъде, където няма да могат да ти навредят. Че просто заминаваш, а не бягаш.

Очите й блестяха от гневни сълзи.

— Нямаш право да ми говориш така, Даниел. Ти не ме познаваш.

— Кажи ми, че греша, и ще си отида. Обичаш ли го?

Гледахме се дълго и безмълвно.

— Не зная — промълви накрая тя. — Не зная.

— Някой е казал веднъж, че щом се замисляш дали обичаш някого, значи вече завинаги си престанал да го обичаш — рекох аз.

Беа потърси иронията в изражението ми.

— Кой го е казал?

— Един човек на име Жулиан Каракс.

— Твой приятел?

Кимнах и сам се изненадах от това.

— Нещо такова.

— Ще трябва да ме запознаеш с него.

— Още тази вечер, ако искаш.

Напуснахме университета под едно мораво, наранено небе. Вървяхме без посока, по-скоро за да свикнем с крачката на другия, отколкото да стигнем до определена цел. Потърсихме убежище в единствената ни обща тема — нейния брат Томас. Беа говореше за него, сякаш бе чужд човек, когото обичаше, но почти не познаваше. Тя все избягваше погледа ми и се усмихваше неспокойно. Чувствах, че съжалява за онова, което ми бе казала в двора на университета, че думите все още я глождят и й причиняват болка.

— Слушай, за онова, дето ти казах одеве — рече тя ни в клин, ни в ръкав, — нито дума на Томас, нали?

— Разбира се. На никого няма да кажа.

Тя нервно се изсмя.

— И аз не знам какво ме прихвана. Не се обиждай, но понякога човек говори по-свободно пред някой непознат, отколкото пред близките си. Защо ли е така?

Свих рамене.

— Навярно защото непознатият ни вижда такива, каквито сме, а не каквито му се иска да бъдем.

— Това пак твоят приятел Каракс ли го е казал?

— Не, аз го измислих току-що, за да те впечатля.

— А как ме виждаш ти?

— Като загадка.

— Това е най-странният комплимент, който някога са ми правили.

— Не е комплимент. Заплаха е.

— Какво искаш да кажеш?

— Загадките са за това — да бъдат разрешени, да разбереш какво крият.

— Може би ще се разочароваш, когато откриеш какво има вътре.

— Може би ще се изненадам. А също и ти.

— Томас никога не ми е казвал, че си толкова безочлив.

— Така е, защото и малкото безочие, което имам, съм го запазил изцяло за теб.

— И защо?

Защото се боя от теб, помислих си.

Приютихме се в едно старо кафене близо до театър „Полиорама“. Уединени до една маса край прозореца, поръчахме сандвичи с шунка „серано“[1] и две кафета с мляко, за да се сгреем. След малко управителят, мършав човечец с лице на куцо дяволче, се приближи до масата ни с услужливо изражение.

— Вий ли бехте онез, дет’ искаха сан’вичи с шунка?

Кимнахме.

— Съжалявам, ама требва да ви кажа, от името на управата, че нема ни късче шунка. Мо’а да предложа черна, бела или смесена бутифара[2], кюфтета или чистора[3]. Първо качество, пресни, та пресни. Имам и маринована сардина, ако избегвате месни продукти по религиозни причини. То нали е петък…

— За мен кафето с мляко е достатъчно, наистина — отвърна Беа.

Аз обаче умирах от глад.

— А бихте ли ни донесли две порции пикантни картофи? — рекох. — И малко хляб, моля.

— Ей сегичка, гу’сине. И ша прощавате, че некои продукти не стигат. Обикновено от ’сичко си имам, че и болшевишки хайвер даже. Ама тая вечер е полуфиналът за европейската купа, та имам ’ного клиенти. Ей, голем мач!

Управителят се отдалечи с церемониален жест. Беа го наблюдаваше развеселена.

— Откъде е този акцент? Хаен[4]?

— Санта Колома де Граманет[5] — уточних аз. — Май рядко пътуваш с метрото, а?

— Баща ми казва, че метрото е пълно с всякаква сган и че ако жена пътува сама, циганите й пускат ръце.

Щях да кажа нещо, но реших да премълча. Беа се разсмя. Щом ни донесоха кафетата и храната, веднага се нахвърлих върху тях без претенции за изтънченост. Беа не хапна нищичко. Обвила с длани димящата чаша, тя ме наблюдаваше полуусмихната, отчасти с любопитство, отчасти с почуда.

— И тъй, какво е онова невиждано нещо, което ще ми покажеш днес?

— Разни неща. Всъщност онова, което ще ти покажа, е част от една история. Не ми ли каза оня ден, че най-много обичаш да четеш?

Беа кимна, повдигайки вежди.

— Е добре, това е една история за книги.

— За книги?

— За прокълнати книги, за човека, който ги е написал, за герой, избягал от страниците на един роман с цел да го изгори, за предателство и изгубено приятелство. История за любов и омраза, за сънищата, които живеят в сянката на вятъра.

— Това звучи като резюме от обложката на евтин роман, Даниел.

— Вероятно защото работя в книжарница и съм виждал твърде много книги. Само че става дума за истинска история и това е толкова сигурно, колкото факта, че тоя хляб, дето са ни го поднесли, е поне отпреди три дни. И като всички истински истории и тази започва и завършва в гробище, само че не такова гробище, каквото си представяш.

Тя се усмихна като дете, на което са обещали гатанка или някакъв фокус.

— Цялата съм слух.

Пресуших погледната си глътка кафе и няколко мига я гледах мълчаливо. Мислех си как силно желая да се изгубя в тези изплъзващи се очи, някак прозрачни и празни. Мислех си за самотата, която щеше да ме връхлети тази нощ след раздялата с нея, щом изчерпех всичките си трикове и истории, с които бих могъл да я задържа по-дълго. Мислех си колко малко мога да й предложа и колко много искам да получа от нея.

— Направо чувам как мозъкът ти щрака, Даниел — рече тя. — Какво кроиш?

Подхванах разказа си от онова далечно утро, когато се събудих, без да мога да си спомня лицето на майка ми, и спрях чак когато в паметта ми изплува светът от сенки, който бях доловил по-рано през деня в дома на Нурия Монфорт. Беа ме слушаше безмълвно, с едно внимание, което не издаваше никакви преценки и догадки. Разказах й за първото си посещение в Гробището на забравените книги и за нощта, в която четох „Сянката на вятъра“ до зори. Разказах й за срещата си с човека без лице и за писмото, подписано от Пенелопе Алдая, което винаги носех със себе си, без сам да зная защо. Говорих и за това, че никога не ми се бе удало да целуна Клара Барсело, нито която и да е; споменах и как ръцете ми се разтрепериха, когато почувствах допира от устните на Нурия Монфорт до кожата ми едва преди няколко часа. Разказах й как до тоя момент не съм си давал сметка, че това е история за самотници, за отсъствия и загуба, и че тъкмо по тази причина съм потърсил убежище в нея, докато се е сляла със собствения ми живот. Бях като човек, който се спасява с бягство в страниците на роман, защото онези, които му е нужно да обича, са само сенки, живеещи в душата на някой непознат.

— Не казвай нищо — промълви Беа. — Просто ме заведи на това място.

Вече беше непрогледна нощ, когато спряхме пред портата на Гробището на забравените книги в сенките на улица „Арко дел Театро“. Хванах мандалото във форма на дяволче и потропах три пъти. Подухваше студен вятър, напоен с мирис на въглища. Чакахме, подслонени под арката на входа. Срещнах очите на Беа, едва на сантиметри от моите. Тя се усмихваше. Скоро чухме леки стъпки, които се приближаваха към портата, и до нас достигна умореният глас на пазача.

— Кой е там? — попита Исаак.

— Даниел Семпере, Исаак.

Стори ми се, че го чух да ругае под нос. Последваха хилядите скърцания и стонове на кафкианската система от ключалки. Накрая вратата се открехна мъничко, разкривайки орловото лице на Исаак Монфорт, озарено от един светилник. Щом ме видя, пазачът въздъхна и подбели очи.

— Ама и аз защо ли питам — рече той. — Кой друг би могъл да бъде в тоя час?

Исаак бе облечен с нещо, което ми се видя като странна смесица от халат, бурнус и шинел от руската армия. Меките пантофи идеално си пасваха с карираната вълнена шапка с пискюл.

— Надявам се, че не съм ви измъкнал от леглото — рекох аз.

— Съвсем не. Тъкмо бях започнал да си казвам молитвичките…

Той изгледа Беа така, сякаш току-що бе зърнал връзка запалени пръчки динамит до нозете си.

— За ваше добро се надявам, че това не е, каквото изглежда — рече той заплашително.

— Исаак, това е моята приятелка Беатрис и с ваше разрешение бих искал да й покажа това място. Не се безпокойте, може да й се има пълно доверие.

— Семпере, виждал съм пеленачета, по-разумни от вас.

— Ще ви отнемем само минутка.

Сразен, Исаак изсумтя и огледа Беа внимателно като подозрителен полицай.

— Известно ли ви е, че се движите в компанията на един имбецил? — попита той.

Бей се усмихна вежливо.

— Започнах вече да свиквам с тази мисъл.

— Божествена невинност! Знаете ли правилата?

Беа кимна. Исаак промърмори нещо под нос и ни пусна да влезем, оглеждайки старателно, както винаги, уличните сенки.

— Посетих дъщеря ви Нурия — небрежно споменах аз. — Добре е. Затрупана е от работа, но иначе е добре. Изпраща ви много поздрави.

— Да, а също и отровни стрели. Хич не ви бива в лъжите, Семпере. Все пак оценявам усилието ви. Хайде, влизайте.

Щом веднъж се озовахме вътре, Исаак ми връчи светилника и отново се зае с ключалките, без да ни обръща повече внимание.

— Когато приключите, знаете къде да ме намерите.

Под мантията на мрака едва различавахме призрачните очертания на лабиринта от книги. Светилникът хвърляше пред краката ни мехур от мъглява светлина. Поразена, Беа се спря на прага на лабиринта. Усмихнах се, съзирайки на лицето й същото изражение, което баща ми навярно бе видял на моето лице преди много години. Навлязохме в криволичещите тунели и галерии; те скърцаха под стъпките ни. Знаците, които бях оставил при последния си набег, още си бяха там.

— Ела, искам да ти покажа нещо — рекох аз.

Неведнъж изгубвах собствената си следа и трябваше да се връщаме обратно в търсене на последния знак. Беа ме гледаше със смесица от тревога и възхита. Вътрешният ми компас ми подсказваше, че пътят ни се е изгубил във възел от спирали, които бавно се изкачваха към самите недра на лабиринта, Най-сетне успях да проследя повторно стъпките си в гъсталака от коридори и тунели, докато навлязох в тесен проход, който напомняше пътечка, простираща се към непрогледния мрак. Коленичих до последната лавица и потърсих стария си приятел, скрит зад редицата томове, погребани под слой прах, който блестеше като скреж на сиянието от светилника. Взех книгата и я подадох на Беа.

— Представям ти Жулиан Каракс.

— „Сянката на вятъра“ — прочете Беа, галейки избледнелите букви на корицата. — Мога ли да я взема с мен?

— Можеш да вземеш коя да е книга, само не и тази.

— Но това не е справедливо. След всичко, което ми разказа, тъкмо нея искам.

— Някой ден, може би. Но не и днес.

Взех книгата от ръцете й и пак я пъхнах в скривалището й.

— Ще се върна тук без теб и ще си я взема, без да разбереш — шеговито рече тя.

— И хиляда години няма да ти стигнат, за да я намериш.

— Така си мислиш ти. Нали видях знаците ти; все пак и аз зная историята за Минотавъра.

— Исаак няма да те пусне да влезеш.

— Лъжеш се. Аз му се нравя повече от теб.

— Откъде знаеш?

— Мога да чета по очите на хората.

Против волята си, повярвах и отвърнах поглед.

— Избери си която щеш друга книга. Ето, тази тук изглежда обещаваща. „Кастилската свиня, това непознато животно: В търсене на корените на иберийската сланина“, от Анселмо Торкемада. От тази книга със сигурност са се продали повече бройки, отколкото от кой да е роман на Жулиан Каракс. Всяка част от свинята може да влезе в употреба.

— Повече ме тегли към онази там.

— „Тес от рода д’Ърбървил“ в оригинал. Дръзваш ли да четеш Томас Харди на английски?

Тя ме погледна изкосо.

— Готово, вече е твоя!

— Ама не виждаш ли? Тя сякаш ме е чакала. Сякаш е била скрита тук заради мен, още отпреди да се родя.

Изгледах я удивен. Усмивката на Беа леко посърна.

— Какво толкова казах?

Тогава, без да се замисля, едва докосвайки устните й, я целунах.

Наближаваше полунощ, когато стигнахме до входната врата на дома на Беа. Бяхме изминали почти целия път в мълчание, без да се осмелим да облечем мислите си в думи. Вървяхме леко раздалечени; всеки се криеше от другия. Беа крачеше много изправена, стиснала своята „Тес“ под мишница, а аз я следвах на крачка разстояние, все още усещайки нейния вкус по устните си. Не можех да избия от главата си косия поглед, който ми хвърли Исаак, когато си тръгнахме от Гробището на забравените книги. Добре познавах този поглед; хиляди пъти го бях виждал у баща ми — поглед, който ме питаше дали имам поне смътна представа какво върша. Бях прекарал последните часове в друг свят, в една вселена от докосвания и погледи, които не разбирах и които поглъщаха и разум, и свян. Сега, на връщане в онази реалност, която винаги дебнеше в сенките на новия квартал, цялата магия се разсея и ми останаха само едно мъчително желание и безименна тревога. И все пак бе достатъчно само да погледна Беа, за да разбера, че моите опасения са просто лек ветрец в сравнение с бурята, която бушуваше у нея. Един сладкогласен нощен пазач полека вървеше към нас, тананикайки болеро под акомпанимента на звучното подрънкване на връзката си ключове.

— Може би предпочиташ да не се виждаме повече — подхвърлих аз без особено убеждение.

— Не зная, Даниел. Нищо не зная. Ти това ли искаш?

— Не, разбира се, че не. А ти?

Беа сви рамене с вяла усмивка.

— Как мислиш? — попита тя. — Одеве те излъгах, знаеш ли? Когато бяхме в двора.

— За кое?

— За това, че не съм искала да те видя днес.

Пазачът висеше край нас с лукава усмивчица, очевидно безразличен към моите първи прощални шепоти край входна врата. За човек като него, обръгнал на такива неща, цялата сцена навярно изглеждаше банална и до болка позната.

— Не се тревожете за мен, аз не бързам — рече той. — Ще изпуша една цигарка на ъгъла, вие само ми дайте знак.

Почаках, докато пазачът се отдалечи.

— Кога ще те видя пак?

— Не зная, Даниел.

— Утре?

— Моля те, Даниел. Не зная.

Кимнах. Беа погали лицето ми.

— Сега ще е най-добре да си вървиш.

— Поне знаеш къде да ме намериш, нали?

Тя кимна.

— Ще чакам.

— Аз също.

Тръгнах си, без да откъсвам очи от нея. Нощният пазач, опитен в подобни ситуации, вече се приближаваше, за да й отвори вратата.

— Безсрамник такъв — прошепна ми той не без известно възхищение, докато минаваше край мен. — Какво парче!

Почаках, докато Беа влезе в сградата, сетне побързах да си тръгна, като поглеждах назад на всяка крачка. Бавно ме обзе абсурдната увереност, че всичко е възможно; струваше ми се, че даже безлюдните улици и враждебният вятър носят полъх на надежда. Когато стигнах до Пласа де Каталуня, забелязах ято гълъби, които се бяха струпали в самия център на площада и го покриваха като безшумно люлееща се мантия от бели пера. Мислех да ги заобиколя, но точно тогава забелязах, че вместо да отлети, ятото се отдръпва, за да ми направи път. Тръгнах полека напред, наблюдавайки как редиците на гълъбите се разделят пред мен и пак се затварят зад гърба ми. Когато стигнах до средата на площада, чух звъна на камбаните на катедралата, които отброяваха полунощ. Поспрях за миг, закотвен сред океан от сребристи птици, и си помислих, че това бе най-странният и чудесен ден в живота ми.

[1] Букв. „планинска шунка“ — пушена испанска шунка, която обикновено се сервира сурова на тънки резени; подобна е на италианското „прошуто“ — Бел.прев. ↑

[2] Типична каталонска наденица от сурово свинско и подправки. — Бел.прев. ↑

[3] Вид наварски колбас. — Бел.прев. ↑

[4] Провинция в южна Испания. — Бел.прев. ↑

[5] Предградие на Барселона. — Бел.прев. ↑

22

В книжарницата още светеше, когато пресякох улицата пред витрината й. Мина ми през ум, че навярно баща ми е останал до късно, за да влезе в крак с кореспонденцията си, или пък си е търсел друго оправдание да ме чака буден и да изкопчи сведения за срещата ми с Беа. Зърнах един силует, който трупаше книги на купчина, и познах сухия и нервен профил на Фермин, потънал в дълбока концентрация. Почуках на стъклото с кокалчетата на пръстите си. Фермин надникна навън, приятно изненадан, и ми направи знак да вляза през задната врата.

— Още ли работите, Фермин? Вече е ужасно късно.

— Всъщност просто убивах времето, докато стане мой ред да отида при бедния дон Федерико. Наглеждаме го на смени с Елой, оня от оптиката. Така или иначе не спя много. Два-три часа в най-добрия случай. Ама и вие не оставате по-назад, Даниел. Вече минава полунощ, от което заключавам, че срещата ви с младата дама е имала бляскав успех.

Свих рамене.

— И аз не знам, честно казано — признах.

— Пуснахте ли й ръка?

— Не.

— Добър знак. Никога не се доверявайте на момичета, които веднага се оставят да ги опипват. Но още по-малко пък на онези, които имат нужда от свещеник, за да им даде одобрението си. Доброто филе, ако простите това плътско сравнение, не е нито препечено, нито сурово. Ако ви падне сгоден случай, възползвайте се, то се знае, не бъдете прекалено скромен. Ала ако търсите нещо сериозно, като моята връзка с Бернарда, помнете това златно правило.

— Сериозни ли са нещата при вас?

— Повече от сериозни. Духовни. Ами това девойче Беатрис? Веднага се вижда, че е момиче за милиони, но тук въпросът е: дали е от тези, дето те карат да се влюбиш, или от тези, дето само предизвикват трепет във вътрешностите?

— Нямам ни най-малка представа — отвърнах. — И двете, бих казал.

— Вижте, Даниел, тая работа е като стомашното неразположение. Усещате ли нещо тук горе, в стомаха, сякаш сте глътнали тухла? Или по-скоро едно общо затопляне, като че имате треска?

— Прилича по-скоро на това с тухлата — рекох аз, макар че не отхвърлях изцяло и треската.

— Значи работата е сериозна. Бог да ни е на помощ! Хайде, седнете и ще ви направя липов чай.

Седнахме край масата в задната стая, заобиколени от тишина и книги. Градът бе заспал и книжарницата напомняше кораб, който дрейфуваше в океан от покой и сенки. Фермин ми подаде една димяща чаша и ми се усмихна донякъде смутено. Явно някаква мисъл го глождеше.

— Мога ли да ви задам един личен въпрос, Даниел?

— Разбира се.

— Моля ви да ми отговорите напълно искрено — рече той пресипнало. — Мислите ли, че някога бих могъл да бъда баща?

Навярно отгатна обърканото ми изражение и побърза да добави:

— Нямам предвид биологичен баща — ако и да изглеждам малко хилав, по Божия милост провидението ме е дарило с мъжка сила и мощ на бик. Говоря за друг тип баща. Добър баща, ако разбирате какво искам да кажа.

— Добър баща?

— Да. Като вашия. Човек с ум, сърце и душа. Човек, който умее да изслушва, да насочва и да уважава едно дете, а не само да удави собствените си недостатъци в него. Някой, когото едно дете не само да обича поради това, че му е баща, но и комуто да се възхищава като личност. Някой, комуто то би пожелало да прилича.

— Защо ме питате това, Фермин? Мислех, че не вярвате в брака и семейството. Хомотът и всичко останало, не помните ли?

Фермин кимна.

— Вижте, това е работа за аматьори. Бракът и семейството са онова, в което ние ги превръщаме. Иначе са просто развъдник на лицемерието. Боклук и празни приказки. Но ако има истинска любов, такава, за която човек не дърдори наляво и надясно, такава, която се чувства и изживява…

— Фермин, вие май сте станали нов човек.

— Така е. Бернарда ме накара да пожелая да стана по-добър, отколкото съм.

— Но защо?

— За да съм достоен за нея. Това няма да го разберете сега, защото сте млад. С времето обаче ще видите, че понякога от значение е не какво дава човек, а от какво се отказва. С Бернарда разговаряхме дълго. Тя си е майчица по душа, нали си я знаете. Не го казва, но според мен най-голямото щастие, което би могла да изпита в тоя живот, е да стане майка. А за мен тази жена е по-сладка от праскова в захарен сироп. Достатъчно е да ви кажа, че заради нея съм способен да вляза в църква след трийсет и две години клерикално въздържание и да рецитирам псалмите на св. Серафим или там каквото е нужно.

— Не се ли изхвърляте малко, Фермин? Та вие едва я познавате…

— Чуйте, Даниел, на моите години човек или вижда нещата съвършено ясно, или съвсем се е прецакал. Три-четири неща има на тоя свят, заради които си струва да се живее; останалото е боклук. Много глупости съм вършил и сега вече зная, че единственото, което искам, е да направя Бернарда щастлива и някой ден да умра в ръцете й. Виждате ли, искам пак да стана порядъчен човек. Не заради мен — на мен уважението на тоя маймунски хор, който наричаме човечество, ми е през оная работа — а заради нея. Защото Бернарда вярва в тия работи — в сапунените сериали по радиото, в свещениците, в порядъчността и в Девата от Лурд. Тя си е такава и аз я обичам каквато е, обичам всяко от ония косъмчета, дето й никнат по брадичката. И затова ми се ще да бъда някой, с когото тя би могла да се гордее. Искам да си мисли: ех, какъв страхотен мъжага е моят Фермин, също като Кари Грант, Хемингуей или Манолете[1].

Скръстих ръце, преценявайки ситуацията.

— Говорихте ли вече с нея? За тая работа с детето?

— Не, за Бога. За какъв ме вземате? Да не мислите, че ходя по света и разправям на жените, че искам да им направя бебе? И не че не ми се ще; ето, на тая глупачка Мерседитас още сегичка бих могъл да й направя тризнаци и да се чувствам на седмото небе, ама…

— Казахте ли на Бернарда, че искате да създадете семейство?

— Тия неща не е нужно да се казват, Даниел. Те се изписват на лицето.

Кимнах.

— Ами тогава, ако мнението ми е от значение, сигурен съм, че ще бъдете страхотен баща и съпруг. И тъкмо защото не вярвате в тия работи, никога няма да се отнасяте формално към тях.

Лицето му се разтопи от щастие.

— Сериозно ли говорите?

— Разбира се.

— Камък ми свалихте от сърцето. Само като си спомня моя баща и като си помисля, че бих могъл да бъда за някого това, което той бе за мен, ми се приисква да се стерилизирам.

— Хич не се тревожете, Фермин. Пък и медицината едва ли разполага с метод, който би могъл да сломи вашата осеменителна мощ.

— И това е вярно — отсъди той. — Хайде, отивайте да почивате, не искам да ви задържам повече.

— Не ме задържате, Фермин. Имам чувството, че тази нощ изобщо няма да мигна.

— Сладка болка… Впрочем, помните ли онази пощенска кутия, която ми бяхте споменали?

— Успяхте ли да откриете нещо?

— Нали ви казах да оставите тая работа на мен. Днес следобед отидох до пощата и размених няколко думи с един стар познат, който работи там. П.к. 2321 е регистрирана на името на някой си Хосе Мария Рекехо, адвокат с кантора на улица „Леон XIII“. Позволих си да проверя адреса и никак не се изненадах от откритието, че не съществува, макар че това сигурно вече го знаете. Някой обаче от години събира кореспонденцията, адресирана до тази пощенска кутия. Знам това, защото някои от пратките пристигат от една брокерска къща препоръчани и за да ги вземе човек, трябва да подпише малка разписка и да представи лична карта.

— И кой е този човек? Някой от служителите на адвокат Рекехо? — попитах аз.

— Чак дотам не можах да разуча, но се съмнявам. Или се заблуждавам дълбоко, или въпросният Рекехо обитава същата плоскост на битието, където се намира и Девата от Фатима. Мога да ви кажа само името на човека, който прибира пощата: Нурия Монфорт.

Усетих как кръвта се отдръпва от лицето ми.

— Нурия Монфорт? Сигурен ли сте, Фермин?

— Лично видях някои от разписките. На всички бяха отбелязани името и номерът на личната карта. Изражението ви на страдащ от морска болест ме кара да мисля, че това разкритие ви изненадва.

— И то не малко.

— А мога ли да попитам коя е въпросната Нурия Монфорт? Служителят, с когото разговарях, каза, че отлично си я спомня, защото отишла да прибере писмата преди две седмици и, според неговото безпристрастно мнение, била по-хубава от Венера Милоска и с по-стегнат бюст. Доверявам се на преценката му, защото преди войната беше преподавател по естетика, но понеже е и далечен братовчед на Ларго Кабальеро[2], сега, естествено, работата му е да ближе марки от една песета…

— Днес бях с тази жена, в дома й — промълвих аз.

Фермин ме изгледа смаян.

— С Нурия Монфорт? Започвам да мисля, че съм се заблуждавал относно вас, Даниел. Та вие сте станали същински развратник.

— Не е каквото си мислите, Фермин.

— Е, вие губите от тая работа. Аз на вашите години бях като „Ел Молино“[3] — изпълнения от сутрин до вечер.

Вгледах се в този мършав, костелив човечец с жълтеникаво лице, почти изцяло заето от огромния нос, и си дадох сметка, че той полека се превръщаше в най-добрия ми приятел.

— Мога ли да ви разкажа нещо, Фермин? Нещо, което от доста време ми се върти в главата.

— То се знае. Каквото и да е. Особено ако е непристойно и свързано с онова девойче.

За втори път през тази нощ се заех да разкажа историята на Жулиан Каракс и загадката на неговата смърт. Фермин ме слушаше извънредно внимателно, като си нахвърляше бележки в една тетрадка и от време на време ме прекъсваше, за да уточни някой детайл, чиято връзка с общата картина ми убягваше. Докато се слушах сам, осъзнавах с нарастваща яснота колко бели петна имаше в тази история. Неведнъж умът ми сякаш се изпразваше и мислите ми се объркваха, докато се мъчех да проумея защо ме бе излъгала Нурия Монфорт. Какво означаваше фактът, че именно тя години наред бе прибирала кореспонденцията, адресирана до кантора на несъществуващи адвокати, които уж отговаряли за апартамента на семейство Фортуни-Каракс на Ронда де Сан Антонио? Неусетно бях изрекъл съмненията си на глас.

— Засега няма как да разберем защо ви е излъгала тази жена — рече Фермин. — Но смело можем да предположим, че ако ви е излъгала в едно отношение, би могла да го стори — и навярно го е сторила — в много други.

Въздъхнах, напълно объркан.

— Какво предлагате, Фермин?

Фермин Ромеро де Торес въздъхна с дълбоко философско изражение.

— Ще ви кажа какво можем да направим. Тази неделя, ако ви е удобно, ще се отбием небрежно, уж между другото, в училище „Сан Габриел“ и ще поразпитаме за корените на приятелството между тоя Каракс и другото хлапе, богаташчето…

— Алдая.

— Ще видите, че аз към свещениците имам подход, ако ще да е само заради това, че изглеждам като разпътен монах. Малко ласкателства и в кърпа са ми вързани.

— Сигурен ли сте?

— И таз добра! Гарантирам ви, че ще се разпеят като Хора на момчетата от Монсерат.

[1] Мануел Лауреано Родригес Санчес, по-известен като Манолете (1917–1947) — прочут испански бикоборец, смятан от някои за най-великия тореадор на всички времена. Загинал на върха на славата си вследствие на рана, получена на арената. — Бел.прев. ↑

[2] Франсиско Ларго Кабальеро (1869–1946) — испански политик, синдикалист, един от историческите лидери на Испанската работническа социалистическа партия. — Бел.прев. ↑

[3] Прочуто вариете в Барселона, подобно на „Мулен Руж“ в Париж; открито през 1899 г. и просъществувало до средата на 90-те години на XX в. — Бел.прев. ↑

23

Прекарах съботата в транс, закотвен зад тезгяха на книжарницата с надеждата да видя как Беа влиза през вратата като по чудо. При всяко иззвъняване на телефона се втурвах да вдигна слушалката, изтръгвайки я от ръцете на баща ми или на Фермин. Към средата на следобеда, след около двайсет обаждания от клиенти и никакви вести от Беа, започнах да приемам, че светът и моето жалко съществуване отиват към своя край. Баща ми бе отишъл да оцени една колекция в Сан Хервасио и Фермин се възползва от ситуацията, за да ми изнесе поредната си поучителна лекция за мистериите на любовната интрига.

— Успокойте се или ще получите камъни в жлъчката — посъветва ме Фермин. — Ухажването е също като тангото: абсурдна работа и чисто декоративни елементи. Но понеже вие сте мъжът, вие трябва да поемете инициативата.

Положението вече изглеждаше доста мрачно.

— Инициативата? Кой, аз да я поема?

— Какво искате? Човек трябва да плати някаква цена за умението да пикае прав.

— Но Беа ми даде да разбера, че тя ще ми се обади.

— Ама вие наистина нищо не знаете за жените, Даниел. Залагам коледния си подарък, че това пиленце сега си седи вкъщи и гледа печално през прозореца като Дамата с камелиите, в очакване да я измъкнете от лапите на оня идиот, баща й, за да я вкарате в една неудържима спирала от похот и грях.

— Сигурен ли сте?

— Че то това си е чиста наука.

— Ами ако е решила, че повече не иска да ме вижда?

— Вижте, Даниел, жените — с някои забележителни изключения като вашата съседка Мерседитас — са по-умни от нас, или поне по-честно признават пред себе си какво искат и какво — не. Друг въпрос е дали ще го кажат на вас или на света. Изправен сте пред загадката на природата, Даниел. Жената е вавилонска кула, непонятен лабиринт. Ако й дадете време да размисли, изгубен сте. Запомнете: горещо сърце, хладен ум; това е кодексът на прелъстителя.

Фермин тъкмо се канеше да ми опише детайлно особеностите и техниките на изкуството на прелъстяването, когато камбанката на вратата звънна и моят приятел Томас Агилар влезе в книжарницата. Сърцето ми се преобърна. Провидението ми отказваше Беа, но затова пък ми изпращаше брат й. Злокобен вестител, помислих си. Томас имаше мрачно изражение и излъчваше известно униние.

— Какъв погребален вид имате, дон Томас — отбеляза Фермин. — Надявам се, че ще пийнете поне едно кафенце?

— Не бих отказал — отвърна Томас с обичайната си сдържаност.

Фермин му поднесе една чаша от микстурата, която държеше в термоса си и която излъчваше подозрителна миризма на шери.

— Случило ли се е нещо? — попитах.

Томас сви рамене.

— Нищо ново. Баща ми са го хванали дяволите и предпочетох да изляза да подишам малко чист въздух.

Преглътнах с мъка.

— Защо така?

— Иди го разбери. Снощи сестра ми Беа се прибра по никое време. Баща ми я чакаше буден и малко разлютен, както винаги. Тя отказа да обясни откъде идва и с кого е била и той изпадна в бяс. До четири часа сутринта й крещя, нарече я уличница и какво ли не, закле се да я прати в манастир; накрая се зарече, че ако някога се върне бременна, ще я изхвърли с ритници на шибаната улица.

Фермин ми хвърли разтревожен поглед. Усещах как по гърба ми се стича студена пот.

— Тази сутрин — продължи Томас — Беа се заключи в стаята си и цял ден не е мръднала оттам. Баща ми се разположи в трапезарията да си чете вестника и да слуша оперети по радиото, което е надул до дупка. В антракта на „Луиза Фернанда“ просто трябваше да изляза, защото иначе щях да се побъркам.

— Е, сестра ви сигурно е била с годеника си, не мислите ли? — подкачи го Фермин. — Това е съвсем естествено.

Опитах се да го ритна под тезгяха, но Фермин ми се изплъзна с котешка ловкост.

— Годеникът й отбива военната си служба — уточни Томас. — В близките две седмици няма да го пуснат в отпуска. Освен това, когато излезе с него, Беа се прибира най-късно в осем.

— Значи нямате никаква представа къде и с кого е била?

— Нали вече ви каза, че не знае, Фермин — намесих се аз, изгарящ от желание да сменя темата.

— И баща ви не знае, а? — настоя Фермин, който здравата се забавляваше.

— Не. Обаче се закле, че ще научи и ще размаже краката и физиономията на тоя тип, стига само да разбере кой е.

Усетих как прежълтявам. Фермин ми наля една чаша от своя цяр, без да ме пита. Пресуших я на един дъх. Имаше вкус на топъл бензин. Томас ме наблюдаваше безмълвно — тъмен, непроницаем поглед.

— Чухте ли тоя звук? — рече внезапно Фермин. — Като барабаненето преди салтомортале.

— Не.

— Червата на моя милост куркат. Вижте, изведнъж огладнях като вълк… Имате ли нещо против да ви оставя сами за минутка и да изтърча до пекарницата за някоя кифла? Да не говорим за новата продавачка, дето съвсем наскоро е пристигнала от Реус — човек направо може да я изяде. Казва се Мария Виртудес[1], ама си е порочно момичето, въпреки името си. Тъкмо ще ви оставя да си поговорите на спокойствие, а?

Само за десет секунди Фермин изчезна като по чудо, поел към своята закуска и към срещата си с хубавицата. Двамата с Томас останахме насаме, обгърнати от мълчание, по-тежко и солидно от швейцарския франк.

— Томас — подех аз с пресъхнала уста. — Снощи сестра ти беше с мен.

Той ме гледаше, без дори да мигне. Преглътнах с мъка.

— Кажи нещо — рекох.

— Ти не си с всичкия си.

Измина една минута. От улицата долитаха неясни шумове. Томас държеше чашата си с кафе, все още непокътнато.

— Сериозно ли говориш? — попита той.

— Виждали сме се само веднъж.

— Това не е отговор.

— Имаш ли нещо против?

Той сви рамене.

— Трябва да си наясно какво вършиш. Ще престанеш ли да се виждаш с нея, само защото аз съм те помолил?

— Да — излъгах. — Но не ме моли за това.

Томас сведе глава.

— Ти не познаваш Беа — промълви той.

Замълчах. Изминаха още няколко минути, през които не разменихме дума, вторачени в сивите силуети, които се заглеждаха във витрината; молехме се някой от тях да се реши да влезе и да ни избави от това отровно мълчание. След малко Томас остави чашата си на тезгяха и тръгна към вратата.

— Отиваш ли си вече?

Той кимна.

— Ще се видим ли утре? — попитах. — Бихме могли да отидем на кино с Фермин, както преди.

Томас се спря на вратата.

— Ще ти го кажа само веднъж, Даниел, не наранявай сестра ми.

На излизане се размина с Фермин, който се връщаше натоварен с цяла торба кифли — все още вдигаха пара. Фермин се загледа след него, клатейки глава, докато приятелят ми се изгуби в здрача. Остави кифлите на тезгяха и ми предложи една крем-пита, току-що извадена от фурната. Отказах. Не бях в състояние да преглътна даже таблетка аспирин.

— Ще му мине, Даниел, ще видите. Тия неща са съвсем нормални между приятели.

— Не зная — промълвих аз.

[1] От исп. virtud — добродетел. — Бел.прев. ↑

24

С Фермин се срещнахме в седем и половина сутринта в неделя в кафене „Каналетас“. Той ме почерпи кафе с мляко и хлебчета, които, дори намазани с масло, донякъде приличаха на пемза. Обслужваше ни сервитьор, който носеше на ревера си значка на фалангист и имаше тънки като молив мустаци. Не спираше да си тананика нещо и когато го попитахме каква е причината за отличното му настроение, обясни, че предния ден е станал баща. Честитихме му и той настоя да ни подари по една пура, за да си я пушим през деня в чест на първородния му син. Казахме, че така и ще направим. Фермин го гледаше изкосо със свъсени вежди и аз заподозрях, че крои нещо.

Докато закусвахме, Фермин положи началото на детективските ни проучвания, като нахвърли загадката в най-общи линии.

— Всичко започва с искреното приятелство между две момчета, Жулиан Каракс и Хорхе Алдая, съученици от ранно детство, каквито сте вие с дон Томас. Години наред нещата се развиват добре. Неразделни приятели, пред които стои цял един живот. При все това в някакъв момент възниква конфликт, който нарушава тази дружба. Ако перифразираме салонните драматурзи, конфликтът носи женско име и се казва Пенелопе. Достойно за перото на Омир. Следвате ли ми мисълта?

Единственото, което ми хрумна в този миг, бяха последните думи, изречени от Томас предната нощ в книжарницата: „Не наранявай сестра ми.“ Почувствах, че ми се гади.

— През 1919 г. Жулиан Каракс заминава за Париж като същински Одисей — продължи Фермин. — Подписаното от Пенелопе писмо, което той никога няма да получи, разкрива, че по това време девойката е затворена в собствения си дом, пленница на семейството си по неизяснени причини, и че дружбата на Алдая и Каракс е приключила. Нещо повече — по думите на Пенелопе, брат й Хорхе се е заклел, че ако някога зърне отново стария си приятел Жулиан, ще го убие. Наистина тежки думи за края на едно приятелство. Не е нужно да си Пастьор, за да направиш извода, че този конфликт е пряка последица от връзката на Пенелопе с Каракс.

По челото ми изби студена пот. Усетих как кафето с мляко и няколкото хапки, които бях погълнал, се качват в гърлото ми.

— Както и да е, принудени сме да допуснем, че Каракс така и не научава какво се е случило с Пенелопе, защото писмото не попада в ръцете му. Животът му чезне в парижките мъгли, където той ще води призрачно съществуване, разкъсван между работата си като пианист в едно вариететно заведение и катастрофалната си кариера на забележително неуспешен романист. Тези години в Париж са истинска загадка. От тях е останало само едно забравено и практически изчезнало литературно творчество. Знаем, че в някакъв момент той решава да сключи брак с тайнствена богата дама, два пъти по-възрастна от него. По самото си естество този съюз, както сочат думите на свидетелите, е по-скоро благотворителен или приятелски жест от страна на една болна жена, отколкото романтично увлечение. Очевидно тази покровителка на изкуствата, загрижена за икономическото бъдеще на протежето си, решава да му остави богатството си и да се сбогува с този свят с едно търкулване в чаршафите, за още по-голяма слава на меценатството. Парижаните са си такива.

— Това може пък да е било истинска любов — вметнах аз с немощен гласец.

— Хей, Даниел, добре ли сте? Пребледнял сте като платно и здравата се потите.

— А, отлично съм — излъгах аз.

— Та за какво говорех? Любовта е като колбасите: има филе, има и мортадела. Всичко си има своето място и функция. Каракс е обявил, че не се чувства достоен за любовта на която и да е жена; и наистина, доколкото ни е известно, никакъв романс не е регистриран по време на престоя му в Париж. Естествено, щом е работел във вертеп, първичните му страсти навярно са били задоволявани на приятелски начала от служителките на заведението, като един вид бонус или, още по-добре казано, коледна премия. Но това са си чисти догадки. Да се върнем към момента, когато се обявява предстоящият брак между Каракс и неговата покровителка. Именно тогава Хорхе Алдая отново изниква в тази мътна история. Знаем, че той влиза във връзка с издателя на Каракс в Барселона, за да открие местонахождението на романиста. Скоро след това, в утрото на сватбения си ден, Жулиан Каракс се дуелира с някакъв непознат на гробището Пер Лашез и изчезва. Венчавката така и не се е състояла. Оттам нататък всичко става съвсем неясно.

Фермин направи драматична пауза, впил в мен характерния си многозначителен поглед.

— По всяка вероятност Каракс пресича границата и, показвайки още веднъж пословичния си усет за подходящия момент, се връща в Барселона през 1936 г., точно когато избухва Гражданската война. Дейностите и местонахождението му в Барселона през тези седмици не са известни. Предполагаме, че той прекарва около месец в града и през това време не се свързва с никого от близките и познатите си — нито с баща си, нито със своята приятелка Нурия Монфорт. Малко по-късно го откриват мъртъв на улицата, покосен от куршум. Не минава много време и ето че на сцената се появява една зловеща личност. Тя се представя като Лаин Кубер — име на герой от последния роман на Каракс, герой, който на всичкото отгоре е не друг, а самият Принц на мрака. Предполагаемият Сатана заявява своята готовност да заличи от лицето на земята малкото, което е останало от Каракс, и да унищожи завинаги книгите му. За да прибави последни щрихи към мелодрамата, той се появява като човек без лице, обезобразен от изгаряне. Злодей от готическа оперета, у когото — за да усложни съвсем нещата — Нурия Монфорт разпознава гласа на Хорхе Алдая.

— Не забравяйте, че Нурия Монфорт ме излъга — рекох аз.

— Вярно, но макар и да ви е излъгала, нищо чудно да го е сторила по-скоро от недоглеждане или може би от желание да се разграничи от фактите. Малко са причините да казваме истината, докато причините да лъжем са просто безброй. Хей, сигурен ли сте, че се чувствате добре? Лицето ви е пребледняло като козе сирене.

Поклатих глава и хукнах към тоалетната.

Повърнах закуската, вечерята и солидна част от гнева, който носех в себе си. Измих си лицето с ледената вода от чешмата и погледнах отражението си в замъгленото огледало, върху което някой бе надраскал с пастел „шибани фашисти.“ Когато се върнах на нашата маса, видях, че Фермин е на бара, където тъкмо плащаше сметката и говореше за футбол със сервитьора, който ни беше обслужил.

— По-добре ли сте? — попита моят приятел.

Кимнах.

— Паднало ви е кръвното — рече Фермин. — Я си вземете един „Сугус“, тия сладкиши всичко изцеряват.

Когато излязохме от кафенето, той настоя да си вземем такси до училището „Сан Габриел“ и да оставим метрото за друг ден, като изтъкна, че утрото е ярко като възпоменателна фреска, а тунелите са за плъхове.

— Такси до Сария ще ни струва цяло състояние — възразих аз.

— Спестовната банка на кретените черпи — заяви Фермин. — Оня патриот там ми върна рестото погрешно, така че ударихме кьоравото. А и вие сте на такъв хал, че не бива да пътувате под земята.

Така, снабдени с незаконно придобити средства, заехме позиция на един ъгъл в началото на Рамбла де Каталуня и зачакахме такси. Пропуснахме няколко, защото Фермин заяви, че щом сега му е паднало да се вози в автомобил, иска да е поне „Стюдбейкър“. Отне ни четвърт час да намерим превозно средство по негов вкус и когато то се появи, Фермин го спря с твърде маниерни жестове. Моят приятел настоя да се вози на предната седалка и това му даде възможност да завърже дискусия за московското злато и за Йосиф Сталин, който се оказа кумир и духовен водач — макар и от разстояние — на нашия шофьор.

— Три велики фигури имаше през тоя век: Долорес Ибарури, Манолете и Йосиф Сталин — провъзгласи таксистът, готов услужливо да ни предостави детайлно житие на бележития другар.

Аз пътувах удобно на задната седалка, безразличен към досадната реч, с отворен прозорец и наслаждавайки се на свежия въздух. Очарован, че се вози в „Стюдбейкър“, Фермин наливаше вода в мелницата на шофьора, като подчертаваше от време на време вълнуващата биография на съветския лидер с въпроси от съмнителен историографски интерес.

— Подочух, че много го мъчи простатата, откак глътнал костилка от мушмула, та сега може да пикае само ако някой му тананика „Интернационала“ — небрежно подхвърли Фермин.

— Фашистка пропаганда — изясни шофьорът, по-предан от всякога. — Другарят пикае като бик. На такъв дебит и Волга може да завиди.

Този политически дебат на високо равнище ни следваше през целия път, докато се движехме по Виа Аугуста към възвишенията. Денят започваше с прохладен бриз, който леко бръснеше ослепително синьото небе. Когато стигнахме улица „Гандушер“, шофьорът зави вдясно и започнахме бавното изкачване към Пасео де ла Бонанова.

Училището „Сан Габриел“ се издигаше сред една алея в горната част на тясна, лъкатушна улица, която тръгваше нагоре от булеварда. Тухлената фасада, надупчена от малки, заострени като кинжал прозорчета, напомняше очертанията на готически дворец, увенчан с арки и кули, които стърчаха като върхове на катедрала над горичка от яворови дървета. Измъкнахме се от таксито и влязохме в кичеста градина, осеяна с фонтани, от които стърчаха покрити с плесен херувимчета. Между дърветата се виеха каменни пътеки. Докато вървяхме към главния вход, Фермин ме осведоми за произхода на институцията с една от обичайните си поучителни лекции по обществена история.

— Сега може и да ви изглежда като мавзолея на Распутин, но в добрите си дни училището „Сан Габриел“ беше едно от най-престижните и недостъпни учебни заведения в Барселона. По времето на Републиката взе да запада, защото тогавашните новобогаташи, новите индустриалци и банкери, чиито отрочета години наред не бяха допускани тук, понеже фамилните им имена миришеха на ново, решиха да си създадат собствени училища, където да ги зачитат и където те на свой ред можеха да не допускат чуждите деца. Пара̀та е като всеки друг вирус: щом веднъж отрови душата на своя гостоприемник, тръгва да търси свежа кръв. В тоя свят фамилното име е по-нетрайно и от захаросан бадем. В добрите си времена — да речем приблизително между 1880 и 1930 г. — училището „Сан Габриел“ прие каймака на старите, утвърдени фамилии с издути портфейли. Алдая и сие са дошли на това злокобно място като пансионери, за да се побратимят със себеподобни, да ходят на литургия и да научат своята история, тъй че да могат да я повтарят до припадък.

— Но Жулиан Каракс всъщност не е бил един от тях — отбелязах аз.

— Е, понякога тези видни институции предлагат една-две стипендии за синовете на градинаря или на някой ваксаджия и така демонстрират своето великодушие и християнска щедрост — предположи Фермин. — Най-ефикасният начин да обезвредиш бедните е да насадиш у тях желанието да подражават на богатите. Това е отровата, с която капитализмът заслепява…

— Моля ви, Фермин, не се впускайте точно сега в социалната доктрина, че ако ви чуе някое от тези кюрета, ще ни изхвърлят с ритници оттук — пресякох го аз. Бях забелязал, че двама свещеници ни наблюдават със смесица от любопитство и опасение, застанали на площадката на стълбището, което водеше към входа на училището. Запитах се дали бяха дочули нещо от разговора ни.

Един от тях се приближи с вежлива усмивка, скръстил ръце пред гърдите си като епископ. Навярно бе прехвърлил петдесетте; мършавата фигура и рядката коса му придаваха вид на граблива птица. Имаше пронизващ поглед и излъчваше аромат на свеж одеколон и нафталин.

— Добър ден. Аз съм отец Фернандо Рамос — обяви той. — С какво мога да ви бъда полезен?

Фермин му подаде ръка, която свещеникът разгледа за миг, преди да я стисне, все така скрит зад ледената си, макар и учтива усмивка.

— Фермин Ромеро де Торес, библиографски съветник на Семпере и син. За мен е рядко удоволствие да поздравя Ваше благочестиво превъзходителство. Тук до мен е моят сътрудник и приятел Даниел, многообещаващ младеж с всепризнати християнски качества.

Отец Фернандо ни наблюдаваше, без да мигне. Идеше ми да потъна в земята.

— Удоволствието е мое, господин Ромеро де Торес — дружелюбно отвърна той. — Мога ли да попитам какво води такова изключително дуо в нашето скромно заведение?

Реших да се намеся, преди Фермин да е изтърсил друга потресаваща забележка, която да ни принуди да си плюем на петите.

— Отец Фернандо, опитваме се да открием местонахождението на двама бивши ученици на „Сан Габриел“: Хорхе Алдая и Жулиан Каракс.

Отец Фернандо сви устни и повдигна едната си вежда.

— Жулиан умря преди повече от петнайсет години, а Алдая замина за Аржентина — сухо рече той.

— Познавахте ли ги? — попита Фермин.

Свещеникът спря острия си поглед върху всеки от нас, преди да отговори.

— Бяхме съученици. Мога ли да узная защо проявявате интерес към тази работа?

Още се чудех как да отговоря на въпроса му, когато Фермин ме изпревари.

— Тъй се случи, че се озовахме във владение на редица предмети, които принадлежат или са принадлежали — защото правното тълкувание по този въпрос е донякъде неясно — на споменатите двама души.

— И какво е естеството на въпросните предмети, ако смея да попитам?

— Умолявам Ваша милост да приеме нашето мълчание, защото Бог знае, че има безброй причини да проявим добросъвестност и потайност, нямащи нищо общо с неоспоримото доверие, което заслужават Ваше превъзходителство и орденът, представляван от вас с такава доблест и благочестие — скорострелно издърдори Фермин.

Отец Фернандо явно всеки миг щеше да изпадне в шок. Реших отново да подхвана разговора, преди Фермин да си е поел дъх.

— Предметите, за които говори господин Ромеро де Торес, са от личен характер, сувенири и вещи с чисто сантиментална стойност. Това, за което бихме ви помолили, отче, стига да не ви затрудняваме прекалено, е да ни разкажете какво си спомняте за Жулиан и за Алдая от вашите ученически години.

Отец Фернандо ни гледаше все още с подозрение. За мен бе очевидно, че обясненията, които бяхме дали, не стигаха, за да оправдаят нашия интерес и да осигурят сътрудничеството му. Хвърлих отчаян поглед към Фермин, като се молех да излезе с някой ловък трик, с който да спечелим разположението на свещеника.

— Знаете ли, че приличате малко на Жулиан като млад? — попита ненадейно отец Фернандо.

Очите на Фермин светнаха. Ето на, помислих си, ще заложим всичко на тази карта.

— Колко сте проницателен, Ваше преподобие! — възкликна Фермин, като се преструваше, че е удивен. — Прозорливостта ви безжалостно разобличи нашия маскарад. Някой ден ще станете най-малкото кардинал, ако не и папа.

— За какво говорите?

— Та нима не е ясно и очевидно, Ваша светлост?

— Честно казано, не.

— Можем ли да разчитаме на тайната на изповедта?

— Намираме се в градина, не в изповедалня.

— За нас е достатъчна вашата дискретност на духовно лице.

— Имате я.

Фермин изпусна дълбока въздишка и ме погледна меланхолично.

— Даниел, не можем повече да лъжем този свят воин на Христа.

— Разбира се, че не… — потвърдих аз, напълно объркан.

Фермин се приближи до свещеника и му прошепна с поверителен тон:

— Отче, имаме железни основания да подозираме, че нашият приятел Даниел е не друг, а тайният син на покойния Жулиан Каракс. Оттук идва интересът ни да възстановим миналото и спомена за една видна личност, която орисниците са пожелали да откъснат от клетото дете.

Отец Фернандо впи смаяния си поглед в мен.

— Вярно ли е това?

Кимнах. Фермин леко ме потупа по гърба със скръбно изражение.

— Погледнете го, горкичкото, тръгнало да търси един баща, изгубен в мъглите на паметта. Може ли да има нещо по-тъжно от това? Кажете ми, Ваша светейша милост!

— Имате ли доказателства, които могат да подкрепят твърденията ви?

Фермин сграбчи брадичката ми и повдигна лицето ми, сякаш предлагаше възнаграждение.

— Какво друго доказателство желае Ваша милост, освен това личице, ням и безспорен свидетел на въпросното бащинство?

Свещеникът като че ли се колебаеше.

— Ще ми помогнете ли, отче? — лукаво се примолих аз. — Моля ви…

Отец Фернандо въздъхна, явно притеснен.

— Предполагам, че от това вреда няма — рече той накрая. — Какво искате да знаете?

— Всичко — отвърна Фермин.

25

Отец Фернандо изложи пред нас спомените си с донякъде проповеднически тон. Построяваше изреченията си изящно и строго, придавайки им един ритъм, който сякаш обещаваше някаква окончателна поука, ала тя все не идваше. Годините на преподаване му бяха оставили този решителен и дидактичен тон на човек, който е свикнал да го чуват, но не е съвсем сигурен дали го слушат.

— Ако не ме лъже паметта, Жулиан Каракс постъпи в училище „Сан Габриел“ през 1914 г. От самото начало изпитах симпатия към него, защото и двамата спадахме към малката група ученици, които не произлизаха от заможни семейства. Викаха ни „Гладната банда“; всеки от нас си имаше специална история. Аз например бях получил стипендия благодарение на баща ми, който бе работил в кухните на училището в продължение на двайсет и пет години. Жулиан пък бе приет поради ходатайството на господин Алдая, който беше клиент на шапкарница „Фортуни“, собственост на Жулиановия баща. Разбира се, тогава бяха други времена и властта все още бе в ръцете на знатни фамилии и династии. Този свят не съществува вече, последните му отломки ги помете падането на Републиката — за добро, предполагам. Единственото, което остана от него, са имената на щемпелите на предприятия, банки и безлики сдружения. Като всички стари градове, и Барселона е сбор от своите руини. Величието и славата, с които мнозина се перчат — дворците, факториите и паметниците, емблемите, с които се отъждествяваме — са само трупове, останки от една изчезнала цивилизация.

На това място отец Фернандо направи тържествена пауза, сякаш очакваше паството да му отговори с някоя фраза на латински или с реплика от молитвеника.

— Амин, преподобни отче. Каква дълбока истина се крие в словата ви — обади се Фермин, за да запълни неловкото мълчание.

— Тъкмо ни разказвахте за първата година на баща ми в училището — деликатно вмъкнах аз.

Отец Фернандо кимна.

— Още тогава се представяше като Каракс, въпреки че бащината му фамилия беше Фортуни. Отначало някои от момчетата му се подиграваха заради това, а и задето беше един от „Гладната банда“, естествено. Присмиваха се и на мен, понеже бях синът на готвача. Нали знаете какви са децата. Дълбоко в душите им Бог е вложил доброта, но те повтарят онова, което чуват вкъщи.

— Ангелчета — отбеляза Фермин.

— Какво си спомняте за баща ми?

— Ех, много вода изтече оттогава… Най-добрият му приятел по онова време не беше Хорхе Алдая, а едно момче на име Микел Молинер. Семейството на Микел беше почти толкова богато, колкото и фамилията Алдая, и смея да твърдя, че той беше най-ексцентричният ученик, когото това училище някога е виждало. Ректорът смяташе, че е обсебен от демони, защото рецитираше Маркс на немски по време на литургия.

— Безпогрешен признак за обсебване — съгласи се Фермин.

— Микел и Жулиан се погаждаха отлично. Понякога тримата се събирахме по време на обедната почивка и Жулиан ни разказваше истории. Друг път ни разправяше за своето семейство и за Алдая…

Тук свещеникът като че ли се поколеба.

— Дори и след като завършихме училище, Микел и аз известно време поддържахме връзка. Тогава Жулиан вече беше заминал за Париж. Зная, че Микел тъгуваше за него и често го споменаваше, като си припомняше разни тайни, които Жулиан му бе поверявал преди време. По-късно, когато влязох в семинарията, Микел каза, че съм преминал на страната на врага. Шегуваше се, разбира се, но е факт, че се отчуждихме.

— Спомняте ли си да сте чували, че Микел се е оженил за някоя си Нурия Монфорт?

— Кой, Микел да се е оженил?

— Странно ли ви изглежда това?

— Предполагам, че не би трябвало да се учудвам, но… Не зная. Истината е, че от дълги години нямам никакви вести от Микел. Още отпреди войната.

— Да ви е споменавал някога името Нурия Монфорт?

— Не, никога. Изобщо не ми е казвал, че смята да се жени или че има годеница… Чуйте, съвсем не съм сигурен, че трябва да ви разправям всичко това. Става дума за лични работи, които Жулиан и Микел са споделяли с мен, като се подразбираше, че ще си останат между нас…

— Нима ще откажете на един син единствения шанс да разкрие миналото на баща си? — попита Фермин.

Отец Фернандо се разкъсваше между съмнението и — както ми се стори — желанието да си припомни, да възстанови онези изгубени дни.

— Предполагам, че след толкова години вече няма значение. Още си спомням деня, в който Жулиан ни разказа как се е запознал със семейство Алдая и как, без сам да разбере, това е променило живота му…

… През октомври 1914 г. един артефакт, който мнозина взели за пантеон на колела, спрял един следобед пред шапкарница „Фортуни“ на Ронда де Сан Антонио. От него слязла гордата, величествена и арогантна фигура на дон Рикардо Алдая, който по това време вече бил един от най-богатите хора не само в Барселона, но и в цяла Испания. Неговата текстилна империя обхващала търговските цитадели и колонии по протежението на всички каталонски реки. Дясната му ръка държала юздите на банките и поземлените имоти на половината провинция. Лявата — никога бездейна — дърпала конците на окръжните депутати, на градския съвет, различни министерства, епархията и пристанищната митническа служба.

Онзи следобед мъжът с пищни мустаци, царствени бакенбарди и открито чело, който вдъхвал страх у всички, се нуждаел от шапка. И тъй, той влязъл в магазина на дон Антони Фортуни, хвърлил бегъл поглед на помещението, погледнал отвисоко шапкаря и неговия помощник, младия Жулиан, и изрекъл следното: „Казаха ми, че от вашата работилница — макар по нищо да не си личи — излизат най-добрите шапки в Барселона. Есента се очертава доста неприятна и ще имам нужда от шест цилиндъра, дузина бомбета, ловджийски шапки и нещо, което да нося в Кралския двор в Мадрид. Записвате ли си, или очаквате да повторя?“

Това било началото на един труден и доходен процес, в който бащата и синът обединили усилията си, за да изпълнят поръчката на дон Рикардо Алдая. Жулиан, който четял вестници, бил съвсем наясно с положението на клиента и си казал, че не може да разочарова баща си тъкмо сега, в най-решителния и важен момент от неговата кариера. От мига, в който властникът влязъл в магазина му, шапкарят сякаш не стъпвал по земята от радост. Алдая обещал, че ако остане доволен, ще препоръча работилницата му на всичките си приятели. Това означавало, че от достойна, но скромна търговска фирма, шапкарница „Фортуни“ щяла да се издигне до най-висши сфери и да покрива главищата и главиците на депутати, кметове, кардинали и министри. Дните на онази седмица отлитали като насън. Жулиан не ходел на училище и прекарвал по осемнайсет, двайсет часа в работилницата в задното помещение. Баща му, изтощен от собствения си ентусиазъм, го прегръщал от време на време и даже го целувал, без да се замисли. Стигнал дотам, че подарил на жена си Софи рокля и чифт нови обувки — за пръв път от четиринайсет години. Шапкарят бил просто неузнаваем. Една неделя забравил да отиде на църква и същия следобед, преливащ от гордост, притиснал Жулиан до гърдите си и му казал просълзен: „Дядо ти щеше да се гордее с нас.“

Един от най-сложните процеси във вече изчезналата наука на шапкарството, както технически, така и политически, бил свързан с взимането на мерки. Дон Рикардо Алдая имал череп, който, по думите на Жулиан, бил доста грубоват и донякъде с формата на пъпеш. Шапкарят осъзнал трудностите в мига, в който зърнал лоба на великия мъж, и същата вечер, когато Жулиан казал, че тази глава му напомня някои участъци от масива на планините Монсерат, Фортуни не могъл да не се съгласи. „Татко, при цялото ми уважение, знаете, че стигне ли се до взимане на мерки, аз съм по-добър от вас, защото вие нервничите. Оставете това на мен.“ Шапкарят отстъпил на драго сърце и на следващия ден, когато Алдая пристигнал със своя „Мерцедес Бенц“, Жулиан го посрещнал и го отвел в работилницата. Щом разбрал, че едно четиринайсетгодишно момче ще му вземе мерките, Алдая се разярил: „Ама какво е това? Някакво си хлапе? Майтап ли си правите с мен?“ Жулиан, който осъзнавал общественото положение на клиента си, но ни най-малко не се смущавал от него, отвърнал: „За майтап не знам, господин Алдая, но нещо трябва да се направи, че това ваше теме изглежда като бикоборска арена и ако не побързаме да ви измайсторим комплект от шапки, хората ще бъркат главата ви с уличния план на Барселона.“ При тези думи на Фортуни му се приискало да потъне вдън земя. Алдая безстрашно впил поглед в Жулиан. После, за всеобщо удивление, прихнал да се смее така, както не се бил смял от години.

„Далече ще стигне това ваше момче, Фортунато“ — заявил Алдая, който така и не успял да запомни фамилията на шапкаря.

Ето как се изяснило, че на дон Рикардо Алдая до гуша му било дошло всички да се боят от него, да го ласкаят и да лягат в краката му като изтривалки. Той презирал подлизурковците, страхливците и всички, които проявявали някаква слабост, била тя физическа, умствена или нравствена. Когато се сблъскал с едно скромно момче, едва чирак, който имал куража и остроумието да му се присмее, Алдая решил, че наистина е улучил идеалната шапкарница и удвоил поръчката си. Същата седмица охотно идвал всеки ден, така че Жулиан да му взима мерки и да изпробва различни модели върху него. Антони Фортуни с почуда наблюдавал как този главатар на каталонското общество се залива от смях, слушайки шегите и историите на сина, който за него самия оставал непознат — та нали шапкарят не разговарял с това момче, а и то години наред не давало никакви признаци, че има чувство за хумор. В края на седмицата Алдая отвел бащата настрана, в един ъгъл на магазина, за поверителен разговор.

— Вижте, Фортунато, тоя ваш син е истински талант, а вие го държите тук да обира паяжините на това нищо и никакво дюкянче, докато пукне от скука.

— Това е добър занаят, дон Рикардо, и момчето проявява известна сръчност, макар че му липсват обноски.

— Глупости. Кое училище посещава?

— Ами кварталното училище…

— Това е фабрика за производство на черноработници. Когато човек е млад, талантът, геният, ако щете, трябва да се развива, иначе излиза от пътя и погубва онзи, който го притежава. Той има нужда от насока, от подкрепа. Разбирате ли ме, Фортунато?

— Заблуждавате се по отношение на сина ми. Че какъв гений е той? Едвам си връзва оценките по география… учителите му ми казват, че е вятърничав и няма никакви обноски, досущ като майка си, а тук поне винаги ще има почтена работа и…

— Фортунато, отегчавате ме. Още днес ще отида да се срещна с ръководството на училище „Сан Габриел“ и ще ги уведомя, че трябва да приемат сина ви в същия клас, в който е и първородният ми син Хорхе. Да сторя по-малко от това би било проява на скъперничество.

Очите на шапкаря едва не изпаднали от орбитите. Училището „Сан Габриел“ било развъдник, в който се отглеждал кайманът на висшето общество.

— Но, дон Рикардо, аз не съм в състояние да финансирам…

— Никой не иска от вас да плащате каквото и да било. За образованието на момчето ще имам грижата аз. Вие, като баща, трябва само да дадете съгласието си.

— Има си хас, разбира се, че съм съгласен, но…

— Значи няма какво повече да говорим. Стига и Жулиан да приеме, естествено.

— Той ще направи каквото му се каже, то се знае.

В този момент от разговора Жулиан се подал от задната стая с калъп за шапка в ръце.

— Дон Рикардо, когато сте готов…

— Кажи ми, Жулиан, какво ще правиш днес следобед? — попитал Алдая.

Момчето стояло и гледало ту баща си, ту индустриалеца.

— Ами ще помагам на баща ми тук, в дюкяна.

— И какво друго?

— Мислех да отида до библиотеката…

— Обичаш книгите, нали?

— Да, господине.

— Чел ли си Конрад? „Сърцето на мрака“?

— Три пъти.

Шапкарят се навъсил, напълно объркан.

— И кой е тоя Конрад, ако мога да знам?

Алдая го накарал да млъкне с един жест, който сякаш бил отработен, за да всява тишина сред събрания на акционери.

— У дома имам библиотека с четиринайсет хиляди книги, Жулиан. На младини четях много, ала сега вече не ми остава време. Като се замисля, имам три екземпляра с автографи от самия Конрад. Синът ми Хорхе и насила не може да бъде вкаран в библиотеката. Единственият човек, който разсъждава и чете в моя дом, е дъщеря ми Пенелопе, така че всички тези книги просто се похабяват. Би ли искал да ги видиш?

Жулиан кимнал, загубил дар слово. Шапкарят наблюдавал сцената с тревожно чувство, което сам не можел да определи. Споменатите имена му били непознати. Романите, както цял свят знаел, били предназначени за жените и за безделниците. „Сърцето на мрака“ му звучало най-малкото като смъртен грях.

— Фортунато, вашият син идва с мен. Искам да го запозная с моя Хорхе. Не се безпокойте, по-късно ще ви го върнем. Кажи, момче, возил ли си се някога в „Мерцедес Бенц“?

Жулиар заключил, че това ще да е името на величествената грамада, с която се придвижвал индустриалецът, и поклатил глава.

— Ами значи вече ти е време. То е като да отидеш в рая, без да се налага да умираш.

Антони Фортуни видял как отпътували с прекалено луксозното возило и когато се вгледал в сърцето си, открил там само тъга. Същата нощ, докато вечерял със Софи (която носела новите си рокля и обувки и нямала почти никакви белези и синини), се запитал в какво бил сбъркал този път. Точно когато Бог му върнал сина, Алдая му го отнел.

— Я махни тая рокля, жено, че приличаш на уличница. И повече да не съм видял това вино на масата. Другото, дето е разредено с вода, е достатъчно добро за нас. Алчността накрая ще поквари всички ни.

Жулиан никога не бил стъпвал с крак от другата страна на Авенида Диагонал. Онази линия от алеи, празни участъци и дворци, очакващи разширението на града, представлявала забранена граница. Отвъд Диагонал се простирали селца, хълмове и места, обвити в мистерия, които според легендите съдържали приказни богатства. По пътя Алдая му говорел за училището „Сан Габриел“, за нови приятели, които Жулиан никога не бил виждал, за едно бъдеще, което дотогава му изглеждало невъзможно.

— Към какво се стремиш, Жулиан? В живота, имам предвид.

— Не зная. Понякога си мисля, че бих искал да стана писател. Романист.

— Като Конрад, а? Много си млад, разбира се. Я ми кажи, банковото дело не те ли блазни?

— Не зная, господине. Истината е, че и през ум не ми е минавало. Никога не съм виждал повече от три песети накуп. Висшите финанси са загадка за мен.

Алдая се разсмял.

— Няма никаква загадка, Жулиан. Номерът е да събираш песетите не три по три, а три милиона по три милиона. Тогава никакво тайнство не важи, даже и Светата Троица.

През този следобед, докато пътувал нагоре по Авенида дел Тибидабо, Жулиан имал чувството, че минава през райските двери. От двете страни на пътя се издигали имения, които му изглеждали като катедрали. Някъде по средата на булеварда шофьорът завил и те влезли през желязната порта на един от тези домове. Начаса цяла армия от прислужници се завтекли да посрещнат господаря. Всичко, което Жулиан успял да види, била една огромна и внушителна къща на три етажа. Дотогава изобщо не подозирал, че истински хора биха могли да живеят на такова място. Оставил се да го преведат през вестибюла, прекосил една сводеста зала, от която се издигало мраморно стълбище, оградено с кадифени завеси, и най-сетне се озовал в просторна стая, чиито стени — от пода до тавана — изглеждали като безкраен килим от книги.

— Как ти се струва? — попитал Алдая.

Жулиан почти не го слушал.

— Дамиан, кажете на Хорхе незабавно да слезе в библиотеката.

Слугите, безлични и безшумни, при най-незначителната заповед от страна на господаря се разлитали да я изпълнят с ефикасността и покорството на рояк добре обучени насекоми.

— Ще имаш нужда от нов гардероб, Жулиан. На тоя свят има сума ти кретени, които съдят само по външния вид… Ще кажа на Хасинта да се погрижи за тази работа, ти не се тревожи за това. И вероятно ще е най-добре да не го споменаваш пред баща ти, за да не го притесняваме. Я, ето го и Хорхе. Хорхе, искам да се запознаеш с едно чудесно момче, което ще бъде новият ти съученик. Жулиан Форту…

— Жулиан Каракс — поправил го той.

— Жулиан Каракс — доволно повторил Алдая. — Харесва ми как звучи. Това е синът ми Хорхе.

Жулиан подал ръка и Хорхе Алдая я стиснал. Ръкувал се вяло, без особено въодушевление. Лицето му било изящно и бледо, както можело да се очаква от дете, израснало в такъв кукленски свят. Носел дрехи и обувки, които в очите на Жулиан сякаш били взети от някои роман. Погледът му излъчвал задоволеност и арогантност, презрение и захаросана вежливост. Жулиан му се усмихнал открито, прочитайки неувереност, страх и празнота под бляскавата черупка.

— Вярно ли е, че не си прочел нито едни от тия книги?

— Книгите са скучни.

— Книгите са огледала; в тях човек вижда само онова, което носи в себе си — отвърнал Жулиан.

Дон Рикардо Алдая отново се изсмял.

— Е добре, оставям ви сами, за да се опознаете. Ще видиш, Жулиан, че въпреки това разглезено и горделиво личице Хорхе не е толкова глупав, колкото изглежда. Има у него нещо от баща му.

Думите на Алдая явно се забили като кинжали в сина, въпреки че усмивката му дори не трепнала. Жулиан се разкаял за репликата си и изпитал жал към момчето.

— Ти сигурно си синът на шапкаря — рекъл Хорхе без злоба. — Напоследък баща ми говори много за теб.

— Е, нали съм новината на деня. Надявам се, че това няма да те настрои против мен. Въпреки това личице на всезнайко, който си пъха носа навсякъде, не съм такъв идиот, какъвто изглеждам.

Хорхе му се усмихнал. Жулиан си помислил, че се усмихва с благодарност — както правят хората, които нямат приятели.

— Ела, ще ти покажа останалата част от къщата.

Те оставили библиотеката зад себе си и тръгнали към главния вход и градините. Докато прекосявали залата със стълбището, Жулиан погледнал нагоре и съзрял една фигура, която се изкачвала по стъпалата с ръка на перилото. Почувствал, че изпада в плен на някакво видение. Момичето било навярно на дванайсет или тринайсет години. Придружавала го една зряла жена, дребна и с румено лице; по всичко личало, че е бавачка. Девойката носела синя сатенена рокля. Косата й била с цвят на бадем, а кожата на раменете и стройната шия сякаш била прозрачна. Тя се спряла на върха на стълбището и се обърнала за миг. За секунда погледите им се срещнали и тя му отправила едва загатната усмивка. После бавачката обвила раменете й с ръка и я повела към един коридор, в който и двете се скрили. Жулиан свел очи и отново погледнал Хорхе.

— Това е сестра ми Пенелопе. По-късно ще се запознаеш с нея. Малко е смахната. По цял ден чете. Хайде, ела, искам да ти покажа параклиса в подземието. Готвачките казват, че там бродят духове.

Жулиан послушно тръгнал след момчето, но усещал, че светът се изплъзва от ръцете му. От мига, в който се качил в мерцедеса на дон Рикардо Алдая, едва сега нещата му се изяснили. Бил я сънувал безброй пъти, на същото това стълбище, със същата синя рокля и същото потрепване на пепелявосивите очи, без да знае коя е, нито защо му се усмихва. Когато излязъл в градината, оставил Хорхе да го поведе към депата за колите и тенискортовете, които се простирали по-нататък. Чак тогава се обърнал да погледне назад и я видял до прозореца й на втория етаж. Едва различавал силуета й, но знаел, че тя му се усмихва и че по някакъв начин го е разпознала на свой ред.

Това мимолетно видение на Пенелопе Алдая, застанала горе на стълбището, съпътствало Жулиан през първите му седмици в училище „Сан Габриел“. Новият му свят се състоял от много пластове и далеч не всички били по вкуса му. Учениците на „Сан Габриел“ се държали като надменни и нагли принцове, а учителите им напомняли просветени и покорни слуги. С изключение на Хорхе Алдая първото момче, с което Жулиан се сприятелил там, бил Фернандо Рамос, син на един от училищните готвачи; той не бил и сънувал, че някой ден ще носи расо и ще преподава в същите аули, в които бил израснал. Фернандо, на когото останалите лепнали прякора „Печката“ и когото третирали като слуга, се отличавал с буден ум, но нямал почти никакви приятели сред учениците. Единственият му другар било ексцентрично момче на име Микел Молинер, което с времето щяло да стане най-добрият приятел на Жулиан в училището. Микел Молинер, който имал твърде много ум и твърде малко търпение, обичал да вбесява учителите си, поставяйки под съмнение всичките им твърдения чрез тънка диалектика, разкриваща колкото даровитост, толкова и жлъч. Останалите се страхували от острия му език и го смятали за член на друга порода, което в известен смисъл не било съвсем погрешно. Въпреки бохемските черти и не особено аристократичния тон, който демонстрирал, Микел бил син на индустриалец, станал неприлично богат чрез производство на оръжия.

— Каракс, нали? Казаха ми, че баща ти прави шапки — рекъл той, когато Фернандо Рамос ги запознал.

— За приятелите съм Жулиан. На мен пък ми казаха, че твоят прави оръдия.

— Само ги продава. Той не знае как да прави друго освен пари. Моите приятели — за каквито смятам само Ницше и ей тоя другар Фернандо — ми викат Микел.

Микел Молинер бил тъжно момче. Страдал от нездрав интерес към смъртта и към всички теми от печално естество — материя, на чието обмисляне посвещавал голяма част от времето и дарбите си. Майка му се била поминала три години по-рано вследствие на странен домашен инцидент, който някакъв неразумен доктор дръзнал да определи като самоубийство. Именно Микел открил трупа й, проблясващ под водите на кладенеца в лятното имение, което семейството притежавало в Аржентона. Когато извадили мъртвата жена с въжета, установили, че джобовете на палтото и са пълни с камъни. Имало и писмо на немски — родния език на Микеловата майка, — но господин Молинер, който никога не си дал труда да го научи, изгорил писмото още същата вечер, без да позволи на когото и да било да го прочете. Микел Молинер съзирал смъртта навсякъде — в окапалата шума, в падналите от гнездата птици, в старите хора и в дъжда, който отнасял всичко. Имал изключителна дарба за рисуване и често й се отдавал часове наред, нахвърляйки като в унес скици с въглен, на които винаги се явявала една дама сред мъгли и пусти плажове — майка му, както предполагал Жулиан.

— Какъв искаш да станеш, когато пораснеш, Микел?

— Аз никога няма да порасна — загадъчно отвръщало момчето.

Главното му увлечение, освен рисуването и желанието да противоречи на всяка жива твар, било творчеството на един загадъчен австрийски лекар, който с течение на времето щял да стане прочут: Зигмунд Фройд. Благодарение на покойната си майка Микел Молинер можел перфектно да чете и да пише на немски и притежавал редица трудове на виенския доктор. Любимата му област било тълкуванието на сънищата. Имал навика да разпитва хората какво са сънували, след което пристъпвал към поставяне на диагноза. Вечно разправял, че ще умре млад и че няма нищо против това. Според Жулиан мислел за смъртта толкова често, че най-сетне почнал да открива в нея повече смисъл, отколкото в живота.

— В деня, в който умра, всичко мое ще бъде твое, Жулиан — често казвал Микел. — Освен сънищата.

Освен с Фернандо Рамос, Молинер и Хорхе Алдая, Жулиан скоро завързал познанство и с едно свито и донякъде саможиво момче на име Хавиер, единствен син на портиерите на „Сан Габриел“, които живеели в скромна къщица до входа към училищните градини. Хавиер, който — подобно на Фернандо — бил смятан от останалите момчета за не повече от досаден лакей, имал навика да скита сам из градините и вътрешните дворове, без да общува с когото и да било. От толкова бродене из училището бил изучил всички потайни кътчета на сградата, тунелите на подземията, коридорите, водещи към кулите, и изобщо всевъзможни скривалища, които никой вече не си спомнял. Това бил неговият таен свят, неговото убежище. Винаги носел със себе си джобно ножче, задигнато от едно от бащините чекмеджета. Обичал да дялка с него фигурки от дърво, които после криел в гълъбарника на училището. Баща му, портиерът Рамон, бил ветеран от Кубинската война[1], в която изгубил едната си ръка и (според злите езици) десния си тестис вследствие на сачма, изстреляна от самия Теодор Рузвелт при атаката на залива Кочинос. Убеден, че леността е майка на всяко зло, Рамон-с-едната-топка (прякор, измислен от учениците) възлагал на сина си задачата да събира в чувал шумата от боровата горичка и от двора край фонтаните. Рамон бил добър човек, малко грубоват и страдащ от фатална склонност да си избира лоша компания. Най-тежкият случай в това отношение била собствената му съпруга. Бил се оженил за яка, глуповата жена с вид на чистачка и мания, че е принцеса, която обичала да се разтакава с оскъдно облекло пред очите на сина си и на другите ученици — навик, пораждащ постоянно веселие и присмех. Кръщелното й име било Мария Крапонсия, но тя се представяла като Ивон, защото й звучало по-изискано. Ивон често разпитвала сина си относно възможностите за социално издигане, които щели да му осигурят неговите приятели — въобразявала си, че Хавиер е завързал връзки с каймака на барселонското общество. Разпитвала го за имуществото на този и онзи, като си представяла, че се гизди с дрехи от най-фина коприна и я канят на чай с банички в знатните салони на доброто общество.

Хавиер гледал да не се заседява вкъщи и с благодарност приемал задачите, възлагани от баща му, колкото и да били тежки. Всяко извинение било добро, за да остане сам и да избяга в тайния си свят, където да дялка своите дървени фигурки. Когато учениците го зърнели отдалече, някои от тях се смеели или го замеряли с камъни. Един ден Жулиан изпитал такава жал, когато видял как един камък разбил челото на момчето и го съборил върху куп отпадъци, че решил да му се притече на помощ и да му предложи приятелството си. Отначало Хавиер помислил, че Жулиан се приближава, за да го довърши, докато останалите се пръскали от смях.

— Казвам се Жулиан — рекъл той, подавайки ръка. — Моите приятели и аз тъкмо се канехме да играем шах в боровата горичка и се чудех дали не би искал да се присъединиш към нас.

— Не знам как се играе шах.

— Допреди две седмици и аз не знаех. Но Микел е добър учител…

Момчето го гледало подозрително, — очаквайки всеки миг присмеха, скритата атака.

— Не знам дали твоите приятели ще искат да бъда с вас…

— Това беше тяхна идея. Какво ще кажеш?

От този ден нататък Хавиер понякога се присъединявал към тях, щом приключел възложените му задачи. Обикновено си мълчал и само слушал и наблюдавал останалите. Алдая донякъде се боял от него. Фернандо, който на собствен гръб бил изпитал презрението на другите ученици заради скромния си произход, се стараел да е особено любезен към загадъчното момче. Микел Молинер, който му преподавал основите на шаха и го наблюдавал с внимателното око на медик, бил най-скептичен от всички.

— Тоя е побъркан. Лови котки и гълъби и ги измъчва с часове с ножа си, а после ги заравя в боровата горичка. Прелестно, няма що!

— Кой го казва?

— Той самият ми го разправи оня ден, докато му обяснявах ходовете на коня. Каза ми също, че понякога майка му се пъха в леглото му нощем и го опипва.

— Сигурно се е пошегувал с теб.

— Съмнявам се. Това момче не е наред с главата, Жулиан, и вероятно не по негова вина.

Жулиан се мъчел да не обръща внимание на предупрежденията и предсказанията на Микел, но действително му било трудно да установи приятелски отношения със сина на портиера. Особено Ивон не гледала с добро око на Жулиан и на Фернандо Рамос. От всички младежи в училището единствено те нямали пукната пара. Говорело се, че бащата на Жулиан бил прост дюкянджия, а майка му не могла да стане нещо повече от учителка по музика. „Слънчице, тия хора нямат ни пари, ни класа, ни елегантност — поучавала майката на Хавиер сина си. — Ти гледай да се сдружиш с Алдая, че е от много добро семейство.“ „Да, майко — отвръщал той, — както кажете.“ С времето Хавиер като че ли започнал да се доверява на новите си приятели. От време на време отронвал по някоя дума и даже се заел да издялка за Микел Молинер комплект фигурки за шах, в знак на признателност за уроците му. Един прекрасен ден, когато най-малко очаквали или смятали за възможно, открили, че Хавиер умее да се усмихва и че смехът му е ясен и чист като на дете.

— Виждаш ли? Той си е съвсем нормално момче — изтъквал Жулиан.

Микел Молинер обаче продължавал да е нащрек и наблюдавал странния момък с опасение и усърдие, което било почти научно.

— Хавиер е обсебен от мисълта за теб, Жулиан — казал му той един ден. — Всичко, което прави, е с едничката цел да спечели одобрението ти.

— Що за глупост! Има си баща и майка за това; аз съм му само приятел.

— Безотговорен човек, ето какво си ти. Баща му е един нещастник, който с мъка намира собствения си задник, когато му се ходи по голяма нужда. Доня Ивон пък е харпия с мозък колкото на бълха, която по цял ден се преструва, че уж случайно се вестява пред хората по бельо и си въобразява, че е доня Мария Гереро[2] или даже нещо по-лошо, което бих предпочел да не споменавам. Момчето, съвсем естествено, си търси някакъв заместител и ето че ти, ангел спасител, падаш от небесата и му протягаш ръка. Сан Жулиан де ла Фуенте, покровител на онеправданите.

— Този доктор Фройд ти е размътил мозъка, Микел. Всички имаме нужда от приятели. Дори и ти.

— Това момче няма приятели, нито ще има някога. Душата му е душа на паяк. Ако не ми вярваш, времето ще покаже. Чудя се какво ли сънува…

Микел Молинер съвсем не подозирал, че сънищата на Франсиско Хавиер напомняли тези на приятеля му Жулиан, и то много повече, отколкото мислел за възможно. Веднъж, месеци преди Жулиан да постъпи в училището, синът на портиера събирал окапалата шума от двора с фонтаните, когато пристигнал великолепният автомобил на дон Рикардо Алдая. Въпросния следобед индустриалецът не бил сам. Придружавало го едно видение, сияен ангел в копринена премяна, който сякаш не стъпвал по земята. Ангелът, който бил не друг, а дъщерята Пенелопе, слязъл от мерцедеса и тръгнал към един от фонтаните, като размахвал чадърчето си и се спрял, за да попляска с ръце във водата на езерцето. Както обикновено, бавачката Хасинта зорко следвала девойката, готова да откликне на най-малкия й жест. Но дори да я придружавала цяла армия от слуги, Хавиер имал очи само за момичето. Боял се, че ако премигне, видението ще се изпари. Останал така, закован на място и без дъх, да наблюдава тайно миража. След малко, сякаш доловила присъствието и прикрития му поглед, Пенелопе вдигнала очи и погледнала към него. Красотата на лицето й му се видяла болезнена, непоносима. Сторило му се, че зърнал на устните й бегла усмивка. Ужасен, Хавиер хукнал да се скрие в най-горната част на водната кула, точно до гълъбарника на тавана на училището — любимото му скривалище. Ръцете му още треперели, когато събрал резбарските си принадлежности и се заел да издялка ново произведение, на което искал да изобрази току-що съзряното лице. Същата нощ, когато се върнал в дома на портиера, много по-късно от обичайния час, майка му го чакала, полугола и бясна. Момчето гледало надолу от страх, че ако майка му зърне очите му, ще види в тях момичето край фонтана и ще разбере какво си мисли.

— И къде беше, проклет сополанко?

— Простете, майко. Загубих се.

— Че ти си загубен още от деня, в който си се родил.

След години всеки път, щом пъхнел револвера си в устата на някой затворник и дръпнел спусъка, главен инспектор Франсиско Хавиер Фумеро щял да си спомня деня, в който видял как главата на майка му се пръснала като зряла диня край една закусвалня в Лас Планас и не почувствал нищо, освен онази погнуса, която предизвикват мъртвите неща. Цивилната гвардия, алармирана от собственика на заведението, който бил чул изстрела, намерила момчето да седи на един камък, държейки в скута си още неизстинала ловджийска пушка. Гледало безстрастно обезглавения и покрит с насекоми труп на Мария Крапонсия, наричана още „Ивон“. Когато видял гвардейците да се приближават, Хавиер само свил рамене; цялото му лице било опръскано с кръв, сякаш бил поразен от едра шарка. По звука от риданията гвардейците открили Рамон-с-едната-топка, сгушен до едно дърво на трийсет метра по-нататък, в шубраците. Треперел като дете и от обърканите му приказки нищо не се разбирало. След дълго обмисляне лейтенантът от Цивилната гвардия обявил случая за трагичен инцидент и го отбелязал като такъв в доклада си, макар и не в съвестта си. Когато попитали момчето могат ли да направят нещо за него, Франсиско Хавиер Фумеро попитал дали може да задържи тази стара пушка, защото искал да стане войник, щом порасне…

— Добре ли се чувствате, господин Ромеро де Торес?

Внезапната поява на Фумеро в разказа на отец Фернандо Рамос ми беше смразила кръвта, но върху Фермин тя оказа още по-опустошителен ефект. Той бе прежълтял и ръцете му трепереха.

— Изведнъж ми падна кръвното — импровизира Фермин с немощен глас. — Тоя каталонски климат понякога е убийствен за нас, южняците.

— Мога ли да ви предложа чаша вода? — разтревожено попита свещеникът.

— Стига да не затрудня Ваша светлост. И може би някое шоколадче, заради глюкозата, нали разбирате…

Свещеникът му наля чаша вода, която Фермин жадно пресуши.

— Имам само евкалиптови бонбончета. Ще свършат ли работа?

— Бог да ви поживи.

Фермин погълна шепа бонбончета и след малко като че ли възвърна обичайната си бледност.

— Онова момче, синът на портиера, който героично изгубил скротума си, докато бранел колониите — сигурен ли сте, че се казваше Фумеро, Франсиско Хавиер Фумеро?

— Абсолютно. Може би го познавате?

— Не — отвърнахме и двамата в един глас.

Отец Фернандо се намръщи.

— Всъщност не би трябвало да се учудвам. С времето Франсиско Хавиер се сдоби с печална известност.

— Не сме сигурни, че ви разбираме…

— Разбирате ме, и то отлично. Франсиско Хавиер Фумеро е главен инспектор на Барселонския Криминален отряд и репутацията му е известна нашир и длъж; достигнала е дори до нас, които не напускаме пределите на това училище. А когато чухте името му, вие се свихте с няколко сантиметра, бих казал.

— Сега, като го споменавате, Ваше превъзходителство, това име май ми напомня нещичко…

Отец Фернандо ни гледаше изпод вежди.

— Това момче не е син на Жулиан Каракс. Прав ли съм?

— Духовен син, Ваше високопреосвещенство, което от морална гледна точка има повече тежест.

— В каква каша сте се забъркали вие двамата? Кой ви изпраща?

В този миг почувствах с абсолютна сигурност, че сме на ръба да бъдем изритани от кабинета на свещеника, затова реших да запуша устата на Фермин и поне веднъж да играя с открити карти.

— Имате право, отче. Жулиан Каракс не ми е баща. Само че никой не ни праща. Преди години случайно ми попадна една книга на Каракс, книга, която минаваше за изчезнала, и оттогава се опитвам да науча нещо повече за него и да изясня обстоятелствата около смъртта му. Господин Ромеро де Торес ми помага в…

— Коя книга?

— „Сянката на вятъра.“ Чели ли сте я?

— Чел съм всички романи на Жулиан.

— Пазите ли ги?

Свещеникът поклати глава.

— Мога ли да попитам какво сте направили с тях?

— Преди години някой влезе в стаята ми и ги запали.

— Подозирате ли някого?

— Разбира се. Подозирам Фумеро. Не е ли това причината, поради която сте тук?

Фермин и аз се спогледахме озадачено.

— Инспектор Фумеро? Че защо би искал да изгори тези книги?

— Кой друг би го сторил? През последната година, която прекарахме заедно в училище, Франсиско Хавиер се опита да застреля Жулиан с ловджийската пушка на баща си. Ако Микел не му беше попречил…

— Защо се е опитал да го убие? Жулиан е бил единственият му приятел.

— Франсиско Хавиер беше обсебен от Пенелопе Алдая. Никой не знаеше това. Мисля, че самата Пенелопе дори не бе забелязала съществуването на момчето. Хавиер пазеше тайната си години наред. Изглежда, че е следял Жулиан, без той да подозира. Мисля, че един ден го е видял да я целува. Не зная. Зная само, че се опита да го убие посред бял ден. Микел Молинер, който никога не бе имал доверие на Фумеро, се хвърли върху него и го спря в последния момент. Дупката от куршума още се вижда близо до входа. Всеки път, когато минавам оттам, си спомням онзи ден.

— Какво стана с Фумеро?

— Той и семейството му бяха изпъдени от училището. Мисля, че Франсиско Хавиер бе изпратен за известно време в интернат. Чухме за него няколко години по-късно, когато майка му загина в инцидент по време на лов. Нямаше такъв инцидент. Микел го бе преценил правилно от самото начало. Франсиско Хавиер Фумеро е убиец.

— Мен ако питате… — замънка Фермин.

— Хайде, слушам ви. Няма да е зле да ми кажете нещо, само че нещо вярно, ей така, за разнообразие.

— Можем да ви кажем, че не Фумеро е изгорил книгите ви.

— В такъв случай кой го е сторил?

— По всяка вероятност човек с лице, обезобразено от изгаряне, който се представя като Лаин Кубер.

— Но това не е ли…

Кимнах.

— Името на един от героите на Каракс. Дяволът.

Отец Фернандо се облегна назад в креслото си, почти толкова объркан, колкото и ние.

— Все по-ясно изглежда, че в центъра на цялата работа е Пенелопе Алдая, а тъкмо за нея знаем най-малко — отбеляза Фермин.

— Не мисля, че бих могъл да ви помогна в това отношение. Виждал съм я само два-три пъти, и то от разстояние. Зная за нея само онова, което ми е разказвал Жулиан, а то не беше много. Единственият друг човек, от когото съм чувал някой път името на Пенелопе, беше Хасинта Коронадо.

— Хасинта Коронадо?

— Бавачката на Пенелопе. Тя беше отгледала нея и Хорхе. Обичаше ги безумно, особено Пенелопе. Понякога идваше в училище да прибере Хорхе, защото дон Рикардо Алдая не искаше децата му дори за секунда да остават без надзор от страна на човек от дома му. Хасинта беше същински ангел. Беше дочула, че ние с Жулиан сме момчета със скромни средства и винаги ни носеше нещо за закуска, понеже мислеше, че гладуваме. Казвах й, че баща ми е готвачът на училището, тъй че да не се тревожи за мен — храна не ми липсваше. Тя обаче настояваше. Понякога я чаках и разговарях с нея. Беше най-добрата жена, която някога съм срещал. Нямаше деца; за годеник също никой не бе чувал. Беше сама на тоя свят и изцяло бе посветила живота си на децата на Алдая. Обожаваше Пенелопе с цялото си сърце. И досега говори за нея…

— Поддържате ли все още контакт с Хасинта?

— Понякога я посещавам в приюта „Санта Лусия“. Тя си няма никого. По неведоми за нас причини Господ невинаги ни възнаграждава приживе. Хасинта е вече много възрастна и все така сама, както винаги е била.

Фермин и аз се спогледахме.

— Ами Пенелопе? Никога ли не я е посещавала?

Погледът на отец Фернандо бе мрачен и дълбок като кладенец.

— Никой не знае какво е станало с Пенелопе. Това момиче бе животът на Хасинта. Когато Алдая заминаха за Аржентина и тя изгуби Пенелопе, изгуби всичко.

— Защо не са я взели със себе си? Замина ли и Пенелопе за Аржентина заедно с останалите Алдая? — попитах аз.

Свещеникът сви рамене.

— Не зная. Никой не е виждал Пенелопе, нито е чувал нещо за нея след 1919 г.

— Годината, в която Каракс е заминал за Париж — отбеляза Фермин.

— Трябва да ми обещаете, че няма да безпокоите клетата старица и да изравяте болезнени за нея спомени.

— За какви ни взимате, отче? — възмутено попита Фермин.

Подозирайки, че няма да изкопчи нищо повече от нас, отец Фернандо ни накара да се закълнем, че ще го държим в течение на всяко наше откритие. За да го успокои, Фермин настоя да положи клетва върху Новия завет, който лежеше на бюрото на свещеника.

— Оставете на мира Евангелията. Стига ми вашата дума.

— Нищо не ви убягва, нали, отче? Същински орел!

— Хайде, нека ви придружа до изхода.

Той ни преведе през градината до решетестата порта и се спря на разумно разстояние от изхода, взирайки се в улицата, която лъкатушеше надолу към реалния свят, сякаш се боеше да не се изпари, ако дръзне да направи няколко крачки по-нататък. Запитах се кога ли отец Фернандо бе напуснал за последен път пределите на училище „Сан Габриел“.

— Вестта за смъртта на Жулиан много ме опечали — тихо рече той. — Въпреки, всичко, което се случи впоследствие, въпреки че с времето се отчуждихме, бяхме добри приятели: Микел, Алдая, Жулиан и аз. Даже и Фумеро. Винаги съм мислел, че ще бъдем неразделни, но животът сигурно знае неща, които за нас са неизвестни. По-късно никога не съм имал приятели като тях и не вярвам, че някога ще имам. Надявам се, че ще намерите онова, което търсите, Даниел.

[1] Вероятно се има предвид Кубинската Война за независимост от Испания (1895–1898); последните три месеца от този конфликт прерастват в Испано-американската война от 1898 г. — Бел.прев. ↑

[2] Мария Гереро (1867–1928) — една от най-добрите испански театрални актриси. — Бел.прев. ↑

26

Почти наближаваше пладне, когато стигнахме до Пасео де ла Бонанова, всеки унесен в собствените си мисли. Никак не се съмнявах, че Ферминовите се въртяха около зловещата поява на инспектор Фумеро в тази история. Гледах го изкосо и забелязах, че е огорчен и разкъсван от тревога. По небето като кръв се бе плиснало було от тъмночервени облаци, осеяно с тресчици светлина с цвят на окапали листа.

— Ако не побързаме, як дъжд ще ни заплющи — казах аз.

— Все още не. Тези облаци имат цвят на нощ, цвят на натъртено. Те са от ония, дето изчакват.

— Само не ми казвайте, че разбирате и от облаци.

— От живота на улицата човек научава повече неща, отколкото би искал да знае. Само от мисълта за Фумеро ме налегна вълчи глад. Какво ще кажете да влезем в бара на Пласа де Сария и да видим сметката на два сандвича с повечко лук?

Тръгнахме към площада, където цял рояк от възрастни хорица ухажваше местното ято гълъби; животът им бе сведен до игра на трохи и очакване. Намерихме си маса близо до входа на бара, където Фермин омете двата сандвича, неговия и моя, халба бира, две шоколадчета и тройно кафе с ром. За десерт си взе сладкиш „Сугус“. На съседната маса един мъж току поглеждаше към моя приятел над ръба на вестника си, като вероятно си мислеше същото, което мислех и аз.

— Не знам къде побирате всичко това, Фермин.

— В моето семейство всички винаги сме имали ускорен метаболизъм. Сестра ми Хесуса, мир на праха й, беше в състояние да изяде тортиля с кървавица, шест яйца и пресен чесън към средата на следобеда и после да се отличи като казак на вечеря. Викаха й „Черното дробче“, защото страдаше от халитозис[1]. Бедничката. Знаете ли, беше същата като мен. Същото личице и същата изящна фигура с доста малко месо по нея. Един доктор от Касерес веднъж казал на майка ми, че фамилията Ромеро де Торес сме липсващото звено между човека и рибата чук, защото деветдесет процента от организма ни е хрущял, съсредоточен най-вече в носа и външното ухо. Хесуса често я бъркаха с мен в селото, защото никога не й пораснаха гърди и взе да се бръсне преди мен, горката. Умря от охтика на двайсет и две, закоравяла девственица и тайно влюбена в един престорено набожен свещеник, който винаги й казваше, щом я срещнеше на улицата: „Здравей, Фермин, я какъв напет младеж си станал.“ Ирониите на живота!

— Липсват ли ви?

— Кои, роднините ли?

Фермин сви рамене. На лицето му бе застинала носталгична усмивка.

— Знам ли? Малко неща са по-лъжливи от спомените. Я вижте отчето… Ами вие? Липсва ли ви майка ви?

Наведох очи.

— Много.

— Знаете ли какво си спомням най-ясно за моята? — попита Фермин. — Миризмата й. Винаги миришеше на чисто, на сладка питка. Нямаше значение дали е работила цял ден на полето или е облечена със същите дрипи, носени цяла седмица. Винаги миришеше на най-хубавите неща на тоя свят. И имайте предвид, че беше много недодялана. Ругаеше като каруцар, но ухаеше като приказна принцеса. Или поне така ми се струваше на мен. Ами вие? Какво си спомняте най-добре за вашата майка, Даниел?

Поколебах се за миг, мъчейки се да уловя думи, които не можех да изрека.

— Нищо. От години не мога да си я спомня. Нито лицето й, нито гласа, нито миризмата. Изгубих ги в деня, в който открих Жулиан Каракс, и оттогава не са се връщали при мен.

Фермин ме наблюдаваше предпазливо, като явно претегляше думите си.

— Нямате ли нейни снимки?

— Никога не съм имал желание да ги гледам — отвърнах.

— И защо не?

Не бях споделял това с никого, дори с баща ми или Томас.

— Защото се боя. Боя се да потърся снимка на майка ми и да открия в нея една непозната. Сигурно ви се вижда глупаво.

Фермин поклати глава.

— Значи затова си мислите, че ако успеете да разбулите загадката на Жулиан Каракс и да го избавите от забравата, лицето на майка ви ще се завърне при вас?

Погледнах го безмълвно. В погледа му нямаше нито ирония, нито оценка. За миг Фермин Ромеро де Торес ми се видя най-мъдрият и трезвомислещ човек във вселената.

— Може би — отвърнах аз, без да се замислям.

Точно по пладне се качихме на един автобус, който щеше да ни върне пак в центъра. Седнахме отпред, тъкмо зад водача. Фермин се възползва от това обстоятелство, за да завърже с него дебат за многото подобрения, технически и козметични, които забелязвал в обществения транспорт в сравнение с последния път, когато го бе използвал — някъде около 1940 г. — особено що се отнася до табелите като тази с надписа: „Забранени плюенето и нецензурният език.“ Фермин изгледа накриво табелата и реши да й отдаде дължимото със звучна храчка. Това ни спечели изпепеляващите погледи на трио благочестиви дами, които пътуваха като боен отряд в задната част на автобуса, всяка от тях въоръжена с требник.

— Дивак — промърмори светицата от източния фланг, която поразително приличаше на официалния портрет на генерал Ягуе[2].

— Ей ги на — рече Фермин. — Три светици има моята Испания. Света Досада, Света Вода Ненапита, Света Превзетост. Всички заедно превърнахме тая страна във виц.

— Как не — съгласи се водачът. — При Асаня бяхме по-добре. А за трафика да не говорим. Направо е отвратителен.

Един мъж, седнал по-назад, се изсмя, явно наслаждавайки се на размяната на мнения. Разпознах в него човека, който бе седял на съседната маса в бара. Изражението му като че ли подсказваше, че е на страната на Фермин и с нетърпение чака да види как той ще даде урок на лицемерките. Погледите ни се срещнаха за миг. Мъжът ми се усмихна дружелюбно и се върна към вестника си с вял интерес. Когато стигнахме до улица „Гандушер“, забелязах, че Фермин се е свил на клъбце под шлифера си и дреме с отворена уста и блажено изражение. Автобусът се плъзгаше покрай богаташките имения на Пасео де Сан Хервасио, когато Фермин изведнъж се събуди.

— Сънувах отец Фернандо — каза той. — Само че в моя сън беше облечен като централен нападател на „Реал Мадрид“, а до него стоеше купата на лигата, блеснала като Светия Граал.

— Какво ще рече това? — попитах аз.

— Ако Фройд има право, навярно ще рече, че светията тайничко ни е вкарал гол.

— На мен ми се видя честен човек.

— Не може да се отрече. Навярно дори по-честен, отколкото е добре за него. Свещениците със заложби на светци накрая ги пращат до един в мисиите, за да се види кое ще ги изяде по-напред — комарите или пираните.

— Преувеличавате.

— Каква блажена наивност, Даниел. Сигурно вярвате и във феята на млечните зъбчета. Ако не сте съгласен, ще ви дам само един пример: тая измишльотина за Микел Молинер, която ви е разправила Нурия Монфорт. Струва ми се, че въпросната женичка ви е надърдорила повече опашати лъжи и от уводната страница на „Л’Осерваторе Романо“. Излиза, че е женена за приятел на Алдая и Каракс от детските им години — ама че съвпадение. Отгоре на всичко имаме и Хасинта, добрата бавачка, чиято история може и да е вярна, но подозрително напомня последно действие от пиеса на Алехандро Касона[3]. Да не говорим за звездната поява на Фумеро в ролята на главорез.

— Значи мислите, че отец Фернандо ни е излъгал?

— Не. Съгласен съм с вас, че изглежда честен, но униформата има голяма тежест и нищо чудно да си е премълчал някоя заупокойна молитва, тъй да се каже. Мисля, че ако ни е излъгал, то е било по-скоро от приличие или желание да скрие нещо, отколкото от злонамереност или проклетия. Освен това не ми се вижда способен да съчини такава заплетена история. Ако умееше да лъже по-добре, нямаше да преподава алгебра и латински; вече щеше да се шири в епархията, с кардиналски кабинет и пандишпанчета за кафенцето.

— В такъв случай какво предлагате да направим?

— Рано или късно ще трябва да изровим мумията на ангелската бабка, да я хванем за глезените и хубаво да я разтръскаме, за да видим какво ще изпада. Засега ще използвам някои връзки, за да видя какво мога да науча за тоя Микел Молинер. А няма да е излишно да държим под око и Нурия Монфорт. Тя комай ще се окаже онова, което покойната ми майка наричаше „стара лисица“.

— Не сте прав за нея — възразих аз.

— На вас трябва само да ви покажат две хубави цици и ще повярвате, че сте видели Света Тереза — за което на вашите години има оправдание, но не и цяр. Оставете тая работа на мен, Даниел, че уханието на вечната жена вече не ми замайва главата така, както на вас. На моята възраст кръвният поток към мозъка надделява над онзи, който тече към нежните части.

— Я кой го казва!

Фермин извади портмонето си и започна да си брои парите.

— Че вие имате цяло състояние — казах аз. — Това все от тазсутрешното ресто ли е?

— Отчасти. Останалото са законно придобити средства. Днес ще изведа моята Бернарда, а на тази жена нищичко не мога да откажа. Ако трябва, ще ограбя Централната испанска банка, за да задоволя всичките й прищевки. А вие какви планове имате за остатъка от деня?

— Нищо особено.

— Ами онова момиченце?

— Кое момиченце?

— Малката русалка. За сестрата на Агилар говоря, коя друга?

— Не зная.

— Знаете, знаете, ама да си кажем правичката, нямате яко дупе, за да хванете бика за рогата.

При тези думи кондукторът се приближи до нас с уморено изражение, дъвчейки клечка за зъби, която въртеше между зъбите си със сръчност на фокусник.

— Прощавайте, но онези дами там искат да знаят дали бихте могли да използвате по-приличен език.

— Майната им — отвърна Фермин на висок глас.

Кондукторът се обърна към трите матрони и сви рамене, за да покаже, че вече е направил, каквото е било по силите му и не е склонен да премине към ръкопашен бой заради въпрос от семантично благоприличие.

— Хората, които си нямат живот, винаги трябва да се бъркат в живота на другите — тихо рече Фермин. — Та за какво говорех?

— Затова, че ми липсва кураж.

— Именно. Хроничен случай. Чуйте ми думата и вървете след вашето момиче, че животът си лети, особено тая част от него, която си струва да се живее. Чухте вече какво ви каза свещеникът. Докато го зърнеш, вече е отлетял.

— Но тя не е мое момиче.

— Ами спечелете я, преди да я е грабнал някой друг, особено малкият оловен войник.

— Говорите за Беа, сякаш е някакъв трофей.

— Не, сякаш е благословия — поправи ме Фермин. — Вижте, Даниел, съдбата винаги се спотайва току зад ъгъла. Досущ като крадец, проститутка или продавач на лотарийни билети — това са трите й най-често срещани въплъщения. Онова, което съдбата никога не прави, са визити по домовете. Човек трябва сам да търчи след нея.

Прекарах остатъка от пътуването в размисъл над тази перла на философията, докато Фермин пак се отдаде на дрямка — занимание, за което притежаваше наполеоновски талант. Слязохме от автобуса на ъгъла на Гран Виа и Пасео де Грасия под едно пепеляво небе, което сякаш бе погълнало цялата светлина. Закопчавайки шлифера си чак догоре, Фермин заяви, че поема с най-голяма бързина към своя пансион, за да се издокара за срещата си с Бернарда.

— Разберете, че при такава скромна външност като моята човек трябва да отдели най-малко деветдесет минути, за да изглежда добре. Хората по дрехите и те посрещат, и те изпращат; това е печалната истина за тия лекомислени времена. Vanitas peccata mundi.[4]

Видях го да се отдалечава по Гран Виа, една скица на човечец, загърнат в сивия си шлифер, който пърхаше на вятъра като прокъсано знаме. Тръгнах към къщи, където смятах да вербувам някоя хубава книга и да се скрия от света. Когато подминах ъгъла на Пуерта дел Анхел и улица „Санта Ана“, сърцето ми се преобърна. Фермин, както винаги, имаше право. Съдбата ме чакаше пред книжарницата в костюм от сива вълна, нови обувки и копринени чорапи, като внимателно изучаваше отражението си във витрината.

— Баща ми мисли, че съм отишла на литургията от дванайсет часа — каза Беа, без да откъсва поглед от собствения си образ.

— Все едно, че си там. На по-малко от двайсет метра оттук, в църквата „Санта Ана“, отслужват литургия още от девет часа сутринта.

Говорехме като двама непознати, спрели се случайно пред някаква витрина; всеки се опитваше да зърне очите на другия, отразени в стъклото.

— Работата не е за шега. Трябва да си взема църковна листовка, за да видя за какво е ставало дума в проповедта. Той после ще ми иска подробно резюме.

— Баща ти мисли за всичко.

— Закле се, че ще ти счупи краката.

— Преди това ще трябва да научи кой съм. И докато краката ми са читави, мога да тичам по-бързо от него.

Беа ме наблюдаваше напрегнато, поглеждайки през рамо към минувачите, които се плъзгаха зад гърбовете ни, обгърнати в сивота и вятър.

— Няма нищо смешно — рече тя. — Той говори съвсем сериозно.

— Не се смея, напротив, умирам от страх. Просто се радвам, че те виждам.

Бегла, нервна, едва загатната усмивка.

— Аз също — призна Беа.

— Казваш го така, сякаш става дума за някаква болест.

— Още по-лошо. Мислех си, че ако те видя пак на дневна светлина, може би ще ми дойде акълът.

Почудих се дали това е комплимент или присъда.

— Не бива да ни забелязват заедно, Даниел. Не и така, насред улицата.

— Ако искаш, можем да влезем в книжарницата. В задната стая има кафеник и…

— Не. Не искам никой да ме вижда да влизам или да излизам оттук. Ако някой ме види, че говоря с теб сега, винаги мога да кажа, че случайно съм се натъкнала на най-добрия приятел на брат ми. Но ако ни видят заедно повече от веднъж, ще събудим подозрения.

Въздъхнах.

— Че кой ще ни види? Кой го е грижа какво правим?

— Хората винаги забелязват неща, които не им влизат в работата, а баща ми познава половин Барселона.

— Тогава защо дойде да ме чакаш тук?

— Не съм дошла да те чакам. Дошла съм на литургия, забрави ли? Ти сам го каза. На двайсет метра оттук…

— Плашиш ме, Беа. Лъжеш по-добре и от мен.

— Ти не ме познаваш, Даниел.

— И брат ти казва същото.

Погледите ни се срещнаха в отражението.

— Онази нощ ти ми показа нещо, което не бях виждала преди — промълви Беа. — Сега е мой ред.

Заинтригуван, свъсих вежди. Беа отвори чантата си, извади една сгъната на две картичка и ми я подаде.

— Ти не си единственият човек в Барселона, който знае разни тайни, Даниел. Имам една изненада за теб. Ще те чакам на този адрес в четири часа днес. Никой не бива да знае, че сме се уговорили да се срещнем там.

— Как ще разбера дали съм намерил точното място?

— Ще разбереш.

Погледнах я изкосо, като се молех това да не е някаква шега.

— Ако не дойдеш, ще разбера — рече Беа. — Ще разбера, че не искаш да ме виждаш повече.

Без да ми остави дори секунда за отговор, Беа се обърна и бързо закрачи към Рамблас. Останах си така, с картичката в ръка и застинали на устните думи, като я следвах с поглед чак докато силуетът й се стопи в сивия здрач, който предхождаше бурята. Отворих картичката. От вътрешната й страна със синьо бе изписан адрес, който добре познавах.

Авенида дел Тибидабо, 32

[1] Лош дъх. — Бел.прев. ↑

[2] Хуан Ягуе Бланко (1891–1952) — испански военен, един от главните участници във въстанието от 1936 г. против правителството на Втората Испанска република. — Бел.прев. ↑

[3] Алехандро Родригес Алварес, известен като Алехандро Касона (1903–1965) — испански драматург и поет. — Бел.прев. ↑

[4] Греховна суета на света (лат.). — Бел.прев. ↑

27

Бурята не изчака да се мръкне, за да си покаже рогата. Първите светкавици ме изненадаха, малко след като взех един автобус по линия 22. Когато заобиколихме Пласа Молина и се заизкачвахме нагоре по „Балмес“, градът вече избледняваше зад завеси от течно кадифе, което ми напомни, че не съм съобразил да взема поне един жалък чадър.

— Това се казва смелост — промърмори водачът, щом го помолих да спре.

Беше вече четири и десет, когато автобусът ме остави на едно затънтено място — някъде в края на улица „Балмес“ — на произвола на бурята. Отсреща Авенида дел Тибидабо се разтваряше във воден мираж под оловното небе. Преброих до три и хукнах под дъжда. Няколко минути по-късно, прогизнал до мозъка на костите и треперещ от студ, се спрях под един портал, за да си поема дъх. Огледах внимателно останалата част от пътя. Леденото дихание на бурята влачеше със себе си сиво було, което размиваше призрачните очертания на именията и големите къщи, потънали в мъглата. Сред тях стърчеше тъмната и самотна кула на имението на Алдая, закотвено сред разлюляната гора. Отметнах мократа коса от очите си и се затичах натам през пустия булевард.

Малката вратичка в големите железни порти се поклащаше от вятъра. Зад нея се виждаше пътека, която лъкатушеше навътре към къщата. Промъкнах се през вратичката и навлязох в имота. Сред шубраците различавах пиедестали на статуи, съборени без жал. Когато наближих къщата, забелязах, че една от статуите — образ на ангел отмъстител — бе изоставена сред фонтана в центъра на градината. Почернелият мраморен силует проблясваше като привидение под водната завеса, която преливаше над ръба на басейна. Ръката на огнения ангел стърчеше от водите; един обвинителен пръст, остър като щик, сочеше парадния вход на къщата. Вратата от обработено дъбово дърво като че ли беше полуотворена. Бутнах я и направих няколко крачки в подобен на пещера вестибюл, чиито стени сякаш трептяха под колебливото сияние на една свещ.

— Мислех, че няма да дойдеш — каза Беа.

Силуетът й се очертаваше в здрачния коридор на фона на мъртвешката светлина, която идваше от галерията в дъното. Седеше на едно кресло срещу стената; до нозете й бе оставена свещ.

— Затвори вратата — рече тя, без да става от мястото си. — Ключът е в ключалката.

Подчиних се. Ключалката изскърца с гробовно ехо. Чух стъпките на Беа, която се приближаваше зад мен, и почувствах докосването й през подгизналите си дрехи.

— Трепериш. От страх ли е, или от студ?

— Още не мога да реша. Защо сме тук?

Тя се усмихна в полумрака и ме хвана за ръка.

— Не знаеш ли? Мислех, че сигурно си се сетил…

— Зная само, че това е бил домът на Алдая. Как успя да влезеш и откъде разбра…?

— Хайде, сега ще запалим огън, за да се стоплиш.

Поведе ме през коридора към галерията, която царстваше над вътрешния двор на къщата. Мраморните колони и голите стени на приемната пълзяха нагоре към касетките на тавана, който бе почнал да се разпада. Различаваха се следи от картините и огледалата, които някога бяха покривали стените, както и драскотини от мебелите по мраморния под. В единия край на залата имаше камина, в която бяха струпани няколко цепеници. До ръжена почиваше куп стари вестници. От камината се носеше мирис на неотдавна пален огън и на въглища. Беа коленичи до самото огнище и пъхна няколко вестника между цепениците. Извади кибрит и ги подпали; бързо се изви венец от пламъци. Ръцете на Беа разбутаха дървата сръчно и опитно. Представях си как тя сигурно си мисли, че умирам от любопитство и нетърпение. Реших да си придам безгрижен вид, който ясно да показва, че ако Беа иска да си играе на тайни с мен, има всички шансове да загуби. Тя обаче се усмихваше победоносно. По всяка вероятност треперещите ми ръце не помагаха на преструвките ми.

— Често ли идваш тук? — попитах аз.

— Днес идвам за първи път. Заинтригуван ли си?

— Донякъде.

Тя коленичи пред камината и постла едно чисто одеяло, което извади от брезентова чанта. Миришеше на лавандула.

— Хайде, седни тук, при огъня, че да не пипнеш някоя пневмония по моя вина.

Топлината от огнището сякаш ме върна към живота. Беа мълчаливо съзерцаваше пламъците като омагьосана.

— Ще ми разкажеш ли тайната? — попитах най-сетне.

Беа въздъхна и седна в едно от креслата. Аз си останах плътно до камината, наблюдавайки как от дрехите ми се вдига пара като отлитаща душа.

— Това, което наричаш имението на Алдая, всъщност си има собствено име. Къщата се казва „Ангелът на мъглата“, но това почти никой не го знае. Фирмата на баща ми вече петнайсет години се опитва да продаде този имот без никакъв успех. Оня ден, докато ми разказваше историята на Жулиан Каракс и Пенелопе Алдая, не обърнах внимание на това. Същата нощ, когато вече си бях у дома, събрах две и две и си спомних, че понякога съм чувала баща ми да говори за семейство Алдая и особено за тази къща. Вчера отидох в кантората му и неговият секретар Касасус ми разправи историята на имението. Знаеш ли, че това всъщност не е било официалното им жилище, а една от летните им къщи?

Поклатих глава.

— Главният дом на Алдая бил един дворец, съборен през 1925 г., за да се построи на негово място жилищна кооперация — там, където днес се пресичат улиците „Брук“ и „Майорка“. Бил проектиран от Пуч и Кадафалк[1] по поръчка на дядото на Пенелопе и Хорхе, Симон Алдая, през 1896 г., когато наоколо нямало нищо друго освен ниви и напоителни канали. Най-големият син на патриарха Симон, дон Рикардо Алдая, купил имота през последните години на XIX в. от един ексцентричен тип на смешна цена, защото къщата имала лоша слава. Касасус ми каза, че била прокълната; дори продавачите не дръзвали да развеждат клиенти из нея и гледали да се измъкнат с какви ли не претексти…

[1] Жозеп Пуч и Кадафалк (1867–1956) — известен архитект, един от основните представители на каталонския модернизъм. — Бел.прев. ↑

28

Същия следобед, докато се топлех край огъня, Беа ми разправи как „Ангелът на мъглата“ попаднал в ръцете на семейство Алдая. Историята бе мрачна мелодрама, която спокойно можеше да е излязла изпод перото на Жулиан Каракс. Къщата била построена през 1899 г. от фирмата на архитектите Наули, Марторел и Бергада под патронажа на преуспяващ и екстравагантен каталонски финансист на име Салвадор Жауза, комуто било съдено да живее в нея само една година. Магнатът, осиротял на шестгодишна възраст и от скромен произход, бил натрупал по-голямата част от състоянието си в Куба и Пуерто Рико. Говорело се, че той бил една от многото сенчести фигури зад заговора, довел до падането на Куба и войната със Съединените щати, в която бяха изгубени последните колонии. От Новия свят донесъл не само богатство. Придружавали го една американска съпруга — бледа и крехка госпожица от висшето общество на Филаделфия, която не знаела и думица испански; една прислужница мулатка, която работела при него още от първите му години в Куба и пътувала със затворен в клетка макак, облечен като арлекин, а също и седем сандъка с багаж. Отначало се настанили в няколко стаи на хотел „Колон“ на Пласа де Каталуня, докато чакали да се сдобият с жилище, отговарящо на вкусовете и желанията на Жауза.

Никой нямал и капка съмнение, че прислужницата — абаносова красавица с поглед и фигура, които според светските хроники разтуптявали сърцата — била всъщност негова любовница и водачка в безброй забранени удоволствия. В добавка се смятало, че владее магии и чародейства. Казвала се Марисела или поне така я наричал Жауза. Присъствието и загадъчният й вид скоро се превърнали в любима клюка, разнищвана на светските сбирки, които устройвали дамите от сой, за да дегустират пандишпани и да убиват времето и есенната меланхолия. На тези вечеринки се носели непотвърдени слухове, че африканската самка, водена от пъклени пориви, развратничела, покачена върху мъжа; иначе казано, яздела го като разгонена кобила, с което се извършвали най-малко пет или шест признати смъртни гряха. Не един и двама писали до епархията, молейки за специална благословия за неопетнените и непорочни души на уважаваните семейства в Барселона, както и за закрилата им от подобни пагубни влияния. Като връх на всичко Жауза имал наглостта да излиза в неделя сутрин на разходка с файтона си, заедно с жена си и Марисела, излагайки това вавилонско зрелище на развалата пред очите на всеки непокварен младеж, който би могъл да крачи по Пасео де Грасия на път за литургията от единайсет часа. Даже вестниците обърнали внимание на надменния поглед на снажната негърка, която се взирала в барселонската публика „както една кралица от джунглите би гледала сбор от пигмеи“.

По онова време треската на модернизма вече вилнеела в Барселона, но Жауза ясно заявил на архитектите, наети от него, за да построят новото му жилище, че иска нещо различно. В неговия речник „различен“ бил най-похвалният епитет. Жауза години наред се бил разхождал пред редицата неоготически сгради, които великите магнати от американската индустриална епоха били издигнали на Пето авеню между 58 и 72 улица, пред източния край на Сентрал Парк в Ню Йорк. Пленен от американските си блянове, финансистът отказал да се вслуша в аргументите, с които го съветвали да построи нещо в крак с тогавашната мода; по същия начин отказал да си купи и ложа в „Лисео“ (както било прието), окачествявайки сградата на операта като вавилонска кула за глухи и кошер за нежелателни особи. Искал домът му да е отдалечен от града, на Авенида дел Тибидабо — район, който все още бил сравнително усамотен. Казвал, че иска да съзерцава Барселона от разстояние. Не желаел друга компания освен градина, пълна със статуи на ангели, които според инструкциите му (предавани от Марисела) трябвало да са разположени на всеки от върховете на шестолъчна звезда — ни повече, ни по-малко. Решен да доведе тези планове докрай и с предостатъчно средства, за да задоволи всеки свой каприз, Салвадор Жауза изпратил архитектите си за три месеца в Ню Йорк, за да разучат безумните постройки, издигнати с цел да подслонят комодора Вандервилт, семейството на Джон Джейкъб Астор, Андрю Карнеги и останалите петдесет златни фамилии. Инструктирал ги да възприемат архитектурния стил и техниките на фирмите Станфорд, Уайт & Макким, и ги предупредил да не си правят труда да тропат на вратата му с проект, подходящ за вкуса на онези, които наричал „колбасари и производители на копчета“.

Година по-късно тримата архитекти се появили в разкошния му апартамент в хотел „Колон“, за да представят проекта си. Жауза ги изслушал мълчаливо в компанията на мулатката Марисела и в края на презентацията попитал колко щяло да струва осъществяването на проекта за шест месеца. Фредерик Марторел, водещият член на архитектурната фирма, се прокашлял и от приличие написал цифрата на лист хартия, който подал на магната. Последният, без окото му да мигне, веднага попълнил чек за цялата сума и отпратил делегацията с разсеян жест. Седем месеца по-късно, през юли 1900 г., Жауза, съпругата му и прислужницата Марисела се нанесли в къщата. През август същата година двете жени вече щели да са мъртви; Салвадор Жауза пък бил открит от полицията почти агонизиращ, гол и прикован с белезници към креслото в кабинета си. В доклада на сержанта, който разследвал случая, се споменавало, че стените на цялата къща били опръскани с кръв, статуите на ангелите в градината били обезобразени — лицата им били боядисани като племенни маски, — а по пиедесталите се забелязвали следи от черни свещи. Разследването продължило осем месеца. Дотогава Жауза напълно онемял.

Полицейското разследване стигнало до следните заключения: всички признаци сочели, че Жауза и съпругата му били отровени с някакъв растителен извлек, даден им от Марисела, в чиито стаи били намерени няколко шишета с въпросното вещество. По някаква причина Жауза не умрял от отровата, въпреки че тя му нанесла ужасни поражения: постепенно изгубил говора и слуха си, тялото му отчасти се парализирало и страдал от страшни болки, които го осъдили да прекара остатъка от дните си в постоянна агония. Госпожа Жауза била намерена в спалнята си, просната върху леглото без нищо друго по нея освен накитите й и една диамантена гривна. Според полицейските хипотези, щом извършила престъплението, Марисела сама си прерязала вените с нож и обиколила цялата къща, опръсквайки с кръвта си стените на коридорите и стаите, докато накрая паднала мъртва в своята таванска стая. Мотивът, както смятала полицията, бил ревност. Изглеждало, че по времето на смъртта си съпругата на магната била бременна. Говорело се, че Марисела нарисувала череп върху голия корем на жената с горещ червен восък. Няколко месеца по-късно случаят, както и устните на Салвадор Жауза, бил запечатан завинаги. Във висшето общество на Барселона се коментирало, че историята на града не познавала подобна случка и че онази забогатяла паплач и всевъзможна сбирщина, която пристигала от Америка, съсипвала здравите нравствени устои на страната. В тесен кръг мнозина изразявали радост, че на ексцентричностите на Салвадор Жауза най-сетне е сложен край. Това, както обикновено, се оказало заблуда: те едва сега започвали.

Полицията и адвокатите на Жауза се нагърбили да закрият случая, но този крез не искал нещата да приключат току-така. Именно тогава се запознал с дон Рикардо Алдая, който вече бил преуспяващ индустриалец със слава на донжуан и лъвски темперамент; той му предложил да купи имота с намерението да събори къщата и да препродаде мястото с добра печалба, защото цените на земята в този район направо хвърчали. Жауза не се съгласил да продава, но затова пък поканил Рикардо Алдая да посети къщата, за да види, както се изразил, един научен и духовен експеримент. Откак приключило разследването, никой не бил влизал в имота. От видяното вътре Алдая направо се вкаменил. Жауза напълно бил изгубил разсъдъка си. Тъмната сянка от кръвта на Марисела все още покривала стените. Жауза бил повикал един изобретател и пионер в технологичната новост за момента — кинематографията. Той се казвал Фруктуос Желаберт и бил съгласен да изпълни изискванията на Жауза в замяна на средства, с които щял да построи филмово студио в района Вальес, защото вярвал, че през XX в. филмите ще заместят организираната религия. Както изглеждало, Жауза бил убеден, че духът на мулатката Марисела все още обитава къщата. Твърдял, че усеща присъствието й, гласа и миризмата, че даже и докосването й в мрака. Щом чули тези истории, прислужниците му побягнали презглава да си търсят по-спокойна работа в съседния квартал Сария, където не липсвали богаташки имения и семейства, неспособни да напълнят кофа с вода или да си закърпят чорапите.

Така Жауза останал сам със своята идея-фикс и с невидимите си призраци. Скоро решил, че разковничето се крие в победата над тази невидимост. В Ню Йорк вече бил виждал някои резултати от откритието на кинематографията и споделял мнението на покойната Марисела, че камерата изсмуквала души — както тази на филмирания образ, така и тази на зрителя. Следвайки тоя ред на мисли, поръчал на Фруктуос Желаберт да заснеме безкрайни метри лента из коридорите на „Ангела на мъглата“ в търсене на поличби и видения от другия свят. Въпреки репутацията на техника, ръководещ операцията, експериментът се оказал безплоден.

Всичко се променило, когато Желаберт заявил, че е получил нов тип чувствителна филмова лента от фабриката на Томас Едисон в Менлоу Парк, Ню Джърси. Новият материал позволявал да се снимат сцени при извънредно слабо осветление — нещо нечувано за онова време. При обстоятелства, които така и не се изяснили, един от асистентите в лабораторията на Желаберт разлял пенливо вино, сорт шарело от района Пенедес, във ваната за проявяване, и благодарение на химическата реакция върху експонирания филм започнали да изплуват странни форми. Тъкмо това бил филмът, който Жауза искал да покаже на дон Рикардо Алдая в нощта, когато го поканил в призрачния си дом на Авенида дел Тибидабо № 32.

Щом чул това, Алдая предположил, че от страх да не изгуби средствата, отпускани му от Жауза, Желаберт е прибягнал до такава византийска хитрост, за да подклажда интереса на своя патрон. Жауза обаче изобщо не се съмнявал в достоверността на резултатите. Нещо повече — там, където другите виждали само неясни форми и сенки, той виждал души. Кълнял се, че различава силуета на Марисела, материализиран под един саван — сянка, която впоследствие се преобразявала във вълк и вървяла на два крака. По време на прожекцията Рикардо Алдая не видял друго освен големи петна. Според неговите твърдения както филмът, така и техникът, който задействал прожектора, смърдели на вино и други спиртни напитки. При все това, като добър бизнесмен, индустриалецът надушил, че би могъл да извлече полза от цялата работа. Един побъркан милионер, самотен и обзет от манията да улавя ектоплазма, бил идеална жертва. И тъй, Алдая се съгласил с него и го насърчил да продължи заниманията си. В течение на седмици Желаберт и хората му заснели километри филмова лента, която впоследствие била проявена в различни резервоари с химически разтвори, разредени с екзотични ликьори, червено вино, благословено в енорийската църква на Нинот, и какви ли не вина тип кава[1] от лозята на Тарагона. Между отделните прожекции Жауза прехвърлял правомощия, подписвал пълномощни и предавал контрола на своите финансови резерви на Рикардо Алдая.

Жауза изчезнал в една ноемврийска нощ същата година, по време на буря. Никой не узнал какво се случило с него. Очевидно експонирал една от специалните филмови ролки на Желаберт, когато го сполетял някакъв инцидент. Дон Рикардо Алдая поръчал на Желаберт да възстанови въпросната ролка и след като изгледал лентата насаме, предпочел да я запали, а на техника намекнал да забрави за цялата работа, като подкрепил предложението си с безспорно щедър чек. По това време Алдая вече бил титуляр на повечето имоти, принадлежали на изчезналия Жауза. Намерили се люде, които твърдели, че покойната Марисела се е завърнала, за да го отведе със себе си в пъкъла. Други изтъквали, че някакъв просяк, който силно приличал на покойния милионер, бил забелязван в течение на няколко месеца в покрайнините на парка Сиудадела, докато една черна кола със спуснати завеси не го прегазила посред бял ден, без изобщо да се опита да спре. По това време вече било твърде късно: мрачната легенда за голямата къща не можела да бъде овладяна, точно както и нашествието на кубинската музика в танцовите салони на града.

Няколко месеца по-късно дон Рикардо Алдая преместил семейството си в дома на Авенида дел Тибидабо, където две седмици след пристигането щяло да се роди най-малкото му дете, дъщерята Пенелопе. За да ознаменува събитието, Алдая прекръстил къщата „Вила Пенелопе“. Новото име обаче някак не й прилепнало. Къщата си имала собствен характер и се оказала неподатлива на влиянието на новите стопани. Новодошлите се оплаквали от шумове и тропане по стените нощем, внезапна воня на гнилоч и ледени въздушни течения, които сякаш бродели из къщата като обикалящи часовои. Имението било сбор от загадки. Имало двойно подземие с нещо като крипта — все още неосветена — на долното ниво. На горното се помещавал параклис, а сред него се издигала голяма полихромна фигура на разпнатия Христос, у когото прислужниците открили обезпокоителна прилика с Распутин — твърде популярен герой на онази епоха. Книгите в библиотеката като че ли постоянно били пренареждани от нечия ръка или обръщани наопаки. На третия етаж имало една спалня, която никога не се използвала, понеже по стените й избивали необясними петна от влага, образуващи сякаш размазани лица; свежите цветя, поставяни в тази стая, увяхвали за броени минути и винаги се чувало жужене на мухи, макар че било невъзможно да се видят самите насекоми.

Готвачките твърдели, че някои продукти, като например захарта, се изпарявали от килера като по чудо, а млякото се оцветявало в червено при всяко новолуние. От време на време намирали мъртви птици пред вратите на някои от стаите, или пък малки гризачи. Друг път изчезвали разни предмети, особено бижута и копчета от дрехите, прибрани в скриновете и чекмеджетата. От дъжд на вятър липсващите вещи се появявали мистериозно, месеци по-късно, в отдалечени кътове на къщата или заровени в градината. Най-често обаче никога не били откривани. Дон Рикардо намирал всички тези произшествия за трикове и глупости на разглезени богаташи. По негово мнение една седмица, прекарана в пости, щяла да изцери страховете на семейството му. Онова, към което не се отнасял така философски, били кражбите на накити на госпожа съпругата му. Повече от пет прислужници били уволнени заради изчезването на различни скъпоценности от кутията за бижута на господарката, въпреки че всички се кълнели със сърцераздирателен плач, че са невинни. По-проницателните люде били склонни да мислят, че тук не се криела никаква загадка: всичко се дължало на злополучната привичка на дон Рикардо да се вмъква в спалните на по-младичките прислужници посред нощ, за да получи някои извънбрачни удоволствия. Репутацията му в това отношение била прочута почти колкото богатството му, и не един и двама твърдели, че при темповете, с които осъществявал подвизите си, незаконните деца, оставени от него, щели да са достатъчно, за да организират собствен синдикат. Истината е, че от дома изчезвали не само бижута. С течение на времето семейството изгубило радостта си от живота.

Фамилията Алдая така и не познала щастието в тази къща, добита чрез тъмните машинации на дон Рикардо. Госпожа Алдая неспирно умолявала съпруга си да продаде имота и да се преместят в някое жилище в града, или даже да се върнат в двореца, който Пуч и Кадафалк бил построил за дядото Симон, патриарха на клана. Рикардо Алдая категорично отказвал. Тъй като прекарвал по-голямата част от времето си на път или във фамилните фактории, къщата не му създавала никакви проблеми. Веднъж малкият Хорхе изчезнал в самата къща и го нямало цели осем часа. Майка му и прислугата го търсили отчаяно, но безуспешно. Когато момчето се появило отново, бледо и замаяно, разправило, че през цялото време било в библиотеката, в компанията на загадъчна цветнокожа жена, която му показвала стари снимки и му казала, че всички жени в семейството ще умрат в тази къща, за да изкупят греховете на мъжете. Мистериозната дама даже разкрила на малкия Хорхе датата, на която щяла да умре майка му: 12 април 1921 г. Излишно е да се споменава, че предполагаемата тъмнокожа дама никога не била открита, въпреки че години по-късно намерили госпожа Алдая да лежи безжизнена в кревата си в ранната утрин на 12 април 1921 г. Всичките й накити били изчезнали. Когато източили кладенеца във вътрешния двор, един от слугите ги намерил в тинята на дъното, до една кукла, която някога принадлежала на дъщеря й Пенелопе.

Седмица по-късно дон Рикардо Алдая решил да се отърве от къщата. По това време неговата финансова империя вече агонизирала и някои загатвали, че виновна за всичко била прокълнатата къща, която носела нещастие на всичките си обитатели. Други, — по-предпазливите — се ограничавали с твърденията, че Алдая не се научил да разбира променливите тенденции на пазара и че едничкото, което постигнал през живота си, било да съсипе бизнес империята, изградена от патриарха Симон. Рикардо Алдая обявил, че напуска Барселона и заминава със семейството си за Аржентина, където текстилните му фабрики процъфтявали. Мнозина казвали, че той просто бяга от краха и позора.

През 1922 г. „Ангелът на мъглата“ бил обявен за продажба на смешна цена. Отначало имало силен интерес към къщата, както поради печалната й слава, така и поради растящия престиж на квартала, но след посещение на имота никой от потенциалните купувачи не правел оферта. През 1923 г. имението било затворено. Нотариалният акт бил прехвърлен на една фирма за недвижими имоти, на която Алдая дължал пари, за да може тя да организира продажбата, събарянето или каквото и да е. Къщата се предлагала за продан години наред, но фирмата така и не успявала да й намери купувач. Въпросното дружество, Ботел и Льофре, С. Л., банкрутирало през 1939 г., когато двамата съдружници попаднали в затвора по неизяснени обвинения. След трагичната кончина на двамата мъже при инцидент в затвора „Сан Винсенс“ през 1940 г., фирмата им била погълната от финансов консорциум от Мадрид, сред чиито акционери имало трима генерали и един швейцарски банкер, а изпълнителният директор бил господин Агилар, баща на моя приятел Томас и на Беа. Въпреки всичките им рекламни усилия, никой от продавачите, работещи за господин Агилар, не сполучил да пласира къщата, дори когато свалили значително и без това ниската й пазарна цена. Повече от десет години никой не бил стъпвал в имота.

— До днешния ден — рече Беа, преди да потъне отново в едно от своите мълчания. С времето щях да свикна с тях, щях да свикна да виждам как се затваря и отдръпва в себе си, със зареян поглед и стихнал глас.

— Знаеш ли, исках да ти покажа това място. Исках да те изненадам. Докато слушах Касасус, реших, че трябва да те доведа тук, защото това е част от твоята история, историята на Каракс и Пенелопе. Взех назаем ключа от кантората на баща ми. Никой не знае, че сме тук. Това е нашата тайна. Исках да я споделя с теб и се питах дали ще дойдеш.

— Знаеше, че ще дойда.

Тя кимна с усмивка.

— Мисля, че нищо не е случайно. В сърцевината си нещата се подчиняват на таен план, макар че не го разбираме. Като например това, че си намерил романа на Жулиан Каракс в Гробището на забравените книги, или факта, че днес ти и аз сме тук, в тази къща, която е принадлежала на семейство Алдая. Всичко е част от нещо, което не можем да проумеем, но то ни притежава.

Докато Беа говореше, ръката ми непохватно се бе плъзнала по глезена й и сега полека се придвижваше нагоре към коляното. Тя я гледаше, сякаш бе някакво насекомо, полазило по крака й. Запитах се какво ли би сторил Фермин в такъв момент. Къде беше неговата мъдрост, когато най-много се нуждаех от нея?

— Томас казва, че никога не си имал приятелка — рече Беа, сякаш това обясняваше всичко.

Сразен, дръпнах ръката си и сведох поглед. Стори ми се, че Беа се усмихва, но предпочетох да не проверявам.

— Брат ти уж е мълчаливец, а май ще се окаже, че има голяма уста. Какво друго казва за мен този новинар?

— Казва, че години наред си бил влюбен в жена, по-възрастна от теб, и че това ти е разбило сърцето.

— Единственото разбито нещо, с което си тръгнах от тая история, бе устната ми — ако не броим срама, който брах.

— Томас разправя, че оттогава не си излизал с други момичета, защото все ги сравняваш с онази жена.

Добрият стар Томас и неговите прикрити удари!

— Името й е Клара — подхвърлих аз.

— Зная. Клара Барсело.

— Познаваш ли я?

— Всички познават някоя Клара Барсело. В случая името е най-малкото.

За миг се смълчахме, загледани в пращящия огън.

— Миналата нощ, след като се разделих с теб, написах писмо на Пабло — рече Беа.

Преглътнах с мъка.

— На твоя годеник, лейтенанта? Защо?

Беа измъкна един плик от джоба на блузата си и ми го показа.

Беше затворен и запечатан.

— В писмото му казвам, че искам да се оженим колкото се може по-скоро, до месец, ако е възможно, и че желая завинаги да напусна Барселона.

Почти разтреперан, срещнах непроницаемия й поглед.

— Защо ми разправяш всичко това?

— Защото искам да ми кажеш дали да го пратя, или не. Затова те повиках тук днес, Даниел.

Разгледах плика, който тя въртеше в ръцете си, сякаш бе някакъв залог.

— Погледни ме — рече Беа.

Вдигнах очи и срещнах нейните. Не знаех какво да кажа. Беа сведе поглед и тръгна към края на галерията. Една врата водеше към мраморната балюстрада, която се отваряше към вътрешния двор на къщата. Видях как силуетът й се сля с дъжда. Втурнах се след нея и я спрях, като изтръгнах плика от ръцете й. Дъждът шибаше лицето й, отнасяйки сълзите и гнева. Отведох я пак вътре и я придърпах по-близо до топлината на огнището. Тя избягваше погледа ми. Взех плика и го хвърлих в пламъците. Наблюдавахме как писмото се разпада сред жаравата и как страниците се изпаряват в спирали от синкав дим, една по една. Беа коленичи до мен със сълзи на очи. Прегърнах я и усетих дъха й по шията си.

— Не ме оставяй да пропадна, Даниел — промълви тя.

Най-мъдрият човек, когото някога съм познавал, Фермин Ромеро де Торес, ми бе обяснил веднъж, че никое преживяване не може да се сравни с първия път, когато събличаш една жена. Ала при цялата си мъдрост, макар и да не бе ме излъгал, не бе споделил и истината докрай. Нищо не бе ми казал за онова странно треперене на ръцете, което превръщаше преодоляването на всяко копче, на всеки цип, в титанична задача. Нито пък за онази омая на бледата, трепетна кожа, за онова първо докосване на устните или за миража, който сякаш пламтеше във всяка пора на кожата. Нищо не бе ми казал, защото знаеше, че чудото се случва само веднъж и щом се случи, говори на език от тайни, които — едва разкрити — отлитат завинаги. Хиляди пъти съм искал да възстановя онзи пръв следобед с Беа в огромната къща на Авенида дел Тибидабо, когато целият свят се стопи в ромоленето на дъжда. Хиляди пъти съм искал да се върна и да се изгубя в този спомен, от който съм спасил едва един образ, откраднат от топлината на пламъците: Беа, гола и блестяща от дъжда, легнала до огъня, разтворила се в един поглед, който ме преследва оттогава насам. Надвесих се над нея и погалих кожата на корема й с върховете на пръстите си. Беа спусна клепачи и ми се усмихна, уверена и силна.

— Прави с мен каквото искаш — прошепна тя.

Беше на седемнайсет години и целият живот бе пред нея.

[1] Бяло пенливо вино, произвеждано главно в района Пенедес, Каталония, на 40 км югозападно от Барселона. — Бел.прев. ↑

29

Смрачаваше се, когато напуснахме имението, обгърнати в сини сенки. Бурята бе преминала в ситен, студен дъждец. Исках да върна ключа на Беа, но погледът й ми даде да разбера, че предпочита аз да го задържа. Спуснахме се по Пасео де Сан Хервасио с надеждата да намерим такси или автобус. Вървяхме мълчаливо, хванати за ръка и без да се поглеждаме.

— Няма да мога да се видя с теб до вторник — обади се Беа с разтреперан глас, сякаш изведнъж се бе усъмнила в желанието ми да я видя отново.

— Ще те чакам тук — рекох.

Приемах за даденост, че всичките ми срещи с Беа ще стават между стените на тази огромна стара къща, че останалата част от града не ни принадлежи. Даже имах чувството, че крепкостта на ръката й отслабва, докато се отдалечавахме от това място, че силата и топлината й намаляват с всяка крачка. Когато стигнахме булеварда, видяхме, че улиците са, кажи-речи, пусти.

— Тук няма да намерим нищо — рече Беа. — По-добре да се спуснем по „Балмес“.

Поехме бързо по улица „Балмес“, като вървяхме под короните на дърветата, за да се предпазим от ръмящия дъжд и може би отново да срещнем погледите си. Струваше ми се, че Беа все повече ускорява крачка, че почти се дърпа от мен. За миг си помислих, че ако пусна ръката й, ще хукне да бяга. Въображението ми, все още опиянено от допира и вкуса на тялото й, пламтеше от желание да я притисне на някоя пейка, да я целуне, да изтърси цял куп глупости, които биха накарали всеки страничен човек да се пръсне от смях за моя сметка. Беа обаче пак се бе отдръпнала в себе си. Нещо я ядеше отвътре, безмълвно и настойчиво.

— Какво има? — тихо попитах аз.

Тя ми отправи една прекършена усмивка, пълна със страх и самота. Тогава се видях през нейните очи: просто едно безхитростно момче, което мислеше, че е покорило целия свят за един час, а още не знаеше, че би могло да го загуби само за минута. Продължих да вървя, без да очаквам отговор. Най-сетне се пробуждах. След малко чухме шума от уличното движение и въздухът сякаш пламна от топлината на лампите и светофарите, които ме накараха да мисля за невидима стена.

— По-добре да се разделим тук — каза Беа и пусна ръката ми.

На ъгъла се виждаха светлините от една редица таксита като процесия светулки.

— Както искаш.

Беа се наведе към мен и докосна бузата ми с устни. Косата й миришеше на восък.

— Беа — подех аз, почти безгласно, — обичам те…

Тя мълчаливо поклати глава и запечата устните ми с ръка, сякаш моите думи я нараняваха.

— Вторник, шест часа — съгласен? — попита тя.

Кимнах отново. Видях как се отдалечи и изчезна в едно такси, почти непозната. Един от шофьорите, който бе следил тази размяна на реплики с око на рефер, ме наблюдаваше любопитно.

— Сега какво? Отиваме ли си вкъщи, шефе?

Пъхнах се в таксито, без да мисля. Очите на шофьора ме изучаваха от огледалото. Моите изгубиха от поглед колата, която отнасяше Беа — две точки светлина, чезнещи в кладенец от мрак.

Успях да заспя, чак когато зората плисна тонове сива светлина върху прозореца на стаята ми, също тъй унила. Събуди ме Фермин, който хвърляше камъчета по прозореца ми от църковния площад. Навлякох първото, което попадна пред погледа ми, и слязох да му отворя. Фермин преливаше от своя непоносим ентусиазъм на ранобудник. Вдигнахме решетките на витрината и окачихме табелата ОТВОРЕНО.

— Ама какви са тия сенки под очите, Даниел? Грамадни като строителен терен. Вижда се, че сте го ударили на живот.

Отидох в задната стая, сложих си синята престилка и му подадох неговата, или по-скоро ядно му я подхвърлих. Фермин я улови във въздуха с лукава усмивка.

— По-скоро животът ме удари — рекох.

— Каламбурите ги оставете на дон Рамон Гомес де ла Серна[1], че вашите са направо анемични. Хайде, разказвайте.

— Какво искате да ви разкажа?

— Оставям ви сам да изберете. Броя на ударите с шпага или почетните обиколки на арената.

— Не съм в настроение, Фермин.

— Ех, младост, цвете на глупците! Добре де, не се мусете. Имам пресни новини относно нашето разследване на приятеля ви Жулиан Каракс.

— Целият съм слух.

Той ми хвърли един от своите погледи на участник в международен заговор, повдигайки вежда по обичая си.

— И тъй, вчера, след като оставих Бернарда в дома й с непокътната добродетел, но затова пък с две хубави синини на бутовете, бях връхлетян от пристъп на безсъние поради еротичните трепети на вечерта — обстоятелство, от което се възползвах, за да посетя един от информационните центрове на подземния свят на Барселона, а именно таверната на Елиодоро Салфуман, известен още като Ледената пишка, намираща се в съмнително, но твърде колоритно заведение на улица „Сан Жерони“ — гордостта и цвета на квартала Равал.

— За Бога, Фермин, давайте по-накратко.

— Това се канех да направя. Веднъж озовал се вътре, докато предразполагах някои от обичайните посетители — стари дружки от трудни времена, започнах да разпитвам за оня Микел Молинер, съпруг на вашата Мата Хари Нурия Монфорт и предполагаем квартирант на местното изправително заведение.

— Предполагаем?

— И то с главно П. В тоя случай не бива да се бърза с тигана, защото в морето направо няма риба. От опит зная, че когато се стигне до преброяване на затворническото население, моите информатори от молитвения дом на Ледената пишка са по-акуратни от ония кръвопийци в Съдебната палата. Уверявам ви, друже Даниел, че никой не е чувал да се споменава за някакъв Микел Молинер в качеството на затворник, посетител или изобщо жива твар в затворите на Барселона поне от десет години насам.

— Може би излежава присъдата си някъде другаде.

— Да, в Алкатрас, Синг-Синг или Бастилията. Даниел, тази жена ви е излъгала.

— Предполагам, че да.

— Не предполагайте, просто приемете факта.

— И сега какво? Излиза, че Микел Молинер е затворена страница.

— Или пък тая Нурия е много отворена.

— Какво предлагате да направим?

— За момента да разучим други канали. Няма да е излишно да посетим онази бабка, добрата бавачка от историята, която ни пробута отчето вчера сутринта.

— Само не ми казвайте, че според вас и бавачката се е изпарила.

— Не — според мен е крайно време да зарежем превземките. Стига сме тропали плахо по разни врати, сякаш просим милостиня. В тая работа човек трябва да се вмъкне през задната врата. С мен ли сте?

— Фермин, за мен вашите думи са като Божието слово.

— Ами тогава поотупайте от праха костюма на послушник, че тоя следобед, щом затворим книжарницата, ще направим едно благотворително посещение на старицата в приюта „Санта Лусия“. А я кажете сега, как беше вчера с младата кобилка? Не ми се правете на потаен, че всичко, което скриете от мен, ще ви излезе на лицето под формата на гнойни пъпки.

Въздъхнах, сразен, и излях признанията си до най-малката подробност. В края на разказа ми, когато вече бях изредил всичко, което на мен самия ми прозвуча като тревоги на умствено изостанал ученик, Фермин ме изненада с внезапна и сърдечна прегръдка.

— Та вие сте влюбен — развълнувано измънка той, като ме потупваше по гърба. — Горкичкият!

Този следобед излязохме от книжарницата точно в края на работното време, с което си спечелихме един стоманен поглед от страна на баща ми. Заради това наше постоянно скитане той бе започнал да подозира, че сме се забъркали в някаква мътна работа, Фермин издърдори нещо несвързано за неотложни поръчки, след което побързахме да изчезнем от хоризонта. Предполагах, че рано или късно ще се наложи да разкрия пред баща ми част от цялата бъркотия, ала точно коя част — това вече беше друг въпрос.

По пътя, с обичайната си склонност да играе ролята на пътеводител, Фермин накратко ме информира за мястото, към което се бяхме отправили. Приютът „Санта Лусия“ бил заведение със съмнителна репутация, което чезнело сред руините на старинен дворец на улица „Монкада“. Според легендата, която го обгръщала, ставало дума за нещо средно между чистилище и морга с отчайващи санитарни условия. Историята му била, меко казано, особена. От края на единайсети век в двореца се помещавали — наред с други неща — редица заможни семейства, затвор, салон за куртизанки, библиотека за забранени ръкописи, казарма, работилница за скулптури, санаториум за болни от чума и манастир. В средата на деветнайсети век, когато вече се рушал, дворецът бил превърнат в музей за циркови уроди и други ужасии от някакъв екстравагантен импресарио, който се представял като Ласло де Вичерни, херцог на Парма и личен алхимик на Бурбоните, но всъщност се казвал Балтазар Деулофеу и Каральот, родом от Еспарагера, жиголо и професионален мошеник.

Гореказаният се гордеел, че разполага с най-обширната колекция от човешки ембриони в различни фази на деформация, запазени в банки с формалдехид, да не говорим пък за още по-обширната колекция от заповеди за задържане, издадени от полицейските управления на половин Европа и Америка. Наред с други атракции, „Тенебрариумът“[2] (това било новото име, което Деулофеу дал на Двореца) предлагал спиритически сеанси, некромантия, борби (с петли, плъхове, кучета, яки женища, имбецили или някаква комбинация от изброените варианти), а също и залози, публичен дом, чиято специалност били сакатите и уродите, казино, юридическа и финансова консултация, работилница за любовни еликсири, куклени и местни фолклорни представления и ревюта на екзотични танцьорки. За Рождество Христово поставял коледна пиеса, като актьорският състав бил попълван от музейните феномени и труженичките от бардака, чиято слава стигала чак до границите на провинцията.

„Тенебрариумът“ се радвал на небивал успех в продължение на петнайсет години, докато се разбрало, че Деулофеу е прелъстил съпругата, дъщерята и тъщата на военния губернатор на провинцията, и то в рамките на една-единствена седмица. Разкритието хвърлило най-черен позор върху развлекателния център и неговия създател. Преди Деулофеу да успее да избяга от града и да се вмъкне в друга от многобройните си самоличности, банда маскирани главорези го спипала в тесните улички на квартал Санта Мария. Те го обесили и запалили в парка Сиудадела, оставяйки тялото му да бъде изядено от дивите кучета, които се скитали из този район. След две десетилетия забрава — време, през което никой не си дал труда да махне колекцията от ужасии, принадлежала на злополучния Ласло, „Тенебрариумът“ бил превърнат в благотворителна институция под опеката на един орден монахини.

— Дамите на Последното мъчение или друго перверзно название в тоя дух — рече Фермин. — Бедата е, че твърде ревниво пазят секретността на мястото (нечиста съвест, бих казал аз), тъй че ще трябва да измислим някакъв претекст, за да се вмъкнем.

В последно време обитателите на приюта „Санта Лусия“ били рекрутирани измежду редиците на умиращите, изоставените старци, душевноболните, нищите и явяващите се от дъжд на вятър ясновидци, които съставяха пренаселения подземен свят на Барселона. За техен късмет, веднъж приети там, мнозинството от тях не изкарвали дълго; нито условията на заведението, нито компанията предразполагали към дълголетие. Според Фермин покойниците били извозвани малко преди зазоряване и изминавали последния си път до общинския гроб в товарен вагон, дарен от една фирма от Оспиталет де Льобрегат[3], специализирана в производството на месни деликатеси със съмнителна репутация; въпросната фирма от време на време се забърквала в мрачни скандали.

— Всичко това са си ваши съчинения — протестирах аз, поразен от описанието, излязло сякаш изпод перото на Данте.

— Дарбата ми да съчинявам не се простира чак дотам, Даниел. Почакайте и ще видите. Посетих сградата по един злощастен повод преди около десет години и мога да ви кажа, че изглеждаше така, сякаш бяха наели вашия приятел Жулиан Каракс за декоратор. Жалко, че не донесохме малко дафинови листа, за да потушим ароматите, характерни за това място. Но и без друго ще видим достатъчно зор, докато ги накараме да ни пуснат вътре.

С така оформени очаквания поехме по улица „Монкада“, която по това време на деня вече се бе стеснила до мрачен пасаж, ограден от двете страни от стари дворци, превърнати в складове и работилници. Камбаните на базиликата „Санта Мария дел Мар“ подчертаваха с питанията си ехото от нашите стъпки. След малко една горчива, пронизваща смрад се смеси със студения зимен бриз.

— Каква е тази миризма?

— Пристигнахме — обяви Фермин.

[1] Рамон Гомес де ла Серна (1888–1963) — испански писател и драматург, пропагандирал авангардистките течения; създател на нов литературен жанр — грегерия (кратка остроумна сентенция, основана на игра на думи). — Бел.прев. ↑

[2] От лат. tenebrae — тъмнина, мрак. — Бел.прев. ↑

[3] Град в провинция Барселона. — Бел.прев. ↑

30

Прогнилата дървена порта ни пропусна във вътрешен двор, варден от газени лампи, проблясващи над водоливници и ангели, чиито овехтели каменни лица се рушаха. Едно стълбище водеше към първия етаж, където правоъгълник от мътна светлина очертаваше главния вход на приюта. Светлината от газениците, струяща от този отвор, оцветяваше в охра облака от миазми, който се излъчваше отвътре. Една ъгловата, хищна фигура ни наблюдаваше от сенчестата галерия. В полумрака съзряхме стоманените й очи, чийто цвят бе досущ като този на расото. Държеше дървено ведро, от което се издигаше неописуемо зловонна пара.

— Привет-Мария-пълна-с-благодат-зачената-без-грях! — провикна се Фермин въодушевено и на един дъх.

— А къде е ковчегът? — отвърна гласът от стълбите, сериозно и някак неохотно.

— Ковчег ли? — попитахме Фермин и аз в унисон.

— Не сте ли от погребалното бюро? — уморено попита монахинята.

Почудих се дали това бе коментар относно нашата външност, или истински въпрос. Лицето на Фермин направо грейна при тази благоприятна възможност.

— Ковчегът е във фургона. Първо бихме искали да огледаме клиента. Чисто техническа формалност.

Усетих как ме обзема пристъп на гадене.

— Мислех, че господин Колбато ще дойде лично — рече монахинята.

— Господин Колбато моли да го извините, но в последния момент се наложи да се заеме с много сложно балсамиране — един здравеняк от цирка.

— Значи работите с господин Колбато в погребалното бюро?

— Ние сме дясната и лявата му ръка, съответно. Уилфредо Косматия на вашите услуги, а тук, до мен, е моят чирак, бакалавърът Сансон Караско[1].

— Приятно ми е да се запознаем — допълних аз.

Монахинята ни огледа набързо и кимна, безразлична към двойката плашила, които се отразяваха в очите й.

— Добре дошли в „Санта Лусия“. Аз съм сестра Ортенсия, тази, която ви се обади. Последвайте ме.

Последвахме сестра Ортенсия, без да обелим дума, по един подобен на пещера коридор, чиято миризма ми напомни за тунелите на метрото. От двете страни на коридора имаше рамки без врати; през тях се виждаха осветени със свещи зали с редици легла, наредени едно над друго до стената и покрити с мрежи против комари, които се полюшваха като савани. Дочувах стонове и съзирах човешки фигури през мрежата на завесите.

— Оттук — посочи сестра Ортенсия, която вървеше на няколко метра пред нас.

Влязохме в просторно подземие, в което без никакво усилие си представих сцената на „Тенебрариума“, описана от Фермин. Мракът забулваше онова, което на пръв поглед ми се видя като колекция от восъчни фигури, седнали или захвърлени в ъглите, с мъртви, стъклени очи, проблясващи като медни монети на светлината на свещите. Помислих си, че може би са кукли или останки от стария музей. После осъзнах, че се движат, макар и много бавно и предпазливо. Невъзможно бе да се определи възрастта или полът им. Дрипите, които ги покриваха, бяха с цвета на пепел.

— Господин Колбато каза да не пипаме и да не чистим нищо — рече сестра Ортенсия с донякъде извинителен тон. — Затова само сложихме клетника в един от сандъците, които ни се намираха, защото беше почнал да се скапва.

— Добре сте направили. Никоя предпазна мярка не е излишна — съгласи се Фермин.

Хвърлих му отчаян поглед. Той невъзмутимо поклати глава в знак, че трябва да оставя ситуацията в неговите ръце. Сестра Ортенсия ни заведе до нещо, което изглеждаше като килия без вентилация и осветление в края на тесен коридор. Взе една от газените лампи, които висяха на стената, и ни я подаде.

— Много ли ще се бавите? Доста съм заета.

— Хич не си губете времето с нас. Гледайте си вашата работа, а ние ще го откараме оттук. Нямайте грижа.

— Добре, ако ви потрябва нещо, аз ще съм в подземието, в отделението за лежащо болни. Ако не ви е прекалено трудно, изнесете го през задната врата, за да не го виждат останалите. Би се отразило зле на духа на пациентите.

— Напълно ви разбираме — рекох аз със слаб гласец.

Сестра Ортенсия за миг ме изгледа със смътно любопитство. Когато я видях отблизо, си дадох сметка, че е възрастна жена, почти старица. Малко години я отделяха от останалите обитатели на приюта.

— Чуйте, чиракът не е ли малко младичък за такава служба?

— Житейските истини не познават възраст, сестро — отбеляза Фермин.

Монахинята кимна и ми отправи мила усмивка. В погледа й нямаше недоверие, а само тъга.

— Така е — промълви тя.

Сетне се отдалечи в мрака, понесла ведрото си; сянката й се влачеше след нея като булчински воал. Фермин ме бутна навътре в килията. Това беше жалка стаичка, вградена в стените на пещера, които сълзяха от влага. От тавана висяха вериги, завършващи с куки, а напуканият под бе целият насечен от канализационната мрежа. В средата на помещението, върху маса от сивкав мрамор, почиваше дървен сандък от промишлен амбалаж. Фермин повдигна лампата и ние успяхме да различим силуета на покойника сред сламения пълнеж. Пергаментови черти — непонятни, остро изрязани и безжизнени. Подпухналата кожа бе пурпурна. Очите, бели като счупени яйчени черупки, бяха отворени.

Стомахът ми се преобърна и побързах да откъсна поглед от трупа.

— Хайде, да се залавяме за работа — нареди Фермин.

— Да не сте луд?

— Искам да кажа, че трябва да намерим въпросната Хасинта, преди да са разкрили машинациите ни.

— Как?

— Ами с питане, как иначе?

Надникнахме в коридора, за да се уверим, че сестра Ортенсия е изчезнала. После предпазливо се промъкнахме до помещението, което бяхме прекосили преди. Окаяните фигури все така ни наблюдаваха с погледи, които се колебаеха между любопитство и страх, а в някои случаи и завист.

— Бъдете нащрек, че някои от тия — стига да можеха — биха ви изпили кръвчицата, за да се подмладят — рече Фермин. — От възрастта всички изглеждат кротки като агънца, но тук има толкова кучи синове, колкото и навън, или даже повече. Защото това са ония, които са оцелели и са погребали останалите. Хич да не ви е жал за тях. Хайде, започнете от ония в ъгъла, че изглеждат най-безобидни.

Ако тези думи имаха за цел да ме окуражат за мисията ми, те претърпяха пълен провал. Погледнах групата от човешки останки, които чезнеха в ъгъла, и им се усмихнах. Самото им присъствие ми се стори свидетелство за нравствената пустота на вселената и за механичната жестокост, с която тя унищожава вече ненужните й части. Фермин сякаш прочете тези дълбоки мисли и кимна сериозно.

— Майката природа е безподобна мръсница, това е печалната истина — рече той. — Хайде, смело напред!

При първия рунд си спечелих само празни погледи, стонове, оригвания и бълнувания от страна на всички субекти, които разпитах за местонахождението на Хасинта Коронадо. Петнайсет минути по-късно бих отбой и се присъединих към Фермин, за да видя дали е имал повече късмет. Той не криеше разочарованието си.

— Как ще намерим Хасинта Коронадо в тая дупка?

— Не зная. Имаме си работа с цял казан малоумници. Опитах номера със сладкишите „Сугус“, но те явно ги взимат за свещички против запек.

— Ами ако попитаме сестра Ортенсия? Ще й кажем истината и толкоз.

— Истината се казва само в краен случай, Даниел, особено когато човек си има работа с монахиня. Преди това трябва да изстреляме всичките си патрони. Погледнете онази групичка там! Изглеждат доста бодри. Нищо чудно да знаят и латински. Я идете да ги поразпитате.

— А вие какво смятате да правите?

— Аз ще ви пазя гърба, в случай че пингвинът се върне. Вие се заемете с работата.

Със слаба или никаква надежда за успех се приближих до групата пациенти, която заемаше единия ъгъл на стаята.

— Добър вечер — рекох аз и тозчас осъзнах колко абсурдно звучеше моят поздрав, защото тук винаги цареше нощ. — Търся госпожа Хасинта Коронадо. Ко-ро-на-до. Дали някой от вас я познава или може да ми каже къде да я намеря?

В мен се взираха четири лица, покварени от алчност. Тук има някакъв живец, казах си. Може би не всичко е изгубено.

— Хасинта Коронадо? — настоях аз.

Четиримата пациенти си размениха погледи и кимания. Един от тях, тумбест и без нито едно косъмче по тялото, като че ли беше главатарят им. Видът и маниерите му на фона на този терариум ми напомняха един доволен Нерон, който свири на своята арфа, докато Рим се разпада в нозете му. С величествен жест цезарят ми се усмихна игриво. Обнадежден, аз му върнах жеста.

Той ми даде знак да се приближа, сякаш искаше да ми прошепне нещо на ухото. Поколебах се, но приех това условие.

— Можете ли да ми кажете къде да намеря госпожа Хасинта Коронадо? — попитах за последен път.

Доближих ухото си до устните на пациента — толкова близо, че усещах топлия му, зловонен дъх върху кожата си. Боях се, че може да ме ухапе, но вместо това той неочаквано изпусна гръмотевична пръдня. Другарите му прихнаха да се смеят и заръкопляскаха. Отдръпнах се няколко крачки назад, но късно: миризмата вече ме беше ударила в носа. Точно тогава забелязах до мен един свит, прегърбен старец с брада на пророк, рядка коса и огнени очи, който се подпираше на бастун и гледаше групичката с презрение.

— Губите си времето, младежо. Хуанито знае само да пърди, а тия пък не знаят друго, освен да се кикотят и да вдишват газовете му. Както виждате, обществената структура тук не е много по-различна от тази на външния свят.

Престарелият философ говореше с тържествен глас и перфектна дикция. Той ме изгледа от горе до долу, като явно ме преценяваше.

— Правилно ли чух, че търсите Хасинта?

Кимнах, поразен от появата на разумен живот в това свърталище на ужаси.

— И защо?

— Аз съм неин внук.

— Аз пък съм маркиз дьо Карамел. Безобразен лъжец — това сте вие. Кажете ми защо я търсите или ще почна да се правя на магаре. Тук това е лесно. И ако мислите да обикаляте и да разпитвате тия нещастници един по един, скоро ще разберете какво имам предвид.

Хуанито и неговата свита от инхалиращи все още се превиваха от смях. Солистът изсвири един бис, по-приглушен и продължителен от първото изпълнение. Той прозвуча по-скоро като съскане на пробита гума и не остави съмнение, че Хуанито притежава виртуозен контрол над сфинктера си. Аз капитулирах пред фактите.

— Имате право. Не съм роднина на госпожа Коронадо, но трябва да разговарям с нея. Въпросът е извънредно важен.

Старецът се приближи до мен. Имаше хитра, котешка усмивка, усмивка на палаво дете, а погледът му пламтеше от лукавство.

— Можете ли да ми помогнете? — помолих се аз.

— Зависи доколко вие можете да ми помогнете.

— С радост ще го сторя, стига да е по силите ми. Искате ли да предам някакво съобщение на семейството ви?

Старецът горчиво се изсмя.

— Именно семейството ми ме тикна в тая дупка. Пиявици, това са те; биха ми задигнали дори и долните гащи, докато са още топли. В пъкъла да се провалят дано! Достатъчно съм ги гледал и търпял. Това, което искам, е жена.

— Моля?

Той ме изгледа нетърпеливо.

— Младостта не е извинение за липсата на схватливост, момко. Казвам ви, че искам жена. Самка, прислужница или расова кобилка. Да е млада — сиреч, да няма още петдесет и пет, и да е здрава, без язви и фрактури.

— Не съм сигурен, че ви разбирам…

— Отлично ме разбирате. Преди да тръгна за оня свят, искам да се порадвам на жена, която има зъби и не се напикава. Пет пари не давам дали ще е хубава или не; полусляп съм, пък и на моята възраст всяко момиче, което има някоя и друга мръвка, за която да се хванеш, е истинска Венера. Ясно ли се изразявам?

— От ясно по-ясно. Само не виждам как ще ви намеря жена…

— Когато бях на вашите години, в обслужващия сектор имаше нещо, наречено „дами със съмнителна добродетел“. Зная, че светът се променя, но основните неща си остават същите. Намерете ми една такава дама, пълничка и палава, и ще сключим сделка. И ако се питате дали съм способен да се порадвам на жена, знайте, че ще съм доволен поне да й щипна задника и да й опипам прелестите. Това са предимствата на опита.

— Техническите подробности са си ваша работа, но сега не мога да ви докарам жена тук.

— Може да съм похотлив дъртак, но не съм идиот, така че това ми е известно. Стига ми вашето обещание.

— И откъде знаете, че няма да ви обещая, само за да ви накарам да ми кажете къде е Хасинта Коронадо?

Старчето ми се усмихна лукаво.

— Вие ми дайте думата си, а проблемите на съвестта оставете на мен.

Огледах се наоколо. Хуанито бе подхванал втората част от своя рецитал. Оживлението замираше. Изведнъж ми се стори, че молбата на сластолюбивия дядка е единственото смислено нещо в това чистилище.

— Имате думата ми. Ще направя каквото мога.

Старецът се ухили от ухо до ухо. Преброих три зъба.

— Нека да е блондинка, па макар и изрусена. С две хубави дини и да умее да говори мръсотии, ако е възможно, че от всички сетива слухът ми работи най-добре.

— Ще видя какво мога да направя. А сега ми кажете къде да Намеря Хасинта Коронадо.

[1] Бакалавърът Сансон Караско е герой от романа „Дон Кихот де Ла Манча“. — Бел.прев. ↑

31

— Какво, какво му обещахте на оня Матусаил там?

— Вече ви казах.

— Това беше шега, надявам се.

— Не мога да лъжа един стар човек, който вече се е запътил към оня свят, колкото и да е нагъл.

— Чест ви прави, Даниел, но как смятате да вмъкнете някоя фльорца в това свято място?

— Като й платя тройно, предполагам. Подробностите ги оставям на вас.

Фермин примирено сви рамене.

— В края на краищата, сделката си е сделка. Все ще измислим нещо. Но следващия път, когато изникнат пазарлъци от такова естество, оставете ме аз да говоря.

— Дадено.

Намерихме Хасинта Коронадо точно там, където ми беше посочил палавият дядка — на един таван, до който можеше да се стигне само по стълбите на третия етаж. Според сластолюбеца това помещение било убежище за малцината пациенти, които съдбата не бе имала приличието да лиши от разум. Въпросното състояние, от друга страна, не благоприятствало дълголетието. Очевидно това скрито крило на времето бе помещавало стаите на Балтазар Деулофеу, известен още като Ласло де Вичерни; оттук той бе ръководил дейностите на „Тенебрариума“ и култивирал — сред облаци парфюми и ароматни масла — любовните изкуства, дошли сравнително наскоро от Ориента. От онова съмнително великолепие нямаше и следа; вярно, миризми не липсваха, но от съвсем различно естество. Хасинта Коронадо се бе отпуснала унило на един плетен стол, увита с одеяло.

— Госпожа Коронадо? — попитах аз, повишавайки глас от страх, че бедната жена може да е глуха, полуумна, или пък и двете.

Старицата ни оглеждаше внимателно и донякъде резервирано. Очите й бяха замъглени и едва няколко кичура белезникава коса покриваха главата й. Забелязах, че ме гледа озадачено, сякаш ме бе виждала преди, но не можеше да си спомни къде. Боях се, че Фермин ще избърза да ме представи като сина на Каракс или ще изтърси друга подобна измишльотина, но той само коленичи до възрастната жена и улови треперещата й, сбръчкана ръка.

— Хасинта, аз съм Фермин, а този хубавеляк тук е моят приятел Даниел. Праща ни вашият приятел отец Фернандо Рамос. Той не можа да дойде днес, защото трябваше да отслужи дванайсет литургии — нали знаете какъв е календарът на светците, — но ви праща най-сърдечни поздрави. Как се чувствате?

Старицата мило се усмихна на Фермин. Моят приятел помилва лицето и челото й. Тя прие допира на друга кожа до своята с благодарност, като погалена котка. Усетих буца в гърлото си.

— Какъв глупав въпрос, а? — продължи Фермин. — Та на вас най би ви допаднало да излезете навън и да му тропнете някой танц. Имате стъпало на танцьорка; сигурно всички ви го казват.

Не бях го виждал да се обръща така деликатно към когото и да било, даже и към Бернарда. Думите бяха сладникаво ласкателство, но тонът и изражението на лицето му бяха искрени.

— Какви хубави неща говорите — измънка тя; гласът й звучеше някак скършено, защото дълго не бе имала с кого да говори или какво да каже.

— Не са и наполовина хубави колкото вас, Хасинта. Дали ще можем да ви зададем няколко въпроса? Като в ония състезания по радиото; нали се сещате?

Старицата само примигна в отговор.

— Според мен това беше „да“. Спомняте ли си Пенелопе, Хасинта? Пенелопе Алдая? Тъкмо за нея бихме искали да ви разпитаме.

Хасинта кимна. Погледът й изведнъж се бе оживил.

— Детето ми — промълви тя. Изглеждаше така, сякаш всеки миг щеше да избухне в плач.

— Същата. Значи си спомняте, а? Ние сме приятели на Жулиан. Жулиан Каракс, оня със страшните истории. Спомняте си и това, нали?

Очите на старата жена блестяха, сякаш думите и докосването до кожата й с всеки изминал миг вливаха живот в нея.

— Отец Фернандо от училище „Сан Габриел“ ни каза, че много сте обичали Пенелопе. Той вас също много ви обича и всеки ден мисли за вас, знаете. Ако не идва да ви види по-често, то е само защото новият епископ, който е кариерист и половина, го товари с толкова литургии, че съвсем е останал без глас.

— Добре ли се храните? — попита изведнъж старицата със загрижено изражение.

— Нагъвам за седмина, Хасинта, но там е работата, че имам много мъжки метаболизъм и каквото хапна, изгарям го. Няма да повярвате, ама под тия дрехи всичко е само мускул. Пипнете, пипнете. Като Чарлз Атлас[1], само дето съм по-космат.

Хасинта кимна, донякъде успокоена. Не откъсваше очи от Фермин. За мен напълно бе забравила.

— Какво можете да ни разкажете за Пенелопе и Жулиан?

— Всички се сдружиха да ми я отнемат — рече тя. — Моето момиченце.

Пристъпих към нея, за да кажа нещо, но Фермин с поглед ми нареди да си мълча.

— Кой ви отне Пенелопе, Хасинта? Спомняте ли си?

— Господарят — рече тя и уплашено вдигна очи нагоре, като че ли се боеше, че някой може да ни чуе.

Фермин сякаш измери силата на този жест, като проследи погледа на старицата към висините и претегли възможностите.

— За Всемогъщия Бог ли говорите, повелителя на небесното царство, или по-скоро за господин бащата на госпожица Пенелопе, дон Рикардо?

— Как е Фернандо? — попита старицата.

— Кой, отчето? Свеж като розичка. Някой ден като нищо ще вземат да го направят папа и тогава ще ви настани в Сикстинската капела. Праща ви много поздрави.

— Знаете ли, той е единственият, който идва да ме види. Идва, понеже знае, че никого си нямам.

Фермин крадешком ми хвърли един поглед, сякаш мислеше същото, което мислех и аз. Хасинта Коронадо бе с много по-здрав разсъдък, отколкото подсказваше видът й. Тялото й гаснеше, но умът и душата й все още изгаряха от копнеж в тази окаяна дупка. Запитах се колко ли още хора като нея и като похотливото старче, което ни бе обяснило как да я намерим, гниеха затворени тук.

— Идва, защото много ви обича, Хасинта. Защото си спомня колко добре сте се грижили за него и как сте го хранили, когато е бил момче. Да, всичко ни разказа той. Спомняте ли си, Хасинта? Спомняте ли си ония времена, когато сте взимали Хорхе от училище, спомняте ли си Фернандо и Жулиан?

— Жулиан…

Тя изрече името с провлачен, едва доловим шепот, но усмивката й я издаде.

— Спомняте ли си Жулиан Каракс, Хасинта?

— Спомням си деня, в който Пенелопе ми каза, че ще се ожени за него.

Фермин и аз се спогледахме поразени.

— Да се ожени? Кога беше това, Хасинта?

— В деня, когато го видя за пръв път. Тя беше на тринайсет години и не знаеше нито кой е той, нито как се казва.

— Тогава откъде е знаела, че ще се ожени за него?

— Знаеше, защото го бе виждала. В сънищата си.

Като дете Мария Хасинта Коронадо била убедена, че целият свят свършва в околностите на Толедо и че отвъд пределите на града има само мрак и огнени океани. Тази идея й дошла от един сън, явил й се по време на треската, която едва не я довършила, когато била на четири години. Сънищата започнали с онази загадъчна треска; някои я приписвали на ужилването от огромния червен скорпион, който се появил един ден в дома на Хасинта и след това повече не бил видян. Други винели коварството на една луда монахиня, която нощно време се промъквала в къщите, за да трови децата, и която след години щяла да свърши на презряната гарота, рецитирайки „Отче наш“ отзад напред с изхвръкнали от орбитите очи, докато един ален облак забулил града и изсипал порой от мъртви буболечки. В сънищата си Хасинта виждала миналото и бъдещето, а понякога й се разкривали тайните и загадките на старите улици на Толедо. Един от обичайните герои, които се явявали в тези съновидения, бил Сакариас — ангел, облечен винаги в черно и придружаван от тъмна котка с жълти очи, чийто дъх миришел на сяра. Сакариас знаел всичко: бил й предсказал деня и часа, в който щял да умре чичо й Бенансио, амбулантен търговец на разни мехлеми и светена вода. Разкрил й мястото, където майка й, заклета черковница, кътала пакет писма от един пламенен студент по медицина с оскъдни финансови средства, но солидни познания по анатомия, в чиято спалня на уличката „Санта Мария“ била открила райските врати в аванс. Сакариас обявил на Хасинта и това, че в стомаха й се е забило нещо лошо — мъртъв дух, който й желаел злото, а също и че ще познае любовта на един мъж само: празна, себична любов, която ще прекърши душата й надве. Предрекъл й, че приживе ще види гибелта на всичко, което обича, и че преди да се пресели на небето, най-напред ще навести ада. В деня на първата й менструация Сакариас и неговата котка с дъх на сяра изчезнали от сънищата й, но след години Хасинта щяла да си спомня посещенията на черния ангел със сълзи на очи, защото всичките му предсказания се сбъднали.

Ето защо, когато лекарите установили, че тя никога не ще може да има деца, Хасинта не се изненадала. Не се изненадала и тогава (макар че едва не умряла от мъка), когато мъжът, за когото била женена от три години, обявил, че ще я напусне заради друга, защото тя била ялова като пусто и безплодно поле, защото не била жена. В отсъствието на Сакариас (когото смятала за небесен пратеник, понеже — в черни одежди или не — все пак бил сияен ангел и най-красивият мъж, зърнат от нея наяве или насън), Хасинта разговаряла с Бог сама, криейки се по ъглите, без да го вижда и без да очаква той да си даде труд да й отговори, защото на тоя свят има много мъка, а нейните грижи, в крайна сметка, били дребна работа. Всичките й монолози с Бога се въртели все около една и съща тема: тя искала само едно нещо в живота — да бъде майка, да бъде жена.

Един ден, докато се молела в катедралата, до нея се доближил някакъв мъж, в чието лице познала Сакариас. Бил облечен по обичайния си начин и държал своята злобна котка в скута си. Не бил остарял дори с един-едничък ден и все още се кипрел с великолепните си нокти, дълги и заострени като на маркиза. Ангелът й признал, че се явява той, защото Бог не възнамерявал да отговаря на молитвите й. Сакариас й казал да не се тревожи, защото — по един или друг начин — той ще й прати дете. После се навел към нея, прошепнал думата „Тибидабо“ и я целунал много нежно по устните. При допира на тези изящни, сладки като карамел устни, Хасинта получила видение: щяла да се сдобие с дъщеря, без да е необходимо да познае мъж (а това, съдейки по тригодишния си опит в брачното ложе със съпруга, който настоявал да си върши своето, като в същото време й закривал главата с възглавница и мърморел: „Не гледай, мръснице“, й се видяло истинско облекчение). Това момиче щяло да дойде при нея в един много далечен град, затворен между полумесец от планини и море от светлина, град, пълен с постройки, които можели да съществуват само в сънищата. По-късно Хасинта не могла да определи дали посещението на Сакариас било просто едно от съновиденията й, или ангелът наистина й се явил в катедралата на Толедо със своята котка и с аления си маникюр. Онова, в което не се усъмнила дори за миг, била достоверността на тези предсказания. Същия следобед се допитала до дякона на енорията — начетен човек, който бил видял свят (говорело се, че бил ходил чак до Андора и поназнайвал баскски). Дяконът заявил, че не знае сред крилатите легиони на небето да има ангел на име Сакариас, но изслушал внимателно видението на Хасинта. След дълго обмисляне и съдейки по описанието на нещо като катедрала, която — по думите на ясновидката — изглеждала като гигантски гребен, направен от топящ се шоколад, ученият мъж казал: „Хасинта, онова, което си видяла, е Барселона, голямата чародейка, и изкупителния храм Саграда Фамилия…“ Две седмици по-късно, въоръжена с вързоп дрехи, един требник и първата си усмивка от пет години насам, Хасинта се отправила към Барселона, убедена, че всичко, което й описал ангелът, щяло да се сбъдне.

Щели да минат месеци, изпълнени с какви ли не превратности, преди Хасинта да си намери постоянна работа в един от складовете на „Алдая и синове“, близо до павилионите на старото Световно изложение в парка Сиудадела. Онази Барселона от сънищата й се била превърнала в мрачен и враждебен град, със затворени дворци и фабрики, които бълвали своя мъглив дъх, тровещ града с въглища и сяра. Хасинта още от първия ден разбрала, че този град е жена, суетна и жестока; научила се да се бои от нея и никога да не я гледа в очите. Живеела сама в един пансион в квартал Ривера, където със заплатата си едва можела да си позволи мизерна стаичка без прозорци. Едничкото й осветление били свещите, които крадяла от катедралата и държала запалени цяла нощ, за да отпъжда плъховете; те вече били изгризали ушите и пръстите на шестмесечното бебе на Рамонета, проститутка, живееща под наем в съседната стая — единствената приятелка, с която Хасинта успяла да се сдобие за единайсет месеца в Барселона. През онази зима почти всеки ден валял дъжд, черен дъжд с миризма на сажди и арсеник. Хасинта скоро започнала да се бои, че Сакариас я е измамил, че е дошла в този ужасен град, за да умре от студ, нищета и забрава.

Решена все пак да оцелее, Хасинта отивала всеки ден в склада, преди да се съмне, и си тръгвала доста след свечеряване. Там дон Рикардо Алдая случайно забелязал нейните грижи за дъщерята на един от надзирателите, която боледувала от охтика. Виждайки усърдието и нежността, които излъчвала младата жена, той решил да я отведе в дома си, за да се грижи за неговата съпруга, бременна с първото му дете. Молитвите на Хасинта били чути. Същата нощ Сакариас отново се явил в съня й. Ангелът вече не бил облечен в черно. Бил гол и кожата му била покрита с люспи. Вече не го придружавала котката му, а една бяла змия, увита около торса му. Косата му се спускала чак до кръста, а усмивката му, онази захарна усмивка, която Хасинта целунала в катедралата на Толедо, сякаш била набраздена от триъгълни, подобни на трион зъби — такива тя била виждала у някои дълбоководни риби, които пляскали с опашка на рибния пазар. Години по-късно младата жена щяла да опише това видение пред един осемнайсетгодишен Жулиан Каракс, спомняйки си как в деня, в който напуснала пансиона в квартала Ривера, за да се премести в имението на Алдая, научила, че предната нощ приятелката й Рамонета загинала, намушкана с нож пред вратата си, а бебето й умряло от студ в ръцете й. Когато узнали новината, наемателите на пансиона с викове и крясъци се сборичкали за оскъдните вещи на мъртвата жена. Единственото, което оставили, било най-ценното съкровище на Рамонета: една книга. Хасинта я познала, защото нощем приятелката й често я била молила да й прочете някоя и друга страница. Самата Рамонета не умеела да чете.

Четири месеца по-късно се родил Хорхе Алдая, и въпреки че Хасинта го обсипала с цялата обич, която майка му — ефирна дама, вечно пленена от собствения си образ в огледалото — не желаела или не знаела как да му даде, бавачката разбирала, че това не е обещаното от Сакариас дете. През тия години Хасинта се разделила със своята младост и се превърнала в друга жена; единствено името и лицето й се запазили. Предишната Хасинта била останала в онзи пансион в квартала Ривера, мъртва като Рамонета. Сега живеела в сянката на разкоша на Алдая, далече от онзи мрачен град, който тъй силно намразила и в който не се осмелявала да стъпи дори в свободния си ден веднъж месечно. Научила се да живее чрез другите, чрез това семейство, стъпило върху имане, чийто размер за нея бил почти непонятен. Живеела в очакване на онова дете, което щяло да е женско, досущ като града, и да получи цялата любов, с която Бог бил отровил душата й. Понякога Хасинта се питала дали този сънлив покой, който поглъщал дните й, дали този мрак на съзнанието е онова, което някои наричат щастие, и й се искало да вярва, че Бог, в безкрайното си мълчание, все пак посвоему е отговорил на молитвите й.

Пенелопе Алдая се родила през пролетта на 1902 г. По това време дон Рикардо Алдая вече бил купил къщата на Авенида дел Тибидабо, онази огромна къща, над която — както вярвали останалите слуги — тегнела някаква мощна магия. Самата Хасинта обаче не се бояла от нея, защото знаела, че онова, което другите взимали за чародейство, било само едно присъствие, което едничка тя долавяла в сънищата си: сянката на Сакариас. Той вече почти не приличал на мъжа от спомените й; сега се явявал под формата на вълк, който вървял изправен на задните си лапи.

Пенелопе била крехко дете, бледа и тъничка. Хасинта я гледала как расте като цвете през зимата. Години наред тя бдяла над нея всяка нощ, лично приготвяла всичките й ястия, шиела дрехите й, била неотлъчно до нея по време на безбройните й болести, била до нея, когато изрекла първите си думи, когато станала жена. Госпожа Алдая била по-скоро част от декора — една фигура, която влизала на сцената и излизала от нея, следвайки диктатите на приличието. Преди да си легне, тя идвала да пожелае лека нощ на дъщеря си и й разправяла, че я обича повече от всичко на света, че за нея тя е най-важното нещо в цялата вселена. Хасинта никога не казвала на Пенелопе, че я обича. Бавачката знаела, че истинската любов е мълчалива, че тя се проявява с дела, не с думи. Хасинта тайно презирала госпожа Алдая — тази суетна, празна жена, бавно старееща из коридорите на имението под тежестта на накитите, с които нейният съпруг — от години пуснал котва в чужди пристанища — й запушвал устата. Да, Хасинта я мразела, защото измежду всички жени Бог бил избрал тъкмо нея, за да роди Пенелопе, докато собствената й утроба — утробата на истинска майка — оставала суха и безплодна. С времето — сякаш думите на някогашния й съпруг се оказали пророчески — Хасинта изгубила даже женските си форми. Отслабнала твърде много и имала онзи изсушен вид, който придават уморените кожа и кости. Гърдите й се смалили дотам, че се превърнали в останки от кожа, ханшът й бил като на момче, а от плътта й, корава и ъгловата, се отвръщало дори окото на дон Рикардо Алдая, комуто стигало да усети малко живец, за да връхлети като лъв, както добре знаели камериерките в неговата къща и в къщите на близките му приятели. Така е по-добре, казвала си Хасинта. Тя нямала време за глупости.

Цялото й време било посветено на Пенелопе. Тя й четяла, придружавала я навсякъде, къпела я, обличала я, събличала я, решела я, извеждала я на разходка, слагала я да си легне и я будела сутрин. Но най-вече разговаряла с нея. Всички смятали Хасинта за смахната бавачка, стара мома, чийто живот се изчерпвал с работата й в къщата, но никой не знаел истината: Хасинта била не само майка на Пенелопе, тя била най-добрата й приятелка. От мига, когато момичето започнало да говори и да облича в думи мислите си, което при нея — според спомените на Хасинта — станало много по-рано, отколкото при другите деца, двете споделяли тайните, сънищата и живота си.

Ходът на времето само заздравявал този съюз. Когато Пенелопе навлязла в юношеството, двете били вече неразделни приятелки. Хасинта видяла как Пенелопе разцъфтява в жена, чиято красота и сияние били очевидни не само за нейните пристрастни очи. Пенелопе била светлина. Когато онова загадъчно момче на име Жулиан се появило в къщата, Хасинта забелязала как от първия миг между него и Пенелопе протекъл някакъв ток. Свързвала ги връзка, подобна на онази, която съществувала между нея и Пенелопе, но в същото време различна. По-мощна. Опасна. Отначало бавачката си помислила, че ще намрази момчето, но скоро осъзнала, че не мрази Жулиан Каракс и никога не би могла. Докато Пенелопе полека изпадала под обаянието на Жулиан, тя също се оставила да бъде привлечена от него и с времето желаела само онова, което желаела повереницата й. Никой не си давал сметка, никой не обръщал внимание, но както винаги, основният въпрос бил решен още преди историята да започне, а тогава вече било късно.

Трябвало да изминат много месеци на погледи и напразни въжделения, преди Жулиан Каракс и Пенелопе да могат да останат насаме. Животът им се ръководел от случайността. Те се срещали по коридорите, наблюдавали се от срещуположните краища на масата, докосвали се мълчаливо; всеки усещал отсъствието на другия. Разменили първите си думи в библиотеката на къщата на Авенида дел Тибидабо през един следобед, когато навън бушувала буря и „Вила Пенелопе“ била потопена в смътната светлина на свещите; това били едва няколко откраднати от полумрака секунди, в които Жулиан сякаш съзрял в очите на момичето увереност, че и двамата чувстват едно и също, че една и съща тайна ги поглъща. Като че ли никой не забелязал случката. Никой освен Хасинта, която с нарастваща тревога следяла играта на погледи, които си разменяли Пенелопе и Жулиан току под носа на семейство Алдая. Бояла се за тях.

Още тогава Жулиан започнал да прекарва безсънни нощи, пишейки от среднощ до зори истории, в които изливал душата си заради Пенелопе. Все гледал да посети къщата на Авенида дел Тибидабо под някакъв претекст и чакал подходящия момент, за да се вмъкне тайничко в стаята на Хасинта и да й връчи страниците, тъй че тя после да ги даде на момичето. Понякога Хасинта му предавала някоя бележка, написана от Пенелопе, и той я четял и препрочитал по цели дни. Тази игра продължила с месеци. Докато времето работело против късмета им, Жулиан правел всичко необходимо, за да бъде близо до Пенелопе. Хасинта му помагала, защото искала да види Пенелопе щастлива, да поддържа жива тази светлина. Жулиан от своя страна чувствал, че случайната невинност на началото се губи и че е време да прибегне до някои жертви. Ето защо започнал да лъже дон Рикардо относно плановете си за бъдещето, да проявява фалшив ентусиазъм за кариера в банковото дело и финансите, да показва симпатия и привързаност — каквито всъщност не изпитвал — към Хорхе Алдая, за да оправдае почти постоянното си присъствие на Авенида дел Тибидабо, да казва само онова, което знаел, че другите очакват да чуят, да разчита погледите и копнежите им, да остави настрана честността и искреността като прояви на неблагоразумие и да чувства, че продава душата си къс по къс. Започнал да се бои, че ако някой ден успее да заслужи Пенелопе, дотогава няма да е останало нищо от онзи Жулиан, който я видял за първи път. Понякога се будел призори, кипящ от гняв и от желание да обяви пред целия свят истинските си чувства, да се изправи пред дон Рикардо Алдая и да му каже в лицето, че изобщо не го е грижа за богатството му, за фирмата му и шансовете за бъдещето; че иска само дъщеря му Пенелопе и смята да я отведе колкото се може по-далече от този празен, мъртвешки свят, в който баща й я държал затворена. Светлината на деня обаче разпръсвала куража му.

Понякога Жулиан разкривал сърцето си пред Хасинта, която заобичала момчето по-силно, отколкото й се искало. Често се случвало бавачката да се отлъчи за кратко от Пенелопе и под претекст, че отива да вземе Хорхе от училище, да посети Жулиан и да му предаде съобщения от Пенелопе. Именно така Хасинта се запознала с Фернандо, който много години по-късно щял да бъде единственият приятел, останал й на този свят, докато чакала смъртта в ада на „Санта Пусия“ — ада, предречен от ангела Сакариас. Понякога бавачката лукаво взимала Пенелопе със себе си до училището и улеснявала кратка среща между двамата млади, гледайки как между тях расте любов, каквато тя никога не познала, любов, която й била отказана. Горе-долу по същото време Хасинта забелязала и мрачното, смущаващо присъствие на онова мълчаливо момче, което всички наричали Франсиско Хавиер, сина на училищния портиер. Понякога го улавяла да ги следи, да чете жестовете им от разстояние и да поглъща Пенелопе с очи.

Хасинта си пазела една снимка на Жулиан и Пенелопе, направена от Рекасенс, официалния фотограф на семейство Алдая, пред вратата на шапкарницата на Ронда де Сан Антонио. Това било невинно изображение, заснето по пладне в присъствието на дон Рикардо Алдая и Софи Каракс. Хасинта винаги носела тази фотография със себе си.

Веднъж, докато чакала Хорхе при изхода на училище „Сан Габриел“, бавачката разсеяно оставила чантата си до един фонтан и когато се върнала да си я вземе, забелязала, че младия Фумеро дебне наоколо и я гледа неспокойно. Същата нощ, когато потърсила снимката и не я намерила, се убедила, че момчето я е откраднало. При друг случай, седмици по-късно, Франсиско Хавиер Фумеро се приближил до бавачката и я попитал дали би могла да предаде нещо на Пенелопе от негово име. Когато Хасинта попитала за какво става дума, момчето измъкнало една кърпа, в която било увило фигурка, издялана от чамово дърво. Хасинта познала в нея образа на Пенелопе и тръпки я побили. Преди тя да успее да каже каквото и да било, момчето се отдалечило. На път към къщата на Авенида дел Тибидабо бавачката изхвърлила фигурката през прозореца на колата, сякаш била някаква зловонна мърша. Неведнъж Хасинта щяла да се буди призори, плувнала в пот, преследвана от кошмари, в които това момче със смущаващ поглед се нахвърляло върху Пенелопе със студената и равнодушна жестокост на някакво насекомо.

Някои следобеди, когато Хасинта отивала да вземе Хорхе, а той се бавел, бавачката разговаряла с Жулиан. Той също заобичал тази строга наглед жена и започнал да й се доверява дори повече, отколкото на себе си. Когато някакъв проблем хвърлел сянка върху живота му, тя и Микел Молинер били първите — а понякога и единствените, — които научавали за това. Веднъж Жулиан разказал на Хасинта, че видял майка си и дон Рикардо Алдая да си говорят в двора с фонтаните, докато чакали учениците да излязат от час. Дон Рикардо като че ли се наслаждавал на компанията на Софи и това някак жегнало Жулиан, който бил наясно със славата му на донжуан и с ненаситния му апетит за прелестите на женския пол без оглед на каста или състояние; единствено благоверната му оставала извън обсега на неговите домогвания.

— Тъкмо казвах на майка ти колко много ти харесва новото училище.

Когато се сбогувал с тях, дон Рикардо им намигнал и се отдалечил с кикот. Майка му мълчала през целия път, очевидно оскърбена от коментарите, които чула от индустриалеца.

Не само майката на Жулиан наблюдавала с опасение как той все по-здраво се обвързва с фамилията Алдая, пренебрегвайки старите си приятели от квартала и семейството си. За разлика от Софи, която показвала неодобрението си чрез тъга и мълчание, шапкарят проявявал огорчение и злоба. Първоначалният му ентусиазъм да разшири клиентелата си, включвайки в нея каймака на барселонското общество, бързо се изпарил. Вече почти не виждал сина си и скоро се принудил да наеме Кимет — момче от квартала, един от предишните приятели на Жулиан — като помощник и чирак в дюкяна. Антони Фортуни бил човек, който се чувствал способен да говори открито само за шапки. По-дълбоките си чувства таял с месеци затворени в тъмницата на душата, докато се отровели безнадеждно. С всеки изминал ден ставал все по-навъсен и сприхав. Всичко го дразнело: от усилията на бедния Кимет, който давал мило и драго да научи занаята, до опитите на Софи да представи в по-добра светлина факта, че Жулиан очевидно нехаел за тях.

— Синът ти си въобразява, че е някой, понеже тия богаташи го разиграват като циркова маймуна — казвал мрачно той, кипящ от злоба.

Един прекрасен ден, малко преди да се навършат три години от първото посещение на дон Рикардо Алдая в шапкарница „Фортуни и синове“, шапкарят оставил Кимет да отговаря за дюкяна и му казал, че ще се върне по пладне. Без окото му да мигне, той се изстъпил в кабинета на консорциума Алдая на Пасео де Грасия и пожелал да се види с дон Рикардо.

— И за кого имам честта да предам? — надменно попитал един чиновник.

— За личния му шапкар.

Дон Рикардо го приел леко изненадан, но добре настроен, като си мислел, че Фортуни вероятно му носи някоя фактура. Дребните търговци никога не проумяват напълно правилата на протокола, когато става дума за пари.

— Кажете, приятелю Фортунато, какво мога да направя за вас?

Без да го усуква, Антони Фортуни се заел да обясни на дон Рикардо, че дълбоко се е заблудил по отношение на сина му Жулиан.

— Синът ми, дон Рикардо, не е такъв, за какъвто го мислите. Напротив, той е невежо и мързеливо момче без никакви дарби освен тия превземки, с които майка му му пълни главата. Никога няма да постигне нещо, повярвайте ми. Липсва му амбиция, характер. Вие не го познавате, а той много умее да залъгва чуждите хора, да ги накара да мислят, че от всичко разбира, а всъщност не знае нищо за каквото и да било. Посредствен е и това си е. Аз го познавам по-добре от всеки друг и си помислих, че трябва да ви предупредя.

Дон Рикардо Алдая изслушал тази реч мълчаливо, без дори да мигне.

— Това ли е всичко, Фортунато?

Индустриалецът натиснал един бутон на бюрото си и след няколко мига на вратата на кабинета се появил секретарят, който бил приел шапкаря малко преди това.

— Нашият приятел Фортунато си тръгва, Балселс — заявил дон Рикардо. — Бъдете така любезен да го изпратите до изхода.

Леденият тон на магната не се понравил на шапкаря.

— С ваше позволение, дон Рикардо: името ми е Фортуни, не Фортунато.

— Както и да е. Вие сте много тъжен човек, Фортуни. Ще ви бъда признателен, ако не идвате повече тук.

Щом се озовал отново на улицата, Фортуни се почувствал по-самотен от когато и да било, убеден, че всички са против него. Едва няколко дни по-късно важните клиенти, спечелени благодарение на връзката с Алдая, започнали да изпращат съобщения, че си оттеглят поръчките и приключват сметките си. За броени седмици се наложило да освободи от длъжност Кимет, защото в дюкяна нямало достатъчно работа и за двамата. В края на краищата, казвал си Фортуни, младежът и без друго не струвал. Посредствен и лентяй, като всички останали.

Някъде по това време хората в квартала започнали да коментират, че господин Фортуни изглежда все по-стар, по-самотен, по-начумерен. Вече не разговарял с почти никого и по цели часове седял затворен в дюкяна си без никаква работа, гледайки със смесица от презрение и копнеж как хората, преминават от другата страна на тезгяха му. По-късно се заговорило, че модата се променя, че младите хора вече не носят шапки — а онези, които все пак носели, предпочитали да ходят в други магазини, където се продавала конфекция с различни размери, с по-актуални модели, а и на по-ниски цени. Шапкарница „Фортуни и синове“ бавно потънала в тъмно и безмълвно вцепенение.

Всички само ме чакате да умра, казвал си Фортуни. Може пък и да ви направя това удоволствие.

Не си давал сметка, че отдавна е започнал да умира.

След онзи инцидент Жулиан се втурнал още по-навътре в света на Алдая, в единственото бъдеще, което можел да си представи — бъдеще с Пенелопе. Така преминали почти две години на опасно въжеиграчество, през които двамата живеели в своята тайна. Сакариас посвоему бил отправил предупреждение още преди много време. Около Жулиан пълзели сенки, които скоро щели да затворят кръга си. Първият знак се явил през един априлски ден на 1918 г. Хорхе Алдая щял да навърши осемнайсет години и баща му, изпълнявайки ролята на велик родоначалник, решил да организира (или по-скоро да нареди да се организира) грандиозно тържество, което синът му не желаел и на което самият дон Рикардо нямало да присъства. Под предлог, че е зает с важни делови ангажименти, той щял да се срещне с една прелестна дама, току-що пристигнала от Санкт Петербург, в синия апартамент на хотел „Колон“. Къщата на Авенида дел Тибидабо била превърната в същински цирк заради събитието: стотици фенери, флагчета и сергии украсявали градината за радост на гостите.

Почти всички съученици на Хорхе Алдая от „Сан Габриел“ били поканени. По предложение на Жулиан Хорхе включил сред тях и Франсиско Хавиер Фумеро. Микел Молинер ги предупредил, че синът на училищния портиер ще се чувства не на място в самодоволното и помпозно обкръжение на важни господинчовци. Франсиско Хавиер получил своята покана, но — предусещайки същото, което пророкувал и Микел Молинер — решил да я отклони. Когато майка му, доня Ивон, узнала, че синът й смята да отхвърли покана за тържество в разкошното имение на семейство Алдая, едва не го одрала жив. Та нима това не било знак, че скоро самата тя щяла да бъде приета във висшето общество? Следващата стъпка би могла да бъде единствено покана за следобеден чай с госпожа Алдая и други неоспоримо изискани дами. И тъй, доня Ивон взела спестяванията, които била скътала от заплатата на мъжа си, и отишла да купи моряшко костюмче на сина си.

По това време Франсиско Хавиер бил вече седемнайсетгодишен и синьото костюмче с къси панталонки, което категорично подхождало на не особено изтънчения усет на доня Ивон, му стояло гротескно и унизително. Под натиска на майка си Франсиско Хавиер приел поканата и цяла седмица дялкал отварачка за писма, която възнамерявал да поднесе като подарък на Хорхе. В деня на тържеството доня Ивон настояла да изпрати сина си до портата на дома на Алдая. Искала да вдъхне аромата на властта, да се порадва на честта да види как синът й минава през тези врати, които скоро щели да се отворят и за нея. В мига, когато трябвало да се напъха в нелепия моряшки костюм, Франсиско Хавиер установил, че му е много малък. Ивон решила веднага да го поправи, но все пак пристигнали късно на тържеството. Междувременно, като се възползвал от суматохата на празника и от отсъствието на дон Рикардо — който в същия миг несъмнено празнувал посвоему, наслаждавайки се на най-доброто от славянската раса, — Жулиан се измъкнал от тържеството. Двамата с Пенелопе имали уговорка да се срещнат в библиотеката, където не рискували да се натъкнат на някого от ученото и изтънчено висше общество. Прекалено заети с жадни целувки, нито Жулиан, нито Пенелопе видели забележителната двойка, която се приближавала към входната врата на къщата. Доня Ивон почти влачела след себе си Франсиско Хавиер, натъкмен като за първо причастие с моряшко костюмче и морав от срам; тя пък била изровила за случая една широкопола шапка и в тон с нея рокля с джувки и плисета. С тези одежди напомняла сладкарска сергия или — по думите на Микел Молинер, който я зърнал отдалече — бизон, пременен като мадам Рекамие[2]. Двамата прислужници, които стояли на пост при вратата, не изглеждали особено впечатлени от посетителите. Доня Ивон обявила, че в дома пристига нейният син, дон Франсиско Хавиер Фумеро де Сотосебальос. Слугите отговорили саркастично, че името нищо не им говори. Раздразнена, но пазейки самообладание като важна дама, Ивон строго наредила на сина си да им покаже поканата. За нещастие, по време на поправката на костюма, картичката останала върху шевната маса на доня Ивон.

Франсиско Хавиер се опитал да обясни ситуацията, но неговото мънкане и смехът на двамата прислужници не помогнали за изясняване на недоразумението. Майката и синът били приканени да си оберат крушите. Доня Ивон, пламнала от гняв, заявила на слугите, че не знаят с кого си имат работа. Те пък й отговорили, че длъжността на чистачка вече е заета.

От прозореца на своята стая Хасинта видяла как Франсиско Хавиер тъкмо се готвел да си тръгне, когато изведнъж се спрял. Момчето се отвърнало от бурната сцена, която устройвала майка му, крещейки до прегракване на наглите слуги, и ги видяло: Жулиан целувал Пенелопе до прозореца на библиотеката. Целували се със страстта на онези, които си принадлежат един на друг, равнодушни към околния свят.

На следващия ден, по време на обедното междучасие, Франсиско Хавиер се появил изневиделица. Вестта за скандала от предния ден вече се била разнесла сред учениците и насмешките не закъснели, нито пък въпросите какво е направил с моряшкото си костюмче. Смехът обаче секнал отведнъж, когато момчетата видели, че той носи ловджийската пушка на баща си. Настъпило пълно мълчание и мнозина побързали да се отдалечат. Останал единствено кръгът, образуван от Алдая, Молинер, Фернандо и Жулиан, които се взирали неразбиращо в момчето. Без да обели дума, Франсиско Хавиер вдигнал пушката и се прицелил. По-късно очевидците заявили, че изражението му не било сърдито или гневно. Франсиско Хавиер действал със същата автоматична безучастност, с която изпълнявал задачите си по почистване на градината. Първият куршум профучал покрай главата на Жулиан. Вторият щял да му прониже гърлото, но в този миг Микел Молинер се нахвърлил с юмруци върху сина на портиера и успял да изтръгне пушката от ръцете му. Жулиан Каракс наблюдавал тази сцена, вцепенен от изумление. Всички сметнали, че изстрелите са били предназначени за Хорхе Алдая като отмъщение за унижението, преживяно от Хавиер предния ден. Едва по-късно, когато Цивилната гвардия отвела момчето, а двойката портиери били прогонени от жилището си едва ли не с ритници, Микел Молинер се приближил до Жулиан и му казал — без никаква гордост — че му е спасил живота. Жулиан обаче съвсем не знаел, че този живот — или поне онази част от него, която толкова искал да изживее — вече наближава своя край.

За Жулиан и неговите другари това била последната година в училището „Сан Габриел“. Повечето от тях вече обсъждали своите планове или плановете, които семействата им имали за тях през следващата година. Хорхе Алдая вече знаел, че баща му ще го прати да учи в Англия, а Микел Молинер бил сигурен, че ще влезе в Университета на Барселона. Фернандо Рамос неведнъж бил споменавал, че навярно ще постъпи в Семинарията на йезуитския орден — перспектива, която учителите му намирали за най-разумна в неговата ситуация. Що се отнасяло до Франсиско Хавиер Фумеро, за него се знаело само, че благодарение на застъпничеството на дон Рикардо Алдая той бил изпратен в едно изправително училище, затънтено в отдалечена долина някъде в Пиренеите, където го очаквала дълга зима. Виждайки, че всичките му другари вече са избрали някакъв път в живота, Жулиан се питал какво ще стане с него. Литературните му мечти и амбиции сега му изглеждали по-далечни и непостижими от когато и да било. Едничкото, за което копнеел, било да бъде близо до Пенелопе.

Докато той си задавал въпроси за своето бъдеще, други вече го планирали вместо него. Дон Рикардо Алдая му подготвял служба във фирмата си, за да го въведе в бизнеса. Шапкарят, от своя страна, смятал, че ако синът му не желае да продължи семейния бизнес, не бива да очаква, че баща му ще го хрантути. Ето защо тайно бил предприел някои стъпки, за да изпрати Жулиан в армията, където няколко години казармен живот щели да го излекуват от фантазиите за величие. Жулиан не подозирал нищо за тези планове, а когато откриел какво подготвяли другите за него, вече щяло да е твърде късно. Единствено Пенелопе заемала мислите му; мнимата дистанция и потайните срещи отпреди вече не го задоволявали. Настоявал да я вижда по-често, увеличавайки риска връзката им да бъде разкрита. Хасинта правела всичко възможно, за да ги прикрива: лъжела на поразия, уреждала им тайни срещи и съчинявала какви ли не хитрости, за да им осигури няколко мига насаме. Тя обаче си давала сметка, че това не им е достатъчно, че всяка минута, която Пенелопе и Жулиан прекарват заедно, все повече ги сближава. От известно време бавачката съзирала в погледите им предизвикателството и дързостта на желанието: едно сляпо желание да бъдат разкрити и тайната им да се превърне в шумен скандал, тъй че вече да не се налага да се крият по ъглите и таваните, за да се обичат на тъмно. Понякога, когато Хасинта завивала Пенелопе вечер, момичето избухвало в плач и й признавало как копнее да избяга с Жулиан, да хванат първия влак и да заминат някъде, където никой не ги познава. Хасинта, която си спомняла света, простиращ се отвъд железните порти на имението Алдая, потръпвала и я разубеждавала. Пенелопе била кротка по природа и страхът, изписан по лицето на бавачката, бил достатъчен, за да я обуздае. Жулиан обаче бил друго нещо.

През онази последна пролет в „Сан Габриел“ той с тревога открил, че майка му Софи и дон Рикардо Алдая понякога се срещат тайно. Отначало се боял, че индустриалецът може да си е наумил да добави Софи към колекцията си от завоевания, но скоро разбрал, че тези срещи, които винаги ставали в кафенета в центъра на града и протичали съвсем благопристойно, се ограничавали само с разговори. Софи обаче ги държала в тайна. Когато Жулиан най-сетне решил направо да попита дон Рикардо какво става между него и майка му, индустриалецът се изсмял.

— Нищо не ти убягва, а, Жулиан? Всъщност се канех да поговоря с теб за това. Майка ти и аз обсъждаме бъдещето ти. Преди няколко седмици тя дойде да се види с мен. Беше загрижена, защото баща ти крои планове да те прати в армията догодина. Майка ти, съвсем естествено, желае най-доброто за теб и ме потърси, за да видим дали двамата с нея можем да направим нещо. Не се тревожи, давам ти думата на дон Рикардо Алдая, че няма да станеш пушечно месо. С майка ти имаме големи планове за теб. Имай ни доверие.

Жулиан искал да се довери, само че дон Рикардо вдъхвал всичко друго, но не и доверие. Ето защо се посъветвал с Микел Молинер, който се съгласил с приятеля си.

— Ако единственото ти желание е да избягаш с Пенелопе — и дано Бог да ти помогне да успееш, — ще имаш нужда от пари.

Тъкмо парите били онова, с което Жулиан не разполагал.

— Тая работа може да се уреди — осведомил го Микел, — нали затова са богатите приятели.

Така Микел и Жулиан започнали да кроят планове за бягството на влюбените. По предложение на Молинер щели да се отправят към Париж. Той смятал, че ако Жулиан възнамерява да стане гладуващ творец и бохем, няма да намери за целта по-добра обстановка от този град. Пенелопе говорела малко френски, а за Жулиан, благодарение на майчините уроци, той бил втори език.

— Освен това Париж е достатъчно голям, за да се изгубиш в него, но достатъчно малък, за да намериш благоприятни възможности — разсъждавал Микел.

Приятелят на Жулиан успял да събере малко състояние, като прибавил дългогодишните си спестявания към онова, което успял да измъкне от баща си под най-невероятни предлози. Единствено Микел знаел къде щели да отидат тези пари.

— А пък аз възнамерявам да онемея, веднага щом вие двамата се качите на влака.

Същия следобед, след като уточнил последните подробности с Молинер, Жулиан отишъл в къщата на Авенида дел Тибидабо, за да посвети Пенелопе в плана.

— Това, което ще ти кажа сега, не бива да го разправяш на никого. На никого, даже и на Хасинта — подел Жулиан.

Девойката го слушала смаяна и очарована. Планът на Молинер бил безупречен. Микел щял да купи билетите под фалшиво име и да наеме трето лице — някой непознат, който да ги прибере от билетното гише на гарата. Ако полицията случайно попаднела на него, щяла да получи единствено описанието на човек, който не приличал на Жулиан. Жулиан и Пенелопе щели да се срещнат във влака. Нямало да се чакат на перона, където някой би могъл да ги види заедно. Бягството щяло да стане в някой неделен ден по обед. Жулиан щял да отиде сам на гарата за Франция. Там щял да го чака Микел с билетите и парите.

Най-деликатната част от плана била свързана с Пенелопе. Тя трябвало да заблуди Хасинта с молба да измисли някакъв предлог, за да я изведе от литургията в единайсет часа и да я върне вкъщи. По пътя Пенелопе щяла да помоли бавачката да я пусне на среща с Жулиан, обещавайки да се върне, преди семейството да се е прибрало в имението. За Пенелопе това щял да е сгодният случай да отиде на гарата. И двамата знаели, че ако кажат истината на Хасинта, тя не би ги пуснала да заминат — твърде много ги обичала.

— Планът ти е перфектен, Микел — казал Жулиан, когато изслушал стратегията, замислена от приятеля му.

Микел кимнал печално.

— С едно изключение — болката, която ще причините на много хора, като заминете завинаги.

Жулиан кимнал, мислейки за майка си и Хасинта. И през ум не му минало, че Микел Молинер говори за себе си.

Най-трудно било да убедят Пенелопе в необходимостта да държат Хасинта в неведение. Единствено Микел щял да знае истината. Влакът потеглял в един часа по обед. Когато откриели отсъствието на Пенелопе, двойката вече щяла да е отвъд границата. Щом пристигнели в Париж, щели да се настанят в някоя квартира като съпрузи, използвайки фалшиви имена. Тогава щели да изпратят на Микел Молинер писмо, адресирано до семействата им, в което да признаят любовта си, да успокоят близките си, че са добре и ги обичат, да обявят църковния си брак и да помолят за прошка и разбиране. Микел Молинер щял да сложи писмото във втори плик, за да заличи пощенското клеймо от Париж, и да се погрижи да го пусне от някой град в околността.

— Кога? — попитала Пенелопе.

— След шест дни — казал й Жулиан. — Идната неделя.

Микел смятал, че ще е най-добре през оставащите до бягството дни Жулиан да не посещава Пенелопе, за да не събудят подозрения. Трябвало да се уговорят да не се виждат до мига, в който щели да се срещнат във влака за Париж. За Жулиан шест дни, без да я види и без да я докосне, били цяла вечност. Те скрепили своя съюз, своя таен брак с целувка.

Именно тогава Жулиан отвел Пенелопе в спалнята на Хасинта на третия етаж на къщата. На този етаж били само стаите на прислугата и Жулиан се надявал, че никой няма да ги намери там. Съблекли се трескаво, с настървение и страст, като си драскали кожата и се разтапяли в мълчание. Научили телата си наизуст и, плувнали в пот и слюнка, погребали мисълта за тези шест дни на раздяла. Жулиан прониквал в Пенелопе с ярост, притискайки я към дъските на пода. Тя го приемала с отворени очи, обвила торса му с нозете си, а устните й били полуотворени от копнеж. Нямало нищо крехко или детско в погледа й или в топлото й тяло, което искало още. После, с лице, отпуснато на корема й и с ръце върху бялата й гръд, която още потръпвала, Жулиан разбрал, че трябва да се сбогуват. Едва се бил понадигнал, когато вратата на стаята бавно се отворила и една женска фигура се появила на прага. За секунда Жулиан помислил, че това е Хасинта, но в следващия миг видял, че жената е госпожа Алдая, която ги гледала като омагьосана със смесица от захлас и отвращение. Успяла единствено да измънка: „Къде е Хасинта?“ После просто се обърнала и си тръгнала безмълвно, докато Пенелопе се свила на пода в няма агония, а Жулиан почувствал, че светът около него се сгромолясва.

— Върви си сега, Жулиан. Върви си, преди да е дошъл баща ми.

— Но…

— Върви си.

Жулиан кимнал.

— Каквото и да стане, в неделята ще те чакам в онзи влак.

Пенелопе успяла да се усмихне едва-едва.

— Там ще бъда. А сега си върви. Моля те…

Била все още гола, когато я оставил и се промъкнал по стълбището за прислугата към депата за колите, а оттам се озовал в най-студената нощ, която си спомнял.

Дните, които последвали, били същинско мъчение. Жулиан будувал цяла нощ, като очаквал всеки миг да се появят наемните убийци на дон Рикардо. Сънят изобщо не го споходил. На следващия ден в училище не забелязал никаква промяна в държането на Хорхе Алдая. Разкъсван от тревога, Жулиан признал на Микел Молинер какво се е случило. Микел мълчаливо клател глава с обичайната си невъзмутимост.

— Ти си луд, Жулиан, но това не е нещо ново. Странното е, че в дома на Алдая не е настъпил хаос. Всъщност, като размисли човек, не е чак толкова чудно. Ако, както казваш, ви е открила госпожа Алдая, не е изключено тя самата още да не знае какво да предприеме. През живота си съм провел три разговора с нея, от които извадих две заключения: първо, че в умствено отношение госпожа Алдая е като дванайсетгодишно дете; второ, че страда от хроничен нарцисизъм и той не й позволява да види или да проумее нещата, различни от онова, което й се иска да види или да повярва — особено ако я засяга лично.

— Спести ми диагнозата, Микел.

— Имам предвид, че тя вероятно още се чуди какво да каже, как да го каже, кога и на кого. Преди всичко трябва да помисли какви ще са последиците за самата нея: потенциалният скандал, гневът на съпруга й… За останалото, смея да твърдя, сигурно не дава и пет пари.

— Значи мислиш, че няма да каже нищо?

— Сигурно ще изчака ден-два. Но не ми се вярва да е способна да запази такава тайна от съпруга си. А какво става с плана за бягството? Още ли е в сила?

— Повече от всякога.

— Радвам се да го чуя. Сега наистина ми се струва, че вече няма връщане назад.

Дните на тази седмица се изнизали в бавна агония. Жулиан всеки ден отивал на училище с усещането, че несигурността го следва като сянка. Прекарвал часовете там, преструвайки се, че присъства, способен само да разменя погледи с Микел Молинер, който вече се тревожел колкото него или даже повече. Хорхе Алдая не казвал нищо. Държал се вежливо, както винаги. Хасинта вече не идвала да вземе Хорхе от училище. Вместо нея всеки следобед се появявал шофьорът на дон Рикардо. Жулиан имал чувството, че ще умре; почти желаел да стане каквото е писано, само и само да се сложи край на чакането. В четвъртък следобед, след края на часовете, на Жулиан започнало да му се струва, че късметът е на негова страна. Госпожа Алдая не била казала нищо, навярно от срам, от глупост или поради някоя от причините, загатнати от Микел. Нямало значение. Единственото важно нещо било да запази тайната до неделя. Онази нощ, за пръв път от няколко дни, Жулиан успял да заспи.

В петък сутринта, когато отишъл на училище, отец Романонес го чакал при портата.

— Жулиан, трябва да поговоря с теб.

— Какво има, отче?

— Винаги съм знаел, че тоя ден ще дойде, и трябва да призная, че ми е приятно именно аз да ти съобщя новината.

— Каква новина, отче?

Жулиан Каракс вече не бил ученик на „Сан Габриел“. Присъствието му в пределите на училището, в класните стаи и даже в градините било строго забранено. Неговите пособия, учебниците и всичките му принадлежности вече били собственост на училището.

— Техническият термин е „незабавно и окончателно изключване“ — обобщил отец Романонес.

— Мога ли да попитам за причината?

— Хрумват ми поне дузина причини, но съм сигурен, че ти ще успееш да избереш най-подходящата. Приятен ден, Каракс. Пожелавам ти късмет в живота. Ще имаш нужда от него.

На трийсетина метра оттам, в двора с фонтаните, група ученици го наблюдавали. Някои се смеели, махайки за сбогом. Други го гледали с почуда и съчувствие. Само един му се усмихнал тъжно: неговият приятел Микел Молинер; той просто кимнал и безмълвно изрекъл няколко думи, които Жулиан като че успял да прочете във въздуха: „До неделя.“

На връщане към жилището на Ронда де Сан Антонио Жулиан забелязал, че мерцедесът на дон Рикардо Алдая е паркиран пред шапкарницата. Момчето спряло на ъгъла и зачакало. След малко дон Рикардо излязъл от дюкяна на баща му и влязъл в колата си. Жулиан се скрил под един портал, докато автомобилът се отдалечил в посока към Пласа Универсидад. Едва тогава се втурнал по стълбите към дома си. Майка му Софи го чакала там, обляна в сълзи.

— Какво си направил, Жулиан? — промълвила тя без гняв.

— Простете ми, майко…

Софи силно прегърнала сина си. Била отслабнала и изглеждала остаряла, сякаш всички със сдружени усилия й били откраднали живота и младостта. „Аз повече от всеки друг“ — помислил си Жулиан.

— Слушай ме внимателно, Жулиан. Баща ти и дон Рикардо Алдая са уредили всичко, за да те изпратят в армията до няколко дни. Алдая е много влиятелен… Трябва да заминеш, Жулиан. Трябва да заминеш там, където никой от двамата не би могъл да те намери.

На Жулиан му се сторило, че съзира в очите на майка си една сянка, която сякаш я разкъсвала отвътре.

— Има ли още нещо, майко? Нещо, което не ми казвате?

Софи го гледала с треперещи устни.

— Трябва да заминеш. Двамата с теб трябва да се махнем оттук завинаги.

Той я прегърнал с всички сили и й прошепнал на ухото:

— Не се тревожете за мен, майко. Не се тревожете.

Жулиан прекарал съботата затворен в стаята си, между своите книги и бележници за рисуване. Шапкарят бил слязъл в дюкяна почти на зазоряване и се върнал едва в малките часове. „Дори няма смелостта да ми го каже в лицето“ — мислел си Жулиан. Същата нощ, с очи, замъглени от сълзи, той се сбогувал с годините, прекарани в тази тъмна и студена стая сред мечти, които — както вече знаел — никога нямало да се сбъднат. В неделя призори, въоръжен само с една чанта с малко дрехи и книги, той целунал по челото Софи, която спяла сгушена под едни одеяла в трапезарията, и излязъл. Улиците били обвити в синкава мъгла и медни отблясъци играели по плоските покриви на стария град. Вървял бавно, като се сбогувал с всяка врата, с всеки ъгъл, питайки се дали илюзиите на времето няма да се окажат верни, дали някой ден няма да си спомня единствено хубавите неща и да забрави самотата, която тъй често го била преследвала из тези улици.

Гарата за Франция била пуста; пероните, отразяващи ослепителната светлина на зората, се виели в мъглата като лъскави саби. Жулиан седнал на една пейка под сводестия покрив и извадил книгата си. Оставил часовете да минават край него, изгубен в магията на думите, сменяйки кожата и името си, чувствайки се друг човек. Оставил се да го понесат мечтите на сенчести герои, убеден, че за него вече няма друго убежище. Вече знаел, че Пенелопе няма да дойде на срещата. Знаел, че ще се качи на влака без друга компания освен спомените си. Когато Микел Молинер се появил на гарата, точно преди пладне, и му дал билетите и всички пари, които бил успял да събере, двамата приятели се прегърнали мълчаливо. Жулиан никога не бил виждал Микел Молинер да плаче. Навсякъде край тях имало часовници, които отброявали отлитащите минути.

— Все още има време — тихо повтарял Микел, впил поглед във входа на гарата.

В един и пет началникът на гарата отправил последното повикване за пасажерите, пътуващи за Париж. Влакът вече почнал да се плъзга покрай перона, когато Жулиан се обърнал, за да се сбогува със своя приятел. Микел Молинер го гледал от перона с ръце, пъхнати в джобовете.

— Пиши — казал му той.

— Веднага щом пристигна, ще ти пиша — отвърнал Жулиан.

— Не. Не на мен. Пиши книги, не писма. Пиши ги заради мен. Заради Пенелопе.

Жулиан кимнал, осъзнавайки едва сега колко щял да му липсва неговият приятел.

— И пази мечтите си — рекъл Микел. — Никога не знаеш кога ще ти потрябват.

— Винаги — промълвил Жулиан, но грохотът на влака вече бил откраднал думите им.

— Пенелопе ми разказа какво се е случило още същата нощ, когато майка й ги изненадала в моята спалня. На следващия ден госпожата ме повика и ме попита какво зная за Жулиан. Казах й, че нищо не зная, освен че е добро момче, приятел на Хорхе… Тя ми нареди да държа Пенелопе заключена в стаята й, докато не получи разрешение да излезе. Дон Рикардо беше заминал за Мадрид и нямаше да се върне преди петък. Щом пристигна, госпожата му разказа какво е станало. Аз бях там. Дон Рикардо рипна от креслото и удари такава плесница на жена си, че я събори на пода. После, крещейки като луд, й нареди да повтори думите си. Госпожата беше ужасена. Никога не бяхме виждали господаря такъв. Никога. Сякаш го бяха обладали всички дяволи на ада. Почервенял от гняв, той се качи в спалнята на Пенелопе и я измъкна от леглото, като я влачеше за косата. Опитах се да го спра, но той ме изрита настрани. Същата вечер дон Рикардо повика семейния лекар, за да прегледа Пенелопе. Когато приключи, докторът разговаря с господин Алдая. Заключиха Пенелопе в стаята й, а на мен госпожата ми каза да си събера нещата.

Не ми позволиха да видя Пенелопе, нито поне да се сбогувам с нея. Дон Рикардо ме заплаши, че ще се оплаче от мен в полицията, ако разкажа на някого за станалото. Изхвърлиха ме още същата нощ, без да имам къде да отида, след осемнайсет години непрекъсната служба в къщата. Два дена по-късно Микел Молинер ме посети в един пансион на улица „Мунтанер“ и ми обясни, че Жулиан е заминал за Париж. Искаше да му разкажа какво се е случило с Пенелопе и защо не е отишла на уговорената среща на гарата. Седмици наред се връщах при къщата и молех да ми позволят да видя Пенелопе, но не ме пускаха дори да мина през желязната порта. Случваше се да стоя по цели дни на отсрещния ъгъл с надеждата, че ще ги зърна да излизат с нея. Никога не я видях. Тя не излизаше от къщата. След известно време господин Алдая се обърна към полицията и с помощта на своите влиятелни приятели успя да ме вкара в лудницата в Орта, като твърдеше, че никой не ме познава, че аз съм една побъркана жена, която тормози семейството и децата му. Там прекарах две години, затворена като животно. Когато излязох, първата ми работа беше да отида до къщата на Авенида дел Тибидабо, за да видя Пенелопе.

— Успяхте ли да я видите? — попита Фермин.

— Къщата беше заключена и обявена за продан. Никой не живееше там. Казаха ми, че семейство Алдая са заминали за Аржентина. Писах на адреса, който ми бе даден. Писмата се връщаха неотворени…

— Какво е станало с Пенелопе? Знаете ли?

Хасинта поклати глава; беше на ръба на припадъка.

— Никога повече не я видях.

Старата жена стенеше, плачейки неудържимо. Фермин я бе прегърнал и лекичко я полюляваше. Тялото на Хасинта Коронадо се бе смалило до размерите на дете и до нея Фермин изглеждаше като великан. В главата ми клокочеха хиляди въпроси, но моят приятел с жест ми даде ясно да разбера, че интервюто е приключило. Видях го да оглежда тази мръсна и студена бърлога, в която Хасинта Коронадо изживяваше последните си дни.

— Хайде, Даниел. Да си вървим. Вие тръгнете пръв.

Послушах го. Докато се отдалечавах, се обърнах за миг и видях как Фермин коленичи до старицата и я целуна по челото. Тя му отправи беззъба усмивка.

— Кажете ми, Хасинта — чух го да казва, — нали обичате сладкишите „Сугус“?

По заобиколния ни път към изхода се натъкнахме на истинския погребален агент и двамата му маймуноподобни помощници, натоварени с ковчег от чамово дърво, въже и няколко пакета стари чаршафи с неясно приложение. От тази делегация се разнасяше зловещ аромат на формалдехид и евтин одеколон, а безкръвните им бузи ограждаха измъчени, кучешки усмивки. Фермин само им посочи килията, където чакаше тялото на покойника, след което благослови триото. Мъжете отвърнаха на жеста му, като кимнаха почтително и се прекръстиха.

— Идете си в мир — промърмори Фермин, като ме влачеше към изхода, където една монахиня с газена лампа в ръка ни изпрати със суров й осъдителен поглед.

Щом излязохме от сградата, навъсеният каньон от камък и сенки, който представляваше улица „Монкада“, ми се видя като славна долина на надеждата. До мен Фермин дишаше дълбоко и с облекчение; знаех, че не само аз се радвам да оставя зад гърба си това тържище на мрака. Историята на Хасинта гнетеше съзнанието ни повече, отколкото ни се искаше да признаем.

— Я чуйте, Даниел. Дали да не гаврътнем малко крокети с шунка и някоя и друга чаша пенливо вино тук, в „Шампаньет“, за да си премахнем лошия вкус от устата?

— Да си призная честно, не бих отказал.

— Да нямате уговорка с онова девойче за днес?

— За утре.

— Ах, разбойник такъв. Чакате да ви молят, а? Как бързо се учим…

Не бяхме направили и десет крачки към шумната кръчма на същата улица, едва няколко номера по-нататък, когато три призрачни силуета изплуваха от сенките и ни спряха. Двама от главорезите застанаха зад гърбовете ни, тъй близо, че усещах дъха им на тила си. Третият, по-дребен, но несравнимо по-зловещ, ни прегради пътя. Носеше обичайния си шлифер и мазната му усмивка излъчваше такава наслада, че сякаш щеше да прелее от устните му.

— Гледай ти, кого си имаме тук? Е, ако и това не е моят стар приятел, човекът с хилядите лица! — рече инспектор Фумеро.

Стори ми се, че чух как всички кости на Фермин се разтресоха от ужас пред това привидение. Обикновено красноречив, сега той успя да издаде само един сподавен стон. Двамата касапи, които очевидно бяха агенти от Криминалния отряд, ни сграбчиха за врата и за дясната китка, готови да ни извият ръцете при най-малкото движение.

— Съдейки по учудената ти физиономия, явно си мислел, че отдавна съм ти изгубил дирите, а? Нали не си си въобразявал, че едно сухо лайно като теб може да изпълзи от канавката и да мине за почтен гражданин? Вярно е, че си тъп, ама не чак толкова. На всичкото отгоре ми разправят, че си пъхаш носа — тоя твой грамаден нос — в куп работи, който не те засягат. Лош признак… Какви ги вършиш с монахинките, а? Да не си се облажил с някоя? Каква им е тарифата сега?

— Аз уважавам чуждите задници, господин инспектор, особено ако са затворени в манастир. Ако и вие бяхте склонен да правите същото, щяхте да си спестите куп пари от пеницилин и да се изхождате по-лесно.

Фумеро нададе тих смях, в който се долавяха гневни нотки.

— А, това ми хареса. Стоманени ташаци! Ако всички мошеници бяха като теб, работата ми щеше да е направо песен. Кажи ми, копеленце, как ти е името сега? Гари Купър? Хайде, кажи защо си пъхаш зурлата в приюта „Санта Лусия“ и може би ще те пусна да си отидеш само с леко предупреждение. Хайде, изплюй камъчето. Какво ви води вас двамата насам?

— Частна работа. Дойдохме да посетим една роднина.

— Да бе, шибаната ти майка. Виж сега, днес ме хващаш в добро настроение, иначе щях ей сегичка да те замъкна в участъка и да те подхвана с поялника. Хайде, бъди добро момче и кажи истината на стария си приятел инспектор Фумеро — какво, по дяволите, търсите ти и твоето приятелче тук. Майка му стара, с малко съдействие ще ми спестиш труда да сменя физиономията на това хлапе, дето си го избрал за спонсор.

— Кълна се, че само косъм да падне от главата му…

— Леле, колко ме уплаши. Чак напълних гащите.

Фермин преглътна с мъка и сякаш събра целия кураж, който просто изтичаше от него.

— Да не би това да са гащите от моряшкото костюмче, което ви е карала да носите почитаемата ви майка, знаменитата подомиячка? Жалко би било — чувал съм, че моделчето ви е стояло просто приказно.

Лицето на инспектор Фумеро пребледня и погледът му стана напълно безизразен.

— Какво каза, нещастнико?

— Казах, че явно сте наследили вкуса и грацията на доня Ивон Сотосебальос, дама от висшето общество…

Фермин не беше едър мъж и първият юмручен удар бе достатъчен, за да го повали като покосен в една локва. Там остана да лежи, свит на кълбо, докато Фумеро му нанесе дълга серия ритници в стомаха, бъбреците и лицето. След петия ритник им загубих бройката. Фермин остана без дъх, а миг по-късно изгуби и способността си да помръдне поне един пръст, за да се предпазва от ударите. Двамата полицаи, които ме държаха с желязна хватка, се смееха послушно.

— Ти не се бъркай — прошепна ми единият. — Хич няма да ми е приятно да ти счупя ръката.

Напразно се мъчех да се изтръгна от хватката на агента, който ми беше проговорил; докато се дърпах, успях да зърна за миг лицето му. Веднага го познах. Това бе мъжът с шлифера и вестника, когото бях видял в бара на Пласа де Сария преди няколко дни, същият, който ни бе последвал в автобуса и се бе смял на шегите на Фермин.

— Виж, най ме изкарват от кожата ми хора, които изравят разни лайна от миналото — крещеше Фумеро. — Миналото трябва да се остави на мира, ясно ли ти е? Това важи и за теб, и за тъпото ти приятелче. Ти гледай и се учи, момче, че после идва и твоят ред.

Гледах как инспектор Фумеро размазва Фермин с ритниците си под косата светлина на една улична лампа. Докато траеше това, не бях способен да отроня и дума. Спомням си глухия, ужасен звук от ударите, които безмилостно валяха върху моя приятел. Още ми причиняват болка. Едничкото, което направих, бе да потърся убежище в удобната хватка на полицаите, като треперех и безмълвно плачех от малодушие.

Когато на Фумеро му омръзна да удря една мъртва тежест, разтвори шлифера си, дръпна ципа на панталоните си и се изпика върху Фермин. Моят приятел не помръдваше; проснат в локвата, изглеждаше просто като вързоп стари дрехи. Докато Фумеро лееше щедрата си, димяща струя върху Фермин, все още не можех да отворя уста. Когато свърши, инспекторът си вдигна ципа и се приближи до мен, задъхан и плувнал в пот. Един от агентите му подаде кърпичка, с която той си избърса лицето и врата. Фумеро дойде тъй близо, че лицето му бе едва на няколко сантиметра от моето, и впи поглед в мен.

— Теб не си струва да те пердаша, момче. Това му е проблемът на твоя приятел: винаги застава на грешната страна. Следващия път ще го прекарам, както никога досега, и съм сигурен, че ще е по твоя вина.

Помислих си, че сега вече ще ме цапардоса, че е дошъл и моят ред. По някаква причина се зарадвах. Надявах се, че ударите ще ме излекуват от срама, че не бях си мръднал и пръста да помогна на Фермин, когато единственото, което той се опитваше да направи, както винаги, бе да ме защити.

Само че удар не последва. Шибна ме единствено погледът на тези очи, пълни с презрение. Фумеро се задоволи да ме потупа леко по бузата.

— Спокойно, момче. Аз не си цапам ръцете със страхливци.

Двамата полицаи се засмяха на остроумието му, облекчени, че представлението е свършило. Желанието им да напуснат сцената беше очевидно. Отдалечиха се в сумрака, смеейки се. Когато най-сетне успях да му се притека на помощ, Фермин напразно се мъчеше да се надигне и да намери зъбите, които бе изгубил в мръсната вода на локвата. От устата, носа, ушите и клепачите му течеше кръв. Когато видя, че съм невредим, той направи опит да се усмихне, при което си помислих, че ще умра на място. Коленичих до него и го взех в прегръдките си. Първата мисъл, която ми мина през ума, бе, че той тежеше по-малко от Беа.

— Фермин, за Бога, трябва незабавно да ви закарам в болница.

Той енергично поклати глава.

— Заведете ми при нея.

— При коя, Фермин?

— При Бернарда. Ако трябва да хвърля топа, нека да е в нейните ръце.

[1] Анджело Сичилиано, известен като Чарлз Атлас (1892–1972) — най-прочутият културист на своето време. — Бел.прев. ↑

[2] Жан Франсоаз Жули Аделаид Бернар Рекамие (1777–1849) — известна фигура във френските литературни и политически кръгове на ранния XIX в. — Бел.прев. ↑

32

Онази нощ се върнах в апартамента на Пласа Реал, в който преди години се бях заклел повече да не стъпвам с крак. Двама редовни клиенти, които бяха наблюдавали побоя от прага на кръчмата „Шампаньет“, предложиха да ми помогнат да заведа Фермин до една стоянка за таксита на улица „Принсеса“, докато един келнер се обади на номера, който му дадох, за да предупреди за пристигането ни. Пътуването с таксито ми се стори безкрайно. Фермин бе изгубил съзнание още преди да потеглим. Аз го държах в прегръдките си, като го притисках до гърдите си и се опитвах да го стопля.

Усещах как дрехите ми се пропиват от хладката му кръв. Шепнех в ухото му, че почти сме пристигнали, че всичко ще бъде наред.

Гласът ми трепереше. Шофьорът току поглеждаше крадешком към мен от огледалото.

— Хей, не искам неприятности, чувате ли? Ако тоя тук умре, ще трябва да слезете.

— Просто млъкнете и карайте по-бързо.

Когато стигнахме до улица „Фернандо“, Густаво Барсело и Бернарда вече ни чакаха на входа на сградата заедно с доктор Солдевила. Щом ни видя целите покрити с кръв и кал, Бернарда се разпищя в пристъп на паника. Докторът бързо премери пулса на Фермин и ни увери, че пациентът още е жив. Четиримата с общи усилия качихме Фермин по стълбите и го отнесохме в стаята на Бернарда, където една медицинска сестра, дошла заедно с доктора, приготвяше всичко необходимо. Щом пациентът бе положен на леглото, сестрата започна да го съблича. Доктор Солдевила настоя всички да напуснем стаята и да ги оставим да си вършат работата. Той ни затвори вратата под носа с лаконичната реплика: „Ще оживее.“

В коридора Бернарда ридаеше безутешно, стенейки, че за пръв път в живота си е срещнала добър човек, а ето че Бог идва и най-грубо го изтръгва от нея. Дон Густаво Барсело я взе в обятията си и я заведе в кухнята, където се зае да я налива с бренди, докато клетницата вече едва се държеше на крака. Щом думите на прислужницата започнаха да стават неразбираеми, книжарят наля чаша и за себе си и я пресуши на един дъх.

— Съжалявам. Не знаех къде да отида… — подхванах аз.

— Всичко е наред. Добре си направил. Солдевила е най-добрият травматолог в Барселона — рече той, без да се обръща конкретно към някого.

— Благодаря — смънках аз.

Барсело въздъхна и ми наля солидна доза бренди във водна чаша. Отклоних предложението и течността премина в ръцете на Бернарда, между чиито устни изчезна като по чудо.

— Бъди така добър да си вземеш един душ и да облечеш някакви чисти дрехи — каза Барсело. — Ако се прибереш вкъщи в тоя вид, баща ти ще получи инфаркт.

— Няма нужда… добре съм — отвърнах.

— Ами тогава престани да трепериш. Хайде, можеш да използваш моята баня, че там има бойлер. Знаеш къде е. Аз през това време ще се обадя на баща ти и ще му кажа… е, понятие си нямам какво да му кажа. Ще измисля нещо.

Кимнах.

— Това все още е твой дом, Даниел — рече Барсело, докато се отдалечавах по коридора. — Липсваше ни.

Намерих банята на Густаво Барсело, но не и ключа за осветлението. Като размислих, видя ми се даже по-добре да се изкъпя на тъмно. Свалих мръсните си, пропити с кръв и кал дрехи и се вмъкнах в царската вана на Густаво Барсело. Перлена мъгла се процеждаше през прозорчето, което гледаше към вътрешния двор на сградата; все пак имаше достатъчно светлина, за да различа очертанията на помещението и играта на емайлираните плочки по пода и стените. Водата шуртеше вряла и с такова налягане, че — в сравнение със скромните условия в нашата баня на улица „Санта Ана“ — ми се видя достойна за някой от луксозните хотели, в които никога не бях стъпвал с крак. Няколко минути стоях под парообразните лъчи на душа, без да помръдна.

Ехото от ударите, валящи върху Фермин, все още кънтеше в ушите ми. Не можех да избия от главата си думите на Фумеро, нито пък лицето на онзи полицай, който ме бе държал — навярно за да ме предпази. След малко забелязах, че водата започва да изстива и предположих, че запасът в бойлера на моя гостоприемен домакин е на свършване. Когато изразходих и последната капка хладка вода, затворих кранчето. От кожата ми се вдигаше пара като нишки коприна. През завесата на душа зърнах една неподвижна фигура, застанала до вратата. Празните й очи блестяха като на котка.

— Спокойно можеш да излезеш, Даниел. Въпреки цялата си лошотия все още не мога да те видя.

— Здравей, Клара.

Тя протегна една чиста хавлиена кърпа към мен. Пресегнах се и я взех. Увих се с нея срамежливо като ученичка и дори в пълния с пара сумрак успях да видя как Клара се усмихваше, отгатвайки движенията ми.

— Не те чух да влизаш.

— Аз не се обадих. Защо взимаш душ на тъмно?

— Откъде знаеш, че лампата не е запалена?

— Електрическата крушка бръмчи — отвърна тя. — Така и не дойде да се сбогуваш.

Напротив, дойдох, помислих си аз, само че ти беше много заета. Думите обаче угаснаха на устните ми; тяхната злоба и горчилка изведнъж ми се видяха далечни и смешни.

— Зная. Прости ми.

Излязох изпод душа и застанах на рогозката. Ореолът от пара припламваше в сребристи точици и бледата светлина от прозорчето хвърляше бял воал върху лицето на Клара. Не беше се променила ни на йота. Четири години отсъствие не ми бяха помогнали.

— Гласът ти се е променил — рече тя. — И ти ли си се променил, Даниел?

— Все същият глупак съм, ако това искаш да знаеш.

И още по-страхлив отпреди, добавих мислено. Тя бе запазила онази сломена усмивка, която причиняваше болка даже в мрака. Протегна ръка и аз мигновено я разбрах, точно както през оня следобед преди осем години в библиотеката „Атенео“. Насочих ръката й към влажното си лице и усетих как пръстите й ме преоткриват, докато устните й оформяха безмълвни думи.

— Никога не съм искала да те нараня, Даниел. Прости ми.

Улових ръката й и я целунах в тъмното.

— Не, ти трябва да ми простиш.

Едва зародила се, мелодрамата бе разбита на пух и прах, когато на вратата се появи Бернарда и, макар да бе доста пияна, осъзна, че съм гол, мокър и държа ръката на Клара до устните си при загасена лампа.

— За Бога, млади ми господине Даниел, нямате ли срам? Иисусе, Богородице и свети Йосифе! Някои хора никога не си взимат поука…

Слисана, Бернарда побърза да бие отбой. Надявах се, че когато ефектът от брендито отслабне, споменът за видяното ще се изпари от съзнанието й като неясен сън. Клара отстъпи малко назад и ми подаде дрехите, които държеше под лявата си мишница.

— Чичо ми даде този костюм за теб. От младежките му години е. Казва, че страшно си пораснал и ще ти е по мярка. Сега ще те оставя, за да се облечеш. Не биваше да влизам, без да почукам.

Взех дрехите, които ми предложи, и се заех да облека бельото, което бе прохладно й миришеше на чисто, после бледорозовата памучна риза, чорапите, жилетката, панталоните и сакото. Огледалото показваше търговец, който продава стоки по домовете, само че без обичайната усмивка. Когато се върнах в кухнята, доктор Солдевила тъкмо бе излязъл от спалнята, за да информира събралите се за състоянието на Фермин.

— За момента най-лошото е минало — обяви той. — Няма повод за тревога. Тия работи винаги изглеждат по-сериозни, отколкото са всъщност. Приятелят ви има фрактура на лявата ръка, две счупени ребра, изгубил е три зъба и има множество натъртвания, порезни рани и контузии, но за щастие няма вътрешен кръвоизлив, нито симптоми за мозъчно увреждане. Сгънатите вестници, които пациентът е носел под дрехите си, за да го топлят и да му придават снажен вид, както той се изразява, са послужили като броня и са притъпили силата на ударите. Преди малко, когато дойде в съзнание, пациентът ме помоли да ви кажа, че се чувства като двайсетгодишен младеж и че иска сандвич с кървавица и пресен чесън, шоколадче и няколко лимонови сладкиша „Сугус“. По принцип не виждам проблем, макар че според мен за момента ще е по-добре да приема плодови сокове, кисело мляко и може би малко сварен ориз. Освен това, като доказателство за неговата жизненост и присъствие на духа, той ме помоли да ви предам, че докато сестра Ампарито му правеше няколко шева на крака, получи ерекция с размерите на айсберг.

— То това е, защото е мъж и половина — промълви Бернарда с извинителен тон.

— Кога ще можем да го видим? — попитах аз.

— Сега по-добре не. Може би призори. Малко почивка ще му дойде добре. Бих искал най-късно утре да го вземат в болница „Дел Мар“ за енцефалограма, просто за да сме спокойни, но според мен можем да бъдем сигурни, че господин Ромеро де Торес до няколко дни ще е като нов. Ако се съди по следите и белезите по тялото му, този човек се е измъквал и от по-тежки премеждия. Просто е роден, за да оцелява. Ако ви трябва копие от доклада, за да подадете оплакване в полицията…

— Няма да е нужно — прекъснах го аз.

— Младежо, предупреждавам ви, че това можеше да се окаже много сериозно. Трябва незабавно да съобщите в полицията.

Барсело ме наблюдаваше внимателно. Отвърнах на погледа му и той кимна.

— Не се тревожете, докторе, за тези неща ще има достатъчно време — каза Барсело. — Сега най-важното е да се уверим, че пациентът е добре. Аз лично ще имам грижата да докладвам за станалото още утре. Все пак дори и властите имат право на малко спокойствие и отдих през нощта.

Докторът явно не погледна с добро око на моето предложение да скрием инцидента от полицията, но когато разбра, че Барсело се нагърбва с тази задача, само сви рамене и се върна в спалнята, за да продължи с лечението. Веднага щом Солдевила изчезна зад вратата, Барсело ми даде знак да го последвам в кабинета му. Бернарда въздишаше на табуретката си, замаяна от брендито и от преживяната уплаха.

— Бернарда, поразшетайте се. Направете кафе. И да е по-силничко.

— Да, господине, ей сегичка.

Последвах Барсело до кабинета му — пещера, потънала в облаци тютюнев дим, които се виеха между колоните от книги и документи. До нас откъслечно достигаха дисонантните акорди от пианото на Клара. Уроците на маестро Нери очевидно не бяха принесли особена полза, поне що се отнася до музикалната област. Книжарят ми посочи един стол и се зае да пълни лулата си.

— Обадих се на баща ти и му казах, че Фермин е претърпял малък инцидент и че ти си го докарал тук.

— Хвана ли се на въдицата?

— Не мисля.

— Тъй.

Книжарят запали лулата си и се облегна на креслото зад бюрото си, наслаждавайки се на мефистофелския си вид. В другия край на апартамента Клара мъчеше Дебюси. Барсело подбели очи.

— Какво стана с учителя по музика? — попитах аз.

— Уволних го. Злоупотреба със служебното положение.

— Тъй.

— Сигурен ли си, че не са те отупали и тебе? Взел си да говориш предимно едносрично. Като малко момче беше по-приказлив.

Вратата на кабинета се отвори и Бернарда влезе, носейки поднос с две димящи чаши и захарница. Като видях несигурната й походка, се уплаших да не се озова в траекторията на дъжд от вряло кафе.

— Може ли да вляза? Господинът ще иска ли мъничко бренди в кафето?

— Струва ми се, че бутилката „Лепанто“ си е заслужила почивка за тази нощ, Бернарда. Вие също. Хайде, идете да поспите. Даниел и аз ще останем будни, ако потрябва нещо. И тъй като Фермин е във вашата спалня, можете да използвате моята.

— Ах, господине, дума да не става.

— Това е заповед. Хич не спорете. Искам да сте заспала до пет минути.

— Ама, господине…

— Бернарда, излагате на риск коледната си премия.

— Каквото вие кажете, господин Барсело. Само че ще спя върху кувертюрата, то се знае.

Барсело тържествено изчака Бернарда да се оттегли. После си сипа седем бучки захар и се зае да разбърква кафето си с лъжичката; съзирах котешката му усмивка сред тъмните облаци холандски тютюн.

— Както виждаш, ръководя тази къща с твърда ръка.

— Да, цял людоед сте, дон Густаво.

— А пък ти си станал много сладкодумен. Я ми кажи, Даниел, сега, когато никой не ни слуша — защо да не е добра идея да съобщим в полицията за станалото?

— Защото вече знаят.

— Да не би…?

Кимнах.

— В каква каша сте се забъркали вие двамата, ако не е твърде нахално да попитам?

Въздъхнах.

— Нещо, в което бих могъл да помогна?

Вдигнах поглед. Барсело ми се усмихваше без лукавство, свалил за малко ироничната си маска.

— Да не би тая работа случайно да има нещо общо с онази книга на Каракс, която не пожела да ми продадеш, когато трябваше да го сториш?

Въпросът ме свари съвсем неподготвен.

— Бих могъл да ви помогна — предложи той. — Имам в излишък нещо, което на вас двамата ви липсва: пари и здрав разум.

— Повярвайте ми, дон Густаво, вече забърках твърде много хора в тази история.

— Значи един повече няма да е от значение. Хайде, довери ми се. Представи си, че съм твой изповедник.

— От години не съм ходил да се изповядвам.

— То ти е изписано на лицето.

33

Густаво Барсело умееше да изслушва по начин, който бе едновременно съзерцателен и соломоновски — досущ като лекар или папски нунций. Гледаше ме с ръце, събрани под брадичката като за молитва, облакътен на бюрото си, почти без да мига. От време на време кимаше, сякаш откриваше болестни симптоми или недостатъци в потока на моя разказ и съставяше собствена диагноза на фактите, които му поднасях на тепсия. При всяка моя пауза книжарят повдигаше вежди въпросително и ми даваше знак с дясната си ръка да продължа да разплитам обърканата си история, която очевидно го забавляваше безгранично. На моменти вдигаше ръка и си нахвърляше бележки, или пък се взираше някъде в безкрая, сякаш искаше да обмисли изводите от моя разказ. Най-често обаче се облизваше със сардонична усмивка, която аз неизбежно приписвах или на моята наивност, или на безмозъчните ми догадки.

— Чуйте, ако смятате, че това са глупости, веднага млъквам.

— Напротив. Глупците говорят, страхливците мълчат, а мъдрите люде слушат.

— Кой го е казал? Сенека?

— Не. Господин Браулио Реколонс, който държи колбасница на улица „Авиньон“ и има пословична дарба както да прави наденици, така и да съчинява находчиви афоризми. Продължавай, ако обичаш. Тъкмо говореше за онова изобретателно момиче…

— Беа. Това си е моя работа и няма нищо общо с всичко останало.

Барсело се засмя под мустак. Канех се да продължа разказа за моите перипетии, когато доктор Солдевила се подаде през вратата на кабинета. Изглеждаше уморен и останал без дъх.

— Извинете, вече си тръгвам. Пациентът е добре и — по липса на по-добър израз — пълен с енергия. Този кавалер ще надживее всички ни. Даже твърди, че седативите са го ударили в главата и все едно се е надрусал. Отказва да почива и настоява да говори с господин Даниел за неща, които не пожела да ми обясни, твърдейки, че не вярва в хипократовата — или, както я нарече, хипокритова клетва.

— Веднага ще отидем да го видим. Извинете, моля ви, бедния Фермин. Тези думи сигурно са последица от травмата.

— Възможно е, но не бих отхвърлил и безсрамието, защото не спира да щипе сестрата по задника и да рецитира римувани куплети във възхвала на стегнатите й и изваяни бедра.

Изпратихме до вратата доктора и неговата медицинска сестра и сърдечно им благодарихме за добре свършената работа. Когато влязохме в спалнята, установихме, че Бернарда въпреки всичко е пренебрегнала нарежданията на Барсело и е легнала в кревата до Фермин, където уплахата, брендито и умората най-сетне бяха успели да я приспят. Целият в бинтове, пластири и презраменни превръзки, Фермин я държеше нежно и я галеше по косата. От израненото лице, което беше мъка да гледаш, се подаваха огромният, невредим нос, две уши като усилвателни антени и очите на обезсърчена мишка. Затова пък беззъбата усмивка през разцепените устни беше триумфална и той ни посрещна, вдигнал дясната си ръка в знака на победата.

— Как се чувствате, Фермин? — попитах аз.

— С двайсет години по-млад — отвърна той тихо, за да не събуди Бернарда.

— Не ми ги разправяйте тия, че на нищо не приличате, Фермин. Как ме уплашихте само! Сигурен ли сте, че сте добре? Не ви ли се върти главата? Не чувате ли гласове?

— А, сега, като го споменахте, на моменти като че ли чувам едно дисхармонично и нестройно ромолене, сякаш макак се опитва да свири на пиано.

Барсело се намръщи. В далечината Клара продължаваше да дрънка на пианото.

— Не се тревожете, Даниел. Ял съм и по-лош пердах. Тоя Фумеро не шамар, ами и копче не може да зашие.

— Значи онзи, който ви е сменил физиономията, е не друг, а самият инспектор Фумеро — рече Барсело. — Виждам, че вие двамата се движите в най-висшите кръгове.

— До тази част на историята още не бях стигнал — обадих се аз.

Фермин ми хвърли разтревожен поглед.

— Спокойно, Фермин. Даниел тъкмо се е заел да ме посвети в тая пиеска, в която и двамата участвате. Трябва да призная, че работата е прелюбопитна. Ами вие, Фермин, как сте с изповедите? Предупреждавам ви, че съм бил две години в семинарията.

— Две ли? Аз бих ви дал поне три, дон Густаво.

— С времето всичко се губи. Например чувството за срам — да започнем най-напред с него. За пръв път сте дошли в дома ми и вече се озовахте в леглото с прислужницата.

— Погледнете я само, горкичката, моето ангелче. Да знаете, че намеренията ми са почтени, дон Густаво.

— Вашите намерения са си ваша работа — и на Бернарда, че вече хич не е малка. А сега да си дойдем на думата. В каква каша сте се забъркали с Даниел?

— Даниел, какво му разказахте?

— Стигнахме до второ действие: влиза la femme fatale[1] — уточни Барсело.

— Нурия Монфорт ли? — попита Фермин.

Барсело чак премлясна от удоволствие.

— Ама да не би да има и друга? Че това прилича на „Отвличане от сарая“.

— Моля ви да говорите по-тихо, че годеницата ми е тук.

— Бъдете спокоен, годеницата ви има във вените си половин бутилка бренди „Лепанто“. Няма да се събуди и от топовни гърмежи. Хайде, кажете на Даниел да ми разправи и останалото. Три глави мислят по-добре от две, особено ако третата е моята.

Фермин направи опит да свие рамене изпод бинтовете и раменните превръзки.

— Аз нямам нищо против, Даниел. Вие решавате.

Примирен с мисълта да взема на борда и дон Густаво Барсело, продължих разказа си до момента, в който Фумеро и неговите хора ни бяха изненадали на улица „Монкада“ преди няколко часа. Когато историята свърши, Барсело стана и закрачи из стаята в размисъл. Фермин и аз го наблюдавахме предпазливо. Бернарда похъркваше като теленце.

— Душичка — шепнеше Фермин прехласнат.

— Няколко неща привлякоха вниманието ми — рече най-сетне книжарят. — Очевидно инспектор Фумеро е затънал до шия в тази работа, макар че как и защо — това вече са неща, които ми убягват. От една страна, имаме тази жена…

— Нурия Монфорт.

— После имаме и темата за връщането на Жулиан Каракс в Барселона и убийството му някъде из улиците на града — и то след престой от един месец, през който никой не е знаел нищо за него. Очевидно жената лъже на поразия — даже и за времето.

— Ама и аз това разправям от самото начало — рече Фермин. — Само че някои от нас са пълни с младежка жар и имат слаба преценка на ситуацията.

— Я кой го казва: Сан Хуан де ла Крус[2].

— Достатъчно. Хайде да успокоим топката и да се придържаме към фактите. Едно нещо в разказа на Даниел ми се видя много странно, дори по-странно от останалото. Имам предвид не мелодраматизма на целия сюжет, а един основен и на пръв поглед банален детайл — добави Барсело.

— Хайде, смайте ни, Дон Густаво.

— Ето за какво става дума: отказът на бащата на Каракс да идентифицира трупа на Жулиан, твърдейки, че няма син. Това ми се струва твърде необичайно. Почти противоестествено. Никой баща на тоя свят не би сторил такова нещо. Няма значение, че може и да са се мразили. Характерно за смъртта е, че тя буди сантименталност у всекиго. Изправени пред един ковчег, ние виждаме само доброто или онова, което искаме да видим.

— Какъв велик цитат, дон Густаво — вметна Фермин. — Ще имате ли нещо против да го прибавя към моя репертоар?

— Винаги има изключения — възразих аз. — От това, което знаем, се вижда, че господин Фортуни е бил доста особен.

— Всичко, което знаем за него, са клюки от трета ръка — рече Барсело. — Когато всички се мъчат да изкарат някого чудовище, възможностите са две: или той е светец, или те премълчават част от историята.

— На вас шапкарят май ви е допаднал просто защото е рогоносец — рече Фермин.

— С цялото ми уважение към професията, когато описанието на един негодяй се базира основно на твърденията на портиерката, първият ми импулс е да не го приемам на вяра.

— Но по тази логика излиза, че не можем да бъдем сигурни в нищо. С портиерки или без, всичко, което знаем, е, както казвате, от трета ръка, или даже от четвърта.

— Не се доверявай на онзи, който се доверява на всички — заяви Барсело.

— Тая вечер сте в разгара си, дон Густаво — похвали го Фермин. — Как щедро леете бисери на мъдростта! Де да имах и аз вашата кристална интуиция.

— Единственото кристално ясно нещо в цялата работа е, че вие двамата имате нужда от помощта ми — в стратегическо и навярно във финансово отношение, — ако искате да разрешите този ребус, преди инспектор Фумеро да ви е запазил апартамент в затвора „Сан Себас“. Фермин, да приема ли, че сте с мен?

— Аз изпълнявам нарежданията на Даниел. Ако той нареди, готов съм да играя ролята даже на младенеца Иисус.

— Даниел, какво казваш ти?

— От вас двамата не мога да взема думата. Какво предлагате, дон Густаво?

— Планът ми е следният: щом Фермин се възстанови, ти, Даниел, ще се отбиеш уж между другото у госпожа Нурия Монфорт и ще сложиш картите на масата. Нека да разбере, че си наясно с нейните лъжи и с това, че крие нещо — голямо или малко, тепърва ще се види.

— Защо? — попитах аз.

— За да видим как ще реагира. Естествено, тя нищо няма да ти каже — или пак ще те излъже. Важното е да забием бандерилята[3] — простете за бикоборското сравнение — и да видим накъде ще ни поведе бикът, тоест в случая — юницата. Тук на сцената влизате вие, Фермин. Докато Даниел действа, вие дискретно ще наблюдавате заподозряната и ще чакате да лапне въдицата. Направи ли го, последвайте я.

— Но вие приемате, че тя ще отиде някъде — протестирах аз.

— О, маловерецо! Ще го направи, разбира се. Рано или късно. И нещо ми подсказва, че в тоя случай ще е по-скоро рано, отколкото късно. Това е основата на женската психология.

— А междувременно какво смятате да правите вие, доктор Фройд? — попитах аз.

— Това си е моя работа. Когато му дойде времето, ще разбереш и ще ми благодариш.

Потърсих подкрепа в погледа на Фермин, но бедният човек полека бе заспал, прегръщайки Бернарда, докато Барсело развиваше триумфалния си план. Главата на Фермин се бе килнала на една страна и от ъгълчето на блажената му усмивка върху гърдите му се точеха лиги. Бернарда хъркаше гръмко.

— Дано този да излезе свестен — промърмори Барсело.

— Фермин е прекрасен човек — уверих го аз.

— Сигурно, защото не ми се вярва да я е покорил с вида си. Хайде, да вървим.

Загасихме лампата и тихичко излязохме от стаята, като затворихме вратата и оставихме двете влюбени гугутки в ръцете на съня. Стори ми се, че първите лъчи на зората проблясват в прозорците на галерията в дъното на коридора.

— Ами ако ви кажа „не“? — тихо рекох аз. — Ами ако ви кажа да забравите всичко това?

Барсело се усмихна.

— Късно е вече, Даниел. Трябваше да ми продадеш онази книга още преди години, когато имаше такава възможност.

Прибрах се у дома на зазоряване, влачейки се из влажните, обагрени в алено улици с нелепия, взет назаем костюм и с чувството за крушение от една безкрайна нощ. Заварих баща си заспал в неговото кресло в трапезарията, с метнато на коленете одеяло и с любимата му книга, отворена в скута — екземпляр от „Кандид“ на Волтер, който той препрочиташе по няколко пъти всяка година; това бяха редките случаи, когато го чувах да се смее от сърце. Наблюдавах го мълчаливо. Побелялата му коса редееше, а кожата на лицето му бе започнала да се отпуска около скулите. Гледах този човек, когото някога си бях представял силен, почти непобедим, а сега го виждах крехък, сразен, без сам да го знае. Може би и двамата бяхме сразени. Наведох се, за да го завия с това одеяло, което той от години обещаваше да даде за благотворителност, и го целунах по челото, сякаш с този жест исках да го предпазя от невидимите нишки, които го отдалечаваха от мен, от тясното апартаментче и от моите спомени. Сякаш вярвах, че с тази целувка мога да измамя времето и да го убедя да ни отмине, да се върне някой друг ден, някои друг живот.

[1] Фатална жена (фр.) — Бел.прев. ↑

[2] Хуан де Йепес Алварес, наречен Сан Хуан де ла Крус (Св. Йоан на Кръста) (1542–1591) — испански писател и поет-мистик, монах кармелит; видна фигура в католическата реформация. — Бел.прев. ↑

[3] Украсено копие, което се забива във врата на бика по време на корида. — Бел.прев. ↑

34

Почти цялата сутрин бленувах в задната стая, извиквайки в съзнанието си различни образи на Беа. Представях си голата й кожа под дланите ми и едва ли не имах чувството, че пак вкусвам сладкия й дъх. Улавях се, че си спомням с картографска точност всяка гънка на тялото й, блясъка на моята слюнка по устните й и онази линия от рус, почти прозрачен мъх, която се спускаше по корема й и която моят приятел Фермин в импровизираните си лекции по плътска логистика наричаше „малкият път към Херес“[1].

Погледнах часовника за не знам кой път и с ужас установих, че остават още няколко часа до мига, когато ще мога отново да видя — и да докосна — Беа. Опитах се да подредя месечните фактури, но шумоленето на листовете хартия ми напомняше звука от плъзгането на бельото по бледите хълбоци и бедра на доня Беатрис Агилар, сестра на моя близък приятел от детинство.

— Даниел, ти сякаш не си на тоя свят. Тревожи ли те нещо? За Фермин ли се безпокоиш? — попита баща ми.

Кимнах засрамен. Най-добрият ми приятел бе жертвал няколко ребра, за да ми спаси кожата преди броени часове, а моите мисли се въртяха най-вече около закопчалката на един сутиен.

— За вълка говорим…

Вдигнах поглед и какво да видя? Фермин Ромеро де Торес, неповторим образ, издокаран в най-хубавия си костюм и с онази своя поза, напомняща небрежно завита пура, тъкмо влизаше през вратата с победоносна усмивка и свеж карамфил на ревера.

— Но какво правите тук, бедни приятелю? Не трябваше ли да пазите леглото?

— Леглото може да се пази само. Аз съм човек на действието. Ако не съм тук, вие двамата няма да продадете и един катехизис.

Пренебрегвайки съветите на лекаря, Фермин бе дошъл, твърдо решен да заеме отново своя пост. Той куцаше лошо и се движеше като счупена кукла, а лицето му бе жълтеникаво и покрито със синини.

— За Бога, Фермин, незабавно отивайте в леглото — рече баща ми ужасен.

— Дума да не става. Статистиките показват, че повече хора умират в постелята, отколкото в окопите.

Всичките ни протести се оказаха напразни. След малко баща ми отстъпи, защото нещо в погледа на бедния Фермин подсказваше, че макар костите да го боляха неистово, перспективата да седи сам в стаята си в пансиона бе още по-болезнена за него.

— Добре, но ако ви видя да вдигате нещо по-тежко от молив, здравата ще ви нахокам.

— На вашите заповеди! Имате честната ми дума, че няма да повдигна дори въпрос.

Фермин облече синята си работна престилка, сякаш нищо не е било; после, въоръжен с един парцал и шише спирт, се настани зад тезгяха с намерението да излъска като нови кориците и гърбовете на петнайсетте книги втора употреба, които бяха пристигнали същата сутрин. Всичките бяха екземпляри от едно много търсено заглавие, „Тривърхата шапка: История на Цивилната гвардия в александрини“ от бакалавъра Фулхенсио Капон, извънредно млад автор, възхваляван от критиците из цялата страна. Докато се занимаваше с това, Фермин току ме поглеждаше крадешком и ми намигаше като пословичното куцо дяволче.

— Ушите ви са станали червени като чушки, Даниел.

— Навярно от това, че постоянно ви слушам да говорите разни дивотии.

— Или пък от оня плам, който ви изгаря отвътре. Кога ще се видите с девойчето?

— Не е ваша работа.

— Изглеждате наистина зле. Избягвате ли пикантните храни? Съдоразширяващият им ефект е просто фатален.

— Я се разкарайте.

Следобедът се очертаваше дълъг и окаян, както бе станало обичайно напоследък. Един купувач, обагрен изцяло в сиво — от шлифера до гласа — влезе да попита дали имаме някоя книга от Сориля[2], убеден, че става дума за хроника на приключенията на младичка проститутка в Мадрид по времето на Хабсбургите. Баща ми не знаеше какво да му отговори, но Фермин се притече на помощ, като никога умерен в приказките си.

— Грешите, господине. Сориля е драматург. Вас навярно ще ви заинтригува историята на дон Жуан. Там има много фусти и на всичкото отгоре главният герой се забърква с една монахиня.

— Ще я купя.

Следобедът се изнизваше, когато метрото ме остави в края на Авенида дел Тибидабо. Съгледах силуета на синия трамвай, който се отдалечаваше сред талазите виолетова мъгла. Реших да не го чакам да се върне и тръгнах пеша в падащия здрач. Скоро различих очертанията на „Ангела на мъглата“. Извадих ключа, който ми бе дала Беа, и отворих портичката в голямата желязна ограда. Влязох в имота, като нагласих вратата така, че да изглежда затворена, но Беа лесно можеше да я бутне. Нарочно бях дошъл по-рано. Знаех, че на Беа ще й трябват още поне половин час или четирийсет и пет минути, за да стигне дотук. Исках да почувствам насаме присъствието на тази къща, да я изследвам, преди Беа да дойде и да я направи своя. Спрях се за миг да погледам фонтана и ръката на ангела, която стърчеше от водите, обагрени в алено. Обвинително сочещият показалец изглеждаше остър като кама. Приближих се до ръба на басейна. Изваяното лице, без поглед и без душа, трепкаше под повърхността на водата.

Изкачих широкото стълбище, което водеше към входа. Предната врата бе леко открехната. Прониза ме тревожно чувство, защото мислех, че онази нощ съм я затворил на излизане. Разгледах ключалката, която не изглеждаше разбита, и предположих, че просто съм забравил да заключа. Бутнах я леко навътре и усетих как диханието на къщата погали лицето ми — полъх на изгоряло дърво, влага и мъртви цветя. Извадих кибрита, който бях взел, преди да изляза от книжарницата, и коленичих, за да запаля първата от свещите, оставени от Беа. Едно мехурче с бакърен цвят пламна между ръцете ми и разкри танцуващите очертания на стените, нашарени със сълзи от влага, ронещите се тавани и увисналите врати.

Пристъпих към втората свещ и я запалих. Бавно, сякаш изпълнявах някакъв ритуал, минах покрай редицата от свещи, които Беа бе оставила, и ги запалих една по една, сътворявайки ореол от кехлибарена светлина, рееща се във въздуха като паяжина, уловена сред пластове непрогледен мрак. Пътеката ми свърши точно до камината в библиотеката, до одеялата, които все още лежаха на пода, изпоцапани с пепел. Седнах там с лице към останалата част на стаята. Бях очаквал тишина, но къщата издишваше хиляди шумове. Дървото поскърцваше, вятърът бръснеше керемидите на покрива, между стените и под пода се чуваха хиляда и едно потропвания, които сякаш се местеха насам-натам.

След около половин час забелязах, че студът и сумракът са почнали да ми действат приспивно. Станах и взех да се разхождам из стаята, за да се стопля. В огнището имаше само овъглени останки от една цепеница; предположих, че до идването на Беа температурата в огромната къща ще е паднала достатъчно, за да ми внуши чисти и целомъдрени мисли и да изличи всички трескави фантазии, които ме бяха преследвали дни наред. Така, сдобил се с практична цел, изоставих поетичното съзерцание на отломките на времето, взех една свещ и се приготвих да изследвам къщата в търсене на горивен материал, за да направя обитаема стаята и онези одеяла, които сега зъзнеха пред огнището, безразлични към топлите спомени, които пазех за тях.

Познанията ми по викторианска литература ми подсказваха, че ще е най-логично да започна търсенето от зимника, където по всяка вероятност са били разположени фурните и един огромен склад за въглища. Воден от тази мисъл, почти пет минути се мъчих да открия някаква врата или стълбище, които да водят към подземието. Избрах огромна врата от резбовано дърво в дъното на един коридор. Изглеждаше изящно дърводелско произведение, с релефи под формата на ангели и голям кръст в средата. Бравата беше в центъра на вратата, точно под кръста. Помъчих се да я отворя без никакъв успех. Механизмът вероятно беше заял или просто повреден от ръждата. Нямаше как да се справи човек с такава врата, освен да я насили с лост или да я разбие с брадва — алтернативи, които бързо отхвърлих. Огледах я под светлината на свещите и си помислих, че напомня по-скоро саркофаг, отколкото врата. Запитах се какво ли се крие зад нея.

След по-внимателно разглеждане на гравираните в дървото ангели изгубих всяко желание да проверя това и се махнах оттам. Тъкмо се канех да се откажа от търсенето на проход към зимника, когато почти случайно се натъкнах на малка вратичка в другия край на коридора, която първоначално бях взел за врата на килер за метли и кофи. Натиснах дръжката, която веднага поддаде. От другата страна съгледах стръмна стълба, която тънеше в локва от мрак. Блъсна ме силна миризма на влажна пръст. При тази странно позната миризма, докато стоях, вперил поглед в черния кладенец пред мен, изведнъж ме връхлетя един спомен, който пазех от детството си, скрит зад стени от страх.

Дъждовен следобед на източния склон на Монжуик, гледащ към морето през гора от непонятни мавзолеи, гора от кръстове и надгробни камъни с гравирани черепи и детски лица без устни и очи — място, вонящо на смърт; силуетите на двайсетина възрастни, останали в паметта ми само като черни, прогизнали от дъжд костюми, и ръката на баща ми, която стискаше моята прекалено силно, сякаш по този начин той се опитваше да сдържи сълзите си, докато кухите слова на един свещеник падаха в мраморната гробница, в която тримата безлики гробари тикаха един сив ковчег. Проливният дъжд блестеше като разтопен восък по ковчега и сякаш чувах как гласът на майка ми ме вика отвътре, как ме моли да я освободя от този мрачен, каменен затвор, ала аз можех само да треперя и да шепна безгласно на баща ми да не ми стиска толкова ръката, защото ми причинява болка, а онзи мирис на прясно разкопана земя, земя на пепел и дъжд, поглъщаше всичко — мирис на смърт, на пустота.

Отворих очи и слязох по стъпалата почти слепешком, защото сиянието на свещта успяваше да отнеме едва няколко сантиметра от мрака. Когато стигнах до края, вдигнах свещта нависоко и се огледах наоколо. Не открих нито кухня, нито килер, пълен със сухи дърва. Пред мен зееше тесен коридор, който свършваше в полукръгла стая. Насред нея се издигаше фигура с лице, набраздено от кървави сълзи, шурнали от две черни, бездънни очи, с ръце, разперени като криле и змия от тръни, които сякаш изникваха от слепоочията му. Усетих как леденостудена вълна прониза тила ми. По някое време възвърнах самообладанието си и осъзнах, че се взирам в изображение на Христос, издялано от дърво на стената на един параклис. Приближих се с няколко метра и съзрях призрачна гледка. Дузина голи женски торсове бяха струпани в един от ъглите на стария параклис. Забелязах, че главите и ръцете им липсват и че се крепят върху триножници. Всеки торс имаше подчертано различна форма и за мен не беше трудно да отгатна, че това са фигури на жени с различна възраст и телосложение. На коремите им с въглен бяха надраскани имената: „Исабел. Еухения. Пенелопе.“ Поне веднъж викторианските ми познания ми се притекоха на помощ и разбрах, че виждам останките от един отминал обичай, отзвук от онези времена, когато заможните домове разполагали с манекени, направени според мерките на членовете на семейството и използвани за шиенето на дрехи и чеизи. Въпреки строгия, заплашителен поглед на Христос, не устоях на изкушението да протегна ръка и да докосна талията на торса, който носеше името на Пенелопе Алдая.

В този момент ми се стори, че чувам стъпки на горния етаж. Помислих си, че Беа сигурно е дошла и обикаля да ме търси из огромната къща. Напуснах параклиса с облекчение и отново се отправих към стълбата. Тъкмо се канех да се кача, когато забелязах в другия край на коридора един котел и отоплителна система в привидно добро състояние. Всичко това изглеждаше някак несъвместимо с останалата част от зимника. Спомних си как Беа ми каза, че агенцията за недвижими имоти, която години наред безуспешно се бе опитвала да продаде имението на Алдая, направила някои подобрения с надеждата да привлече потенциални купувачи. Приближих се да разгледам съоръжението по-внимателно и видях, че се състои от система радиатори, подхранвани от малък котел. До краката си открих няколко кофи с въглища, парчета шперплат и тенекиени кутии, съдържащи, както предположих, керосин. Отворих капака на котела и го разгледах отвътре. Всичко изглеждаше в изправност. Идеята да накарам тази машинария да проработи след толкова години ми се стори отчаяна, но това не ми попречи да напълня котела с въглища и дърва и да ги напръскам с един хубав керосинов душ. Докато се занимавах с това, като че ли долових скърцане на старо дърво и за миг се обърнах да хвърля поглед назад. Внезапно в съзнанието ми нахлу видението на окървавени тръни, които се изтръгват от дървото; обръщайки се към мрака, се уплаших да не би да видя само на няколко крачки от мен да изплува фигурата на онзи Христос, тръгнал към мен с вълча усмивка.

При допира на свещта котелът се запали с буен пламък, който предизвика металически грохот. Затворих капака и се отдръпнах назад, все по-малко уверен в разумността на моя план. Котелът като че ли теглеше с известна трудност и аз реших да се върна на приземния етаж, за да проверя дали моите действия са довели до някакви практически резултати. Качих се по стълбата и се върнах в големия салон, където се надявах да намеря Беа, но от нея нямаше и следа. Пресметнах, че е изминал почти цял час от идването ми и страхът, че обектът на моите трепетни желания няма да се появи, болезнено се изостри. За да премахна безпокойството, реших да продължа с отоплителните подвизи и тръгнах да търся радиатори, които да потвърдят, че успешно съм възкресил котела. Всички, които намерих, осуетиха надеждите ми; бяха ледени като айсберги. Всички освен един. В стаичка, не по-голяма от четири-пет квадратни метра — всъщност баня, която явно се намираше точно над котела — усетих известна топлина. Коленичих и с радост установих, че плочките на пода са леко затоплени. Именно така ме завари Беа — клекнал на пода и опипващ плочките на банята като идиот, с лепната на лицето глуповата магарешка усмивка.

Когато хвърлям поглед назад и се опитвам да възстановя събитията от онази нощ в имението на Алдая, единственото извинение, което ми идва наум, за да оправдая държането си, е да заявя, че на осемнайсет години, по липса на изтънченост и по-голям опит, една стара баня може да ти изглежда същински рай. Трябваха ми само няколко минути, за да убедя Беа да вземем одеялата от салона и да се затворим в тази миниатюрна стаичка, без друга компания освен две свещи и някои принадлежности за баня, които изглеждаха като музейни експонати. Основният ми аргумент — климатическият — бързо впечатли Беа. Топлинката, която излъчваха плочките на пода, разсея първоначалните й страхове, че съм обзет от безумното намерение да подпаля къщата. После, в смътната червеникава светлина на свещите, докато я събличах с треперещи пръсти, тя се усмихваше и търсеше погледа ми, показвайки, че каквото и да ми хрумне — тогава и винаги, — на нея то вече й е хрумнало.

Спомням си я седнала с гръб към затворената врата на онази стаичка, с отпуснати встрани ръце, с обърнати към мен длани. Спомням си как дръзко вдигаше лице нагоре, докато галех шията й с върховете на пръстите си. Спомням си как взе ръцете ми и ги сложи на гърдите си, и как потрепваха очите и устните й, когато улових зърната и ги стиснах в захлас, как се плъзна на пода, докато търсех с устни корема й, и как белите й бедра ме приеха.

— Правил ли си това преди, Даниел?

— В сънищата си.

— Сериозно те питам.

— Не. А ти?

— Не. Дори и с Клара Барсело ли?

Засмях се, навярно на самия себе си.

— Какво знаеш ти за Клара Барсело?

— Нищо.

— Аз пък още по-малко — рекох.

— Не ти вярвам.

Наведох се над нея и я погледнах в очите.

— Никога не съм правил това с която и да е.

Беа се усмихна. Ръката ми се плъзна между бедрата й и аз се хвърлих да търся устните й, вече убеден, че канибализмът е върховното въплъщение на мъдростта.

— Даниел? — прошепна едва чуто Беа.

— Какво? — попитах аз.

Отговорът така и не стигна до устните й. Внезапно един студен полъх изсвири под вратата и в онази безкрайна секунда, преди вятърът да угаси свещите, погледите ни се срещнаха и почувствахме, че илюзията на момента е разбита безвъзвратно. Трябваше ни само един миг, за да разберем, че от другата страна на вратата има някой.

Видях как на лицето на Беа се изписа страх и миг по-късно мракът ни покри. После дойде и ударът по вратата — брутален, сякаш стоманен юмрук се стовари върху нея, почти изтръгвайки я от пантите.

Усетих как тялото на Беа рипна в тъмното и я обгърнах с ръце. Отдръпнахме се в другия край на помещението, точно преди вторият удар да блъсне вратата и да я запрати със страшна сила към стената. Беа извика и се притисна към мен. За миг не виждах нищо друго освен синята мъгла, пълзяща откъм коридора, и струйките дим от угасналите свещи, които се виеха нагоре като змии. Рамката на вратата хвърляше подобни на зинала паст сенки и на мен ми се стори, че съзирам една ъгловата фигура на самия праг на мрака.

Надникнах в коридора със страха — или може би с надеждата — да открия просто някой непознат, някой скитник, дръзнал да влезе сред тези руини в търсене на подслон през една неприветлива нощ. Само че нямаше жива душа, виждаха се само дългите езици от синкав въздух, които проникваха през прозорците. Сгушена в едно ъгълче на стаята, разтреперана, Беа прошепна името ми.

— Няма никого — рекох аз. — Това може да е било порив на вятъра.

— Вятърът не блъска с юмрук по вратите, Даниел. Да си вървим.

Върнах се в стаята и събрах дрехите ни.

— Вземи, облечи се. Ще хвърлим един поглед.

— По-добре да си вървим.

— Ей сега. Искам само да проверя нещо.

Облякохме се набързо в тъмното. След секунди видяхме как дъхът ни рисува форми във въздуха. Вдигнах от пода една от свещите и отново я запалих. Едно студено течение се плъзгаше из къщата, сякаш някой бе отворил вратите и прозорците.

— Виждаш ли? Това е просто вятърът.

Беа поклати глава, но нищо не каза. Поехме към салона, като предпазвахме пламъка с ръце. Беа ме следваше плътно, почти без да диша.

— Какво търсим, Даниел?

— Ще отнеме само минутка.

— Не, по-добре да си вървим веднага.

— Дадено.

Обърнахме се, за да тръгнем към изхода, и именно тогава забелязах, че голямата резбована врата в края на един от коридорите, която безуспешно се бях опитвал да отворя преди час или два, сега бе открехната.

— Какво става? — попита Беа.

— Чакай ме тук.

— Даниел, моля те…

Тръгнах по коридора, държейки свещта, която трепкаше под студеното дихание на вятъра. Беа въздъхна и ме последва неохотно. Спрях пред вратата. Смътно се виждаха мраморни стъпала, които чезнеха в мрака долу. Заспусках се по тях. Вкаменена от страх, Беа стоеше на прага и държеше свещта.

— Моля те, Даниел, нека да си вървим…

Слизах стъпало по стъпало, докато стигнах края на стълбата. Призрачният ореол на свещта някъде горе зад мен драскаше по очертанията на правоъгълна стая с голи каменни стени, покрити с разпятия. Студът, който цареше в това помещение, чак ми спря дъха. Съзрях пред себе си мраморна плоча, а върху нея като че ли различих два бели предмета, сходни по форма, но с различни размери, поставени един до друг. Те отразяваха трепкащия пламък на свещта по-интензивно от всичко останало в стаята, затова предположих, че са изработени от лакирано дърво. Направих крачка напред и едва тогава разбрах. Двата предмета бяха два бели ковчега. Единият от тях бе дълъг едва три педи. Усетих леден полъх на тила си. Това бе детски саркофаг. Намирах се в крипта.

Без да си давам сметка какво правя, запристъпвах към мраморната плоча, докато се доближих достатъчно, за да протегна ръка и да я докосна. Тогава забелязах, че върху всеки ковчег бяха гравирани име и кръст. Прахът обаче ги скриваше като пепелив воал. Сложих ръката си върху единия ковчег — по-големия. Бавно, почти в транс, без да се замислям какво правя, избърсах праха, който покриваше капака. В мъждивата червеникава светлина на свещта буквите едва се четяха.

†

ПЕНЕЛОПЕ АЛДАЯ

1902–1919

Вцепених се. Някой или нещо се движеше в мрака. Усетих как студеният въздух се плъзга по кожата ми и едва тогава отстъпих няколко крачки.

— Махай се оттук — тихо рече един глас от сенките.

Познах го незабавно. Лаин Кубер. Гласът на дявола.

Хукнах по стълбите и щом веднъж се добрах до приземния етаж, сграбчих Беа за ръката и я повлякох колкото се може по-бързо към изхода. Бяхме изгубили свещта и тичахме слепешката. Изплашена, Беа не разбираше внезапната ми тревога. Нищо не беше видяла. Нищо не беше чула. Аз не се спрях, за да й давам обяснения. Очаквах всеки миг нещо да изскочи от сенките и да ни прегради пътя, но входната врата ни чакаше в края на коридора и правоъгълник от светлина проблясваше през пролуките на рамката й.

— Заключена е — прошепна Беа.

Затършувах по джобовете си за ключа. Обърнах се назад за част от секундата и бях сигурен, че виждам две светещи точки, които бавно се приближаваха към нас от дъното на коридора. Очи. Пръстите ми се натъкнаха на ключа. Пъхнах го отчаяно в ключалката, отворих вратата и рязко изблъсках Беа навън. Тя навярно бе доловила страха ми, защото се втурна през градината към желязната порта и не се спря, докато и двамата не се озовахме, задъхани и плувнали в студена пот на тротоара на Авенида дел Тибидабо.

— Какво стана там долу, Даниел? Имаше ли някой?

— Не.

— Пребледнял си.

— Винаги съм си бил блед. Хайде, да вървим.

— Ами ключът?

Бях го оставил вътре, пъхнат в ключалката. Нямах желание да се върна да го прибера.

— Мисля, че съм го изпуснал на излизане. Ще го потърсим някой друг ден.

Закрачихме бързо по булеварда, пресякохме на отсрещната страна и не забавихме крачка, докато не се отдалечихме на стотина метра от къщата, така че силуетът й едва се виждаше в нощта. Чак тогава забелязах, че ръката ми все още е изцапана със ситния прах. Бях благодарен за сенчестото покривало на нощта, защото то скриваше от Беа сълзите от ужас, които се стичаха по бузите ми.

Спуснахме се по улица „Балмес“ до Пласа Нуньес де Арсе, където намерихме едно самотно такси. Докато колата се носеше по „Балмес“ към „Консехо де Сиенто“, почти не разменихме дума. Беа ме хвана за ръката и на няколко пъти я улових да ме гледа със стъклени, непроницаеми очи. Наведох се да я целуна, но тя не разтвори устните си.

— Кога ще те видя пак?

— Ще ти се обадя утре или вдругиден — рече Беа.

— Обещаваш ли?

Тя кимна.

— Може да ми се обадиш вкъщи или в книжарницата. Номерът е същият. Имаш го, нали?

Отново кимна. Помолих шофьора да спре за миг на ъгъла на „Мунтанер“ и „Дипутасион“. Предложих да изпратя Беа до входната й врата, но тя отказа и се отдалечи, без да ми позволи да я целуна отново или поне да погаля ръката й. От таксито видях как се затича и се скри от погледа ми. Лампите в жилището на Агилар бяха запалени и ясно видях, че моят приятел Томас ме наблюдава от прозореца на стаята си, в която бяхме прекарали заедно толкова следобеди в бъбрене или игра на шах. Махнах му с ръка, отправяйки една насилена усмивка, която той вероятно не можеше да види. Не отвърна на поздрава ми. Остана неподвижен, залепен за стъклото, вперил студен поглед в мен. След няколко секунди се отдръпна и прозорците потъмняха. Чакал ни е, помислих си аз.

[1] Град в провинция Кадис, Андалусия; смята се за люлка на фламенкото. — Бел.прев. ↑

[2] Хосе Сориля и Морал (1817–1893) — испански поет и драматург. Тук има непреводима игра на думи: сориля (zorrilla) е умалително от zorra, което означава лисица, а също и проститутка. — Бел.прев. ↑

35

Когато се прибрах у дома, намерих на масата останките от вечеря за двама. Баща ми вече си беше легнал и аз се запитах дали случайно не се е окуражил да покани Мерседитас на вечеря. Отидох на пръсти в стаята си и влязох, без да паля лампата. Щом седнах на ръба на дюшека, забелязах, че в стаята има още някой, изпънат на леглото в мрака като покойник, с ръце, скръстени на гърдите. Усетих леден спазъм в стомаха, но бързо разпознах хъркането и профила на несравнимия нос. Запалих нощната лампичка и открих Фермин Ромеро де Торес, заспал върху кувертюрата на леглото с блажена усмивка, като от време на време тихичко простенваше от удоволствие. Въздъхнах и той отвори очи. Когато ме видя, като че ли се изненада. Очевидно очакваше друга компания. Потърка очи и се огледа, сякаш за да добие по-добра представа за обстановката.

— Надявам се, че не съм ви уплашил. Бернарда казва, че заспал приличам на някакъв испански Борис Карлоф[1].

— Какво правите в леглото ми, Фермин?

Той примижа с известна носталгия.

— Тъкмо сънувах Карол Ломбард. Бяхме в Танжер, в едни турски бани, и аз я мажех цялата с масло, от ония, дето ги продават за бебешки дупета. Някога да сте мазали жена с масло — ама съвестно, от главата до петите, а?

— Фермин, часът е два и половина през нощта и умирам за сън.

— Моля да ме извините, Даниел. Просто господин баща ви настоя да се кача да вечерям с него, а после ме налегна една дрямка, да не ви разправям. Говеждото ми действа направо като наркотик. Баща ви предложи да се поизтегна тук за малко; каза, че няма да имате нищо против…

— Наистина нямам нищо против, Фермин. Това просто ми дойде изневиделица. Останете си в леглото и се върнете при Карол Ломбард, че сигурно ви чака. И се пъхнете под юргана, че навън е кучи студ и ако не се завиете, ще пипнете някоя настинка. Аз ще отида в трапезарията.

Фермин кимна послушно. Натъртванията по лицето му бяха започнали да се възпаляват и главата му, покрита с рядка косица и двудневна брада, напомняше зрял плод, паднал от дървото. Взех едно одеяло от скрина, а друго подадох на Фермин. Загасих лампата и отидох в трапезарията, където ме чакаше любимото кресло на баща ми. Увих се с одеялото и се сгуших както можах, убеден, че няма да мигна цяла нощ. Образът на двата бели ковчега в сумрачното подземие се бе врязал в паметта ми. Затворих очи и с всички сили се помъчих да излича това видение. На негово място извиках образа на Беа, гола върху одеялата в онази баня, озарена от свещите. Отдал се на такива приятни мисли, като че ли долових далечния ромон на морето и се запитах дали вече не съм заспал, без да разбера. Може би плавах към Танжер. След малко осъзнах, че чувам просто хъркането на Фермин, а миг по-късно светът угасна. През целия си живот не съм спал по-добре или по-дълбоко, отколкото през тази нощ.

Призори рукна пороен дъжд. Улиците бяха наводнени, а дъждовните струи гневно шибаха прозорците. В седем и половина телефонът иззвъня. Скочих от креслото, за да вдигна слушалката; сърцето ми се бе качило в гърлото. Фермин, по халат и чехли, и баща ми с кафениче в ръка, си размениха онзи поглед, с който вече бях започнал да свиквам.

— Беа? — прошепнах аз в слушалката, като им обърнах гръб.

Стори ми се, че някой въздъхна от другата страна.

— Беа, ти ли си?

Не получих отговор, а след няколко секунди връзката прекъсна. Цяла минута стоях и се взирах в телефона с надеждата, че ще звънне отново.

— Пак ще се обадят, Даниел. А сега елате да закусим — рече баща ми.

Тя ще се обади по-късно, казах си. Сигурно някой я е изненадал. Надали бе лесно да нарушиш полицейския час на господин Агилар. Нямаше повод за тревога. С тези и други извинения се завлякох до масата, за да се престоря, че ще правя компания на Фермин и баща ми по време на закуската. Дали поради дъжда или поради друго, но храната напълно бе изгубила вкуса си.

Цяла сутрин валя. Точно когато отворихме книжарницата, стана авария и целият квартал остана без ток чак до пладне.

— Само това липсваше — въздъхна баща ми.

В три започнаха първите течове. Фермин предложи да се качи до апартамента на Мерседитас и да я помоли да ни заеме кофи, чинии, изобщо някакви вдлъбнати съдове. Баща ми категорично му забрани. Потопът продължаваше. За да облекча напрежението, разказах на Фермин случилото се предната нощ, като премълчах обаче какво бях видял в онази крипта. Фермин ме слушаше в захлас, но въпреки упоритото му настояване отказах да му опиша плътността, структурата и формата на бюста на Беа. Денят бавно се изнизваше под проливния дъжд.

След вечеря, под предлог, че излизам да се поразтъпча, оставих баща ми да чете и се отправих към къщата на Беа. Когато наближих, спрях на ъгъла и се загледах в големите прозорци на апартамента, питайки се какво всъщност правя там. „Шпионирам, дебна, правя се на глупак“ — ето някои от термините, които ми минаха през ум. При все това, лишен както от достойнство, така и от подходящо палто за мразовитото време, се подслоних от вятъра под един портал от другата страна на улицата и постоях там около половин час, като наблюдавах прозорците. Зърнах през тях силуетите на господин Агилар и съпругата му, но от Беа нямаше и следа.

Беше почти полунощ, когато се прибрах у дома, зъзнещ от студ и понесъл целия свят на плещите си. Ще ми се обади утре, повтарях си хиляди пъти, докато се мъчех да заспя. Само че Беа не се обади на следващия ден. Нито на по-следващия. Не се обади през цялата седмица, най-дългата и последна седмица от живота ми.

След седем дни щях да съм мъртъв.

[1] Уилям Хенри Прат, известен като Борис Карлоф (1887–1969) — английски актьор, прочут с ролите си във филми на ужасите. — Бел.прев. ↑

36

Само някой, комуто остава едва седмица живот, може така да прахосва времето си, както направих аз през онези дни. Едничкото ми занимание бе да бдя над телефона и да си гриза душата, до такава степен пленник на собствената си слепота, че дори не можех да отгатна какво ми готви съдбата. В понеделник по обед отидох до Факултета по литература на Пласа Универсидад с надеждата да видя Беа. Знаех, че никак няма да й е приятно да се появя там и да ни видят заедно, но предпочитах да посрещна гнева й, отколкото да продължавам да живея в тази несигурност.

Попитах в секретариата къде се намира аулата на професор Веласкес и реших да изчакам студентите да излязат. Почаках около двайсет минути, преди вратите да се отворят и да видя арогантния, добре поддържан лик на професор Веласкес, заобиколен от обичайната свита почитателки. Пет минути по-късно все още нямаше и следа от Беа. Реших да се приближа до вратите на аулата, за да хвърля един поглед вътре. Три момичета с вид на ученички от неделно училище бъбреха и си разменяха лекции или може би тайни. Едната, която явно беше водач на групичката, забеляза присъствието ми и прекъсна монолога си, за да ме стрелне с въпросителен поглед.

— Извинете, търся Беатрис Агилар. Знаете ли дали посещава тези часове?

Момичетата си размениха отровни погледи, после се вторачиха в мен. Очите им сякаш ми правеха рентгенова снимка.

— Ти да не си годеникът й? — попита една от тях. — Лейтенантът?

Аз им отвърнах само с една празна усмивка, която те взеха за съгласие. Единствено третото момиче плахо ми върна усмивката, като избягваше погледа ми. Другите две се приближиха с предизвикателен вид.

— Представях си те по-различен — каза онази, която явно беше главнокомандваща на отряда.

— Ами къде ти е униформата? — попита втората по ранг, като ме оглеждаше недоверчиво.

— В отпуска съм. Знаете ли дали си е тръгнала вече?

— Беатрис днес не дойде на лекции — осведоми ме главнокомандващата с дръзко изражение.

— А, така ли?

— Така — потвърди втората, подозрителната й заместница. — Ако си й годеник, би трябвало да го знаеш.

— Аз съм й годеник, а не жандарм от Цивилната гвардия.

— Хайде, да си вървим, оставете го тоя палячо — заключи предводителката.

Двете минаха покрай мен, като ме погледнаха изкосо с лека презрителна усмивка. Третата поизостана, спря се за миг, преди да излезе, и като се увери, че другите не я виждат, ми прошепна на ухото:

— Беатрис не дойде и в петък.

— Знаеш ли защо?

— Ти не си годеникът й, нали?

— Не. Просто приятел.

— Мисля, че е болна.

— Болна ли?

— Така каза едно от момичетата, което позвъни у тях. А сега трябва да вървя.

Преди да успея да й благодаря за помощта, девойката отиде да се присъедини към другите две, които я чакаха с изпепеляващи погледи в отсрещния край на двора.

— Даниел, сигурно се е случило нещо. Или е умряла някоя пралеля, или някой папагал е хванал заушки, или пък тя самата е пипнала настинка от цялото това размотаване с гол задник на студа… един Господ знае. Обратно на онова, което тъй сляпо вярвате, вселената не се върти около въжделенията на чатала ви. Еволюцията на човечеството се влияе и от други фактори.

— Да не мислите, че не го знам? Явно не ме познавате, Фермин.

— Драги мой, ако Господ бе пожелал да ми даде по-широки хълбоци, даже можеше аз да съм ви родил: толкова добре ви познавам. Послушайте ме, избийте си мрачните мисли от главата и излезте малко на чист въздух. От прекалено чакане душата ръждясва.

— Значи ме намирате смешен.

— Не. Намирам ви твърде угрижен. Зная, че на вашата възраст тия работи изглеждат като свършека на света, но всичко си има граници. Довечера двамата с вас ще отидем да погуляем в един локал на улица „Платерия“, който напоследък явно предизвиква фурор. Казаха ми, че там имало едни скандинавски девойчета, току-що пристигнали от Сиудад Реал[1], които били направо за чудо и приказ. Аз черпя.

— Ами какво ще каже Бернарда?

— Момичетата са за вас. Смятам да ви чакам в салона, където ще си чета някое списание и ще съзерцавам хубавата стока отдалече, защото съм станал привърженик на моногамията, ако не in mentis[2], то поне de facto.

— Благодаря ви, Фермин, но…

— Момче на осемнайсет години, който отхвърля такова предложение, очевидно не е с всичкия си. Незабавно трябва да направим нещо. Ето, вземете.

Той порови в джобовете си и ми подаде няколко монети. Запитах се дали това бяха дублоните, с които смяташе да финансира визитата ни в пищния харем на иберийските нимфи.

— Срещу толкова пари няма да получим и „добър вечер“, Фермин.

— Ама вие сте от ония, дето падат от дървото и никога не стигат до земята. Да не мислите, че наистина ще ви заведа при курви и после ще ви върна, пламнал от гонорея, при господин баща ви — най-светия човек, когото познавам? Онова за момичетата го казах само за да видя как ще реагирате, като апелирах към единствената част от вашата личност, която явно функционира. Давам ви тези монети, за да отидете до телефона на ъгъла и да се обадите на възлюбената си в известно усамотение.

— Беа изрично ми каза да не я търся аз.

— Също така ви каза, че ще се обади в петък, а днес е понеделник. Вие си решавайте. Едно нещо е да вярваш на жените, а съвсем друго — на приказките им.

Убеден от аргументите му, аз се измъкнах от книжарницата, отидох до обществения телефон на ъгъла и набрах номера на семейство Агилар. При петото позвъняване някой вдигна телефона от другата страна и заслуша мълчаливо, без да каже нищо. Изминаха пет секунди, които ми се видяха безкрайни.

— Беа? — прошепнах аз. — Ти ли си?

Гласът, който отговори, ме блъсна като чук в стомаха.

— Кучи сине, кълна се, че ще ти изтръгна душичката.

Това бе стоманеният тон на чистата, сдържана ярост. Студен и спокоен. Тъкмо това най-много ме уплаши. Можех да си представя как господин Агилар държи телефона във вестибюла на дома си, същия телефон, който толкова пъти бях използвал, за да се обадя на баща си и да му кажа, че ще закъснея, защото ще прекарам следобеда с Томас. Останах така, заслушан в дишането на бащата на Беа; бях онемял и само се питах дали ме е познал по гласа.

— Виждам, че не ти стиска даже да говориш, нещастник такъв. Всяко жалко лайно може да направи онова, което си направил ти, но един мъж поне ще има доблестта да си покаже лицето. Аз на твое място щях да умра от срам, ако знаех, че едно седемнайсетгодишно момиче има по-яко дупе от мен, защото тя не пожела да ми каже името ти и няма да го каже. Познавам я. И щом като ти нямаш куража да си покажеш лицето заради Беатрис, тя ще трябва да плати за онова, което си сторил.

Когато затворих слушалката, ръцете ми трепереха. Не осъзнавах какво съм извършил току-що, докато не излязох от кабината и не се повлякох обратно към книжарницата. Не ми бе хрумнало, че моето обаждане само ще влоши ситуацията, в която вече се намираше Беа. Бях се грижил само да запазя анонимността си и да си крия лицето, отричайки се от онези, които твърдях, че обичам, и които всъщност само използвах. Така бях постъпил и тогава, когато инспектор Фумеро преби Фермин. Ето че го бях направил пак, когато изоставих Беа на съдбата й. Явно щях да го правя всеки път, щом обстоятелствата ми предложеха сгоден случай. Постоях на улицата десетина минути, като се мъчех да се успокоя, преди да вляза пак в книжарницата. Може би трябваше да се обадя отново и да кажа на господин Агилар — да, аз съм, луд съм по дъщеря ви и точка по въпроса. Ако после му скимнеше да дойде с комендантската си униформа и да ми разбие физиономията, щеше да е в правото си.

Вече се канех да се върна в книжарницата, когато забелязах, че някой ме наблюдава от един портал на отсрещната страна на улицата. Отначало ми се стори, че това е дон Федерико, часовникарят, но един бегъл поглед ме увери, че въпросният мъж е по-висок и по-добре сложен. Спрях се, за да му върна погледа, и за моя изненада той кимна, сякаш искаше да ме поздрави и да ми покаже, че хич не го е грижа, че съм забелязал присъствието му. Една улична лампа осветяваше лицето му в профил. Чертите ми се видяха познати. Той пристъпи крачка напред, закопча шлифера си догоре, усмихна ми се и тръгна към Лас Рамблас, като се изгуби сред останалите минувачи. Чак тогава го познах: това бе полицаят, който ме бе държал, докато инспектор Фумеро пребиваше Фермин. Когато влязох в книжарницата, Фермин вдигна очи и ме изгледа въпросително.

— Какво значи тая физиономия?

— Фермин, мисля, че имаме проблем.

Същата вечер пуснахме в действие силно заплетения и слабо основателен план, който бяхме замислили преди няколко дни с дон Густаво.

— Най-напред трябва да се уверим дали наистина сме под полицейско наблюдение, както мислите вие. После ще се разходим най-нехайно до „Четирите котки“, ни лук яли, ни лук мирисали, за да видим дали тоя тип все още дебне някъде там. Но нито думичка на баща ви, че ще вземе да му се образува някой камък в бъбреците.

— И какво да му кажа? Той и без друго е нащрек от доста време насам.

— Кажете му, че отивате да купите слънчогледови семки или нещо такова.

— А защо трябва да отидем именно в „Четирите котки“?

— Защото там сервират най-добрите сандвичи със свински наденички в радиус от пет километра, а все някъде трябва да поговорим. Не ми разваляйте кефа и правете каквото ви казвам, Даниел.

За мен всяка дейност, която ме отвличаше от мислите ми, бе добре дошла, ето защо хрисимо се съгласих и излязох навън няколко минути по-късно, след като уверих баща ми, че ще се върна навреме за вечеря. Фермин ме чакаше на ъгъла на Пуерта Дел Анхел. Щом се присъединих към него, той с едно повдигане на веждите ми даде знак да вървя.

— Гърмящата змия е на двайсетина метра зад нас. Не се обръщайте.

— Пак ли е онзи, предишният?

— Не мисля, освен ако не се е смалил от това влажно време. Тоя изглежда новак. Понесъл е спортен вестник отпреди шест дена! Фумеро сигурно набира чираци от някой приют.

Когато стигнахме до „Четирите котки“, нашият цивилен полицай седна на една маса на няколко метра от нашата и се престори, че препрочита за кой ли път репортажите за футболната лига от миналата седмица. На всеки двайсетина секунди ни поглеждаше крадешком.

— Горкичкият, вижте го само как се поти — рече Фермин, клатейки глава. — Изглеждате ми малко разсеян, Даниел. Говорихте ли с момичето, или не?

— Баща й вдигна телефона.

— И проведохте приятелски и сърдечен разговор?

— По-скоро монолог.

— Ясно. Да разбирам ли, че все още не го наричате папа?

— Той ми каза буквално, че ще ми изтръгне душичката.

— Това сигурно е било стилистичен похват.

В този момент над нас надвисна фигурата на келнера. Фермин поръча храна за цял полк, като потриваше ръце от мерак.

— А вие нищо ли не искате, Даниел?

Поклатих глава. Когато келнерът се върна с два подноса, отрупани с тапас[3], сандвичи и няколко халби бира, Фермин му връчи една солидна сума и му каза да задържи рестото.

— Шефе, виждате ли оня тип на масата до прозореца, дето е облечен като Щурчето Джимини[4] и е забол глава във вестника, сякаш е книжна фуния?

Келнерът кимна съучастнически.

— Ще бъдете ли така добър да му предадете, че инспектор Фумеро му праща спешно поръчение? Трябва незабавно да отиде на пазара Бокерия, да купи варен нахут на стойност двайсет дуро и да го занесе неотложно в полицейския участък (с такси, ако е необходимо); ако ли не, по-добре да се приготви да му връчи топките си на тепсия. Да повторя ли?

— Няма нужда, господине. Варен нахут за двайсет дуро или топките на тепсия.

Фермин му подаде още една монета.

— Бог да ви благослови.

Келнерът кимна почтително и се отправи към масата на нашия преследвач, за да му предаде съобщението. Щом чу инструкциите, часовоят посърна. Остана на масата си още петнайсет секунди, разкъсван от непонятни сили, след което се втурна на галоп към улицата. На Фермин дори окото му не мигна. При други обстоятелства епизодът щеше да ме развесели, но онази вечер не можех да избия от главата си мисълта за Беа.

— Даниел, слезте на земята, че имаме задачи за обсъждане. Още утре трябва да посетите Нурия Монфорт, както го бяхме запланували.

— И какво да й кажа, като отида при нея?

— Все ще измислите нещо. Планът е да последваме твърде разумното предложение на господин Барсело. Покажете й колко сте наясно, че най-вероломно ви е излъгала за Каракс, че тъй нареченият й съпруг Микел Молинер не е в затвора, както тя твърди, че тя е коварната ръка, която е прибирала кореспонденцията от стария апартамент на семейство Фортуни-Каракс, използвайки пощенска кутия на името на несъществуваща адвокатска кантора… Кажете й всичко, което е необходимо и целесъобразно, за да вземе да й пари под краката. Да, и то с мелодрама и библейска тържественост. После, просто за ефект, ще си отидете и ще я оставите да се пържи в соса на угризенията.

— А през това време…

— През това време аз ще съм готов да я последвам — цел, която смятам да осъществя с помощта на най-прогресивните техники на камуфлажа.

— Тая работа няма да стане, Фермин.

— О, маловерецо! Я да чуем, какво ви каза бащата на момичето, за да ви докара до това състояние? Заплахата ли ви тревожи? Хич не й обръщайте внимание. Хайде, какво ви каза оня лунатик?

Отвърнах, без дори да се замисля.

— Истината.

— Истината според свети великомъченик Даниел?

— Смейте се колкото ви душа иска. Така ми се пада.

— Не се смея, Даниел. Просто ми е тежко да ви гледам как се самобичувате. Всеки би помислил, че сте на път да наденете власеница. Нищо лошо не сте направили. Достатъчно мъчители има в тоя живот, та не е нужно човек да се държи като Торкемада[5] със самия себе си.

— От опит ли говорите?

Фермин сви рамене.

— Никога не сте ми разказвали как са се пресекли пътищата ви с Фумеро — казах аз.

— Искате ли да чуете една поучителна история?

— Само ако вие имате желание да ми я разкажете.

Фермин си наля чаша вино и я пресуши на един дъх.

— Амин — рече той на себе си. — Онова, което мога да ви разправя за Фумеро, е публична тайна. Когато за пръв път чух името му, бъдещият инспектор беше наемен убиец, който изпълняваше поръчки за анархическия синдикат, ИАФ. Беше си спечелил солидна репутация, защото нямаше ни страх, ни скрупули. Достатъчно бе да му дадат нечие име и той ликвидираше човека на улицата, с изстрел в лицето посред бял ден. В размирни времена такива таланти високо се ценят. Нямаше и лоялност, да не говорим за някакви убеждения. През оная работа му беше на коя кауза служи, стига каузата да му помагаше да се издига. Светът е пълен с такива отрепки, но все пак малцина имат таланта на Фумеро. От анархистите премина на служба при комунистите, а от тях до фашистите имаше само една крачка. Шпионираше и продаваше информация от една фракция на друга; от всички взимаше пари. Аз дълго време го държах под око. Тогава работех за правителството на Женералитат. Понякога ме бъркаха с грозния брат на президента Компанис, което ме изпълваше с гордост.

— Какво точно правехте?

— От всичко по малко. В днешните сапунени радиосериали това, което правех, биха го нарекли шпионаж, но във военно време всички сме шпиони. Част от работата ми беше да държа под око типове като Фумеро, че те са най-опасните. Като усойници са — нямат ни вяра, ни съвест. По време на война изникват отвсякъде. В мирно време надяват маска. Но винаги ги има — с хиляди. Работата е там, че рано или късно успях да разкрия неговата игра. По-скоро късно, отколкото рано, бих казал. Барселона падна след броени дни и положението коренно се промени. Превърнах се в търсен престъпник, а моите началници бяха принудени да се крият като плъхове. Естествено, Фумеро вече бе начело на операцията по „прочистването“. Чистката се провеждаше открито, с разстрели насред улицата или в крепостта Монжуик. Мен ме арестуваха на пристанището, когато се опитвах да издействам билет за гръцки товарен кораб, за да пратя във Франция някои от шефовете ми. Отведоха ме в Монжуик и два дена ме държаха в абсолютно тъмна килия, без вода и без вентилация. Когато отново видях светлина, това бе пламъкът на един поялник. Фумеро и някакъв тип, който говореше само немски, ме провесиха за краката с главата надолу. Немецът най-напред ми смъкна дрехите, като ги изгори с поялника. Личеше си, че е вещ в тая работа. Когато останах гол, както майка ме е родила, и всички косми по тялото ми бяха опърлени, Фумеро заяви, че ако не му кажа къде се крият началниците ми, забавата тепърва ще започне. Аз не съм храбрец, Даниел. Никога не съм бил, но малкото смелост, която имам, ми стигна, за да му кажа да отиде да се шиба. По знак на Фумеро немецът ми инжектира нещо в бедрото и изчака няколко минути. После, докато Фумеро пушеше и ме гледаше усмихнат, оня започна най-старателно да ме пържи с поялника. Виждали сте белезите…

Кимнах. Фермин говореше спокойно, без никаква емоция.

— Тия белези нищо не са. Най-лошите остават в душата. Издържах един час под поялника, а може да е било само една минута — не зная. Но накрая му казах малките имена, фамилиите, даже номерата на ризите на всичките си началници, че и на ония, които не бяха такива. Захвърлиха ме на някаква уличка в Пуебло Секо, гол и с изгорена кожа. Една добра жена ме прибра в къщата си и се грижи за мен два месеца. Комунистите разстреляли съпруга и двамата й синове на прага на дома й. И тя самата не знаеше защо. Когато се оправих дотолкова, че да стана и да изляза на улицата, разбрах, че всичките ми началници са били арестувани и екзекутирани броени часове, след като съм ги издал.

— Фермин, ако не искате да говорите за това…

— Не, не. По-добре да го чуете и да знаете с кого си имате работа. Когато се прибрах вкъщи научих, че домът ми е бил експроприиран от правителството, заедно с цялото ми имущество. Бях се превърнал в просяк, без сам да зная. Опитах да си намеря работа. Навсякъде ми отказваха. Единственото, с което успявах да се сдобия, беше бутилка евтино вино за няколко сентимо. Това е бавна отрова, която разяжда вътрешностите като киселина, но се надявах, че рано или късно ще подейства. Казвах си, че някой ден ще се върна в Куба, при моята малка мулатка. Задържаха ме, когато се опитвах да се кача на един товарен кораб, който плаваше за Хавана. Вече не помня колко време прекарах в затвора. След първата година на човек всичко започва да му се губи, даже разсъдъкът. Когато излязох оттам, заживях по улиците, където ме намерихте след цяла вечност. Имаше мнозина като мен, другари от затвора или амнистирани. Късметлиите имаха някого навън, на когото можеха да разчитат — някой или нещо, при което да се върнат. Останалите от нас се присъединиха към армията на нищите. Щом веднъж ти дадат карта за тоя клуб, завинаги си оставаш негов член. Повечето излизахме навън само нощем, когато светът не ни гледа. Запознах се с мнозина като мен. Рядко се случваше да ги видя отново. Животът на улицата е кратък. Хората те гледат с погнуса, дори и тия, дето ти дават милостиня, но това е нищо в сравнение с омерзението, което човек изпитва към себе си. То е като да живееш затворен в ходещ труп, труп, който усеща глад, който вони и отказва да умре. Сегиз-тогиз Фумеро и хората му ме арестуваха и ме обвиняваха, че съм извършил някаква абсурдна кражба, или че съм задявал момиченца на излизане от някое училище на монахини. Още един месец в затвора Модело, още бой — и хайде пак на улицата. Така и не разбрах какъв е смисълът на тия фарсове. Очевидно за полицията беше удобно да разполага с контингент от заподозрени, на които да слага ръка в случай на нужда. При една от срещите си с Фумеро, който вече бе станал доста уважавана фигура, го попитах защо просто не ме е убил, както направи с останалите. Той се изсмя и ми каза, че има по-лоши неща от смъртта. Никога не убивал доносник, рече. Оставял го жив да изгние.

— Фермин, вие не сте доносник. Всеки на ваше място би сторил същото. Вие сте най-добрият ми приятел.

— Не заслужавам приятелството ви, Даниел. Вие с баща ви ми спасихте живота и сега моят живот ви принадлежи. Каквото мога да направя за вас двамата, ще го направя. В деня, в който ме измъкнахте от улицата, Фермин Ромеро де Торес се роди отново.

— Това не е истинското ви име, нали?

Фермин поклати глава.

— Видях го на един плакат на арената за корида. Другото ми име е погребано. Човекът, който живееше преди в тия кости, умря, Даниел. Понякога се връща — в кошмарите ми. Но вие ми показахте как да бъда друг човек и ми дадохте една причина да заживея отново — моята Бернарда.

— Фермин…

— Не казвайте нищо, Даниел. Само ми простете, ако можете.

Прегърнах го мълчаливо и го оставих да се наплаче. Хората ни зяпаха изпод вежди, а аз им отвръщах с унищожителен поглед.

Не след дълго престанаха да ни обръщат внимание. По-късно, докато изпращах Фермин до пансиона му, моят приятел си възвърна гласа.

— Това, което ви разказах днес… моля ви, не казвайте на Бернарда…

— Нито на Бернарда, нито на когото и да е. Нито дума, Фермин.

На раздяла си стиснахме ръце.

[1] Град в Испания, столица на едноименна провинция. — Бел.прев. ↑

[2] В мислите си (Лат.) — Бел.прев. ↑

[3] Тапа — лека закуска или аперитив, които се сервира към питие. — Бел.прев. ↑

[4] Анимационен герой, появил се за пръв път във филма „Пинокио“ (1940) на Уолт Дисни. — Бел.прев. ↑

[5] Томас де Торкемада (1420–1498) — испански доминиканец и Велик инквизитор; името му е станало нарицателно за фанатизъм и жестокост. — Бел.прев. ↑

37

Цяла нощ не мигнах. Лежах на кревата със запалена лампа и се взирах в моята шикозна писалка „Монблан“, с която не бях писал от години — тя полека се бе превърнала в най-добрия чифт ръкавици, който някога е бил даван на човек без ръце. Неведнъж се изкушавах да отида до апартамента на семейство Агилар и, по липса на по-добър термин, да се предам, но след дълъг размисъл реших, че ако в ранно утро се втурна в бащиния дом на Беа, това с нищо няма да подобри ситуацията. Призори умората и объркването ми помогнаха да намеря отново пословичния си егоизъм и аз побързах да се убедя, че ще е най-добре да оставя водите да си текат; с времето щяха да отмият неприязънта.

Утрото премина със слабо оживление в книжарницата — обстоятелство, от което се възползвах, за да дремя на крак с грацията и баланса на фламинго, според описанието на баща ми. По пладне, както се бях уговорил с Фермин предната вечер, се престорих, че излизам да се поразходя, а Фермин заяви, че има час в амбулаторията, за да му свалят няколко шева. Доколкото можах да преценя, баща ми преглътна и двете лъжи. От мисълта, че го мамя системно, бях започнал да чувствам душата си окаляна; така казах и на Фермин към средата на предобеда, когато баща ми излезе да изпълни една поръчка.

— Даниел, взаимоотношенията баща-син се крепят на хиляди малки благородни лъжи. Подаръците на тримата влъхви, феята на млечните зъбчета, най-достойният печели, и прочие, и прочие. Това е просто още една лъжа. Не се чувствайте виновен.

Когато настъпи подходящият момент, излъгах отново и се отправих към дома на Нурия Монфорт, чийто допир и ухание пазех отпечатани в съкровените кътчета на паметта си. Пласа де Сан Фелипе Нери бе завзета от ято гълъби, които си почиваха на паважа. Бях очаквал да намеря Нурия Монфорт на пейката, в компанията на нейната книга, но площадът беше пуст. Пресякох паважа под бдителното око на дузина гълъби и напразно се огледах за Фермин, дегизиран като Бог знае какво — бе отказал да ми разкрие хитроумния си план. Влязох в сградата и видях, че името на Микел Молинер все още е на пощенската кутия. Зачудих се дали това да бъде първото слабо място в историята на Нурия Монфорт, което щях да й посоча. Докато се изкачвах по стълбите в сумрака, почти се надявах да не я заваря вкъщи. Никой не съчувства на един измамник както онзи, който се намира в неговото положение. Когато стигнах до площадката на четвъртия етаж, поспрях за миг, за да събера смелост и да съчиня някакво извинение, с което да оправдая визитата си. Радиото на съседката все така тътнеше от другата страна на площадката; този път предаваше една игра, в която участниците проверяваха религиозните си знания. Играта се казваше „Да си припомним“ и всеки вторник по обед държеше наелектризирана цяла Испания.

А сега, за пет точки, кажете ни, Бартоломе, в какъв облик се явява лукавият пред мъдреците от скинията в притчата за архангела и кратуната в Книгата на Иисус Навин?

а) козле,

б) продавач на делви,

в) акробат с маймуна.

Под взрива от аплодисменти, който изригна от публиката в студиото на Националното радио, застанах решително пред вратата на Нурия Монфорт и натиснах звънеца в продължение на няколко секунди. Заслушах се в ехото, което се разнесе във вътрешността на апартамента, и въздъхнах от облекчение. Тъкмо се канех да си тръгна, когато чух стъпки, които се приближаваха към вратата, и една сълза от светлина озари отвора на шпионката. Усмихнах се. Чух как ключът се превъртя в ключалката и дълбоко поех въздух.

38

— Даниел — промълви тя, усмихвайки се срещу светлината.

Синкавият дим от цигарата забулваше лицето й. Устните й пламтяха в тъмночервено; те бяха влажни и оставяха подобни на кръв следи по филтъра на цигарата, която държеше между показалеца и безименния си пръст. Има хора, които запомняш, и други, които сънуваш. За мен Нурия Монфорт бе като мираж, чиято достоверност не поставяш под съмнение, а просто го следваш, докато се стопи безследно или те погуби. Последвах я до тясната, сумрачна стая, където се намираха бюрото й, книгите и онази колекция от моливи, наредени като случаен акт на симетрия.

— Мислех, че няма да те видя отново.

— Съжалявам, че ви разочаровах.

Тя седна на стола до бюрото си, кръстоса крака и се облегна назад. Откъснах очи от шията й и се съсредоточих върху едно петно от влага на стената. Отидох до прозореца и набързо огледах площада. От Фермин нямаше и следа. Чувах как Нурия Монфорт диша зад гърба ми, усещах погледа й. Заговорих, без да отделям очи от прозореца.

— Преди няколко дни един мой добър приятел откри, че управителят, отговарящ за стария апартамент на семейство Фортуни-Каракс, е изпращал кореспонденцията си до една пощенска кутия на името на адвокатска кантора, която очевидно не съществува. Същият приятел установи, че човекът, който от години е събирал пратките от тази пощенска кутия, е използвал вашето име, госпожо Монфорт…

— Млъкни.

Обърнах се и я видях как се отдръпна в сенките.

— Съдиш ме, без да ме познаваш — рече тя.

— Щом е така, помогнете ми да ви опозная.

— На кого си разказал тези неща? Кой друг знае това, което току-що ми каза?

— Повече хора, отколкото бихте помислили. Полицията ме следи от доста време.

— Фумеро?

Кимнах. Стори ми се, че ръцете й треперят.

— Не знаеш какво си направил, Даниел.

— Ами вие ми кажете — отвърнах с твърдост, каквато не усещах.

— Мислиш, че само защото случайно си попаднал на една книга, имаш правото да се месиш в живота на хора, които не познаваш, в неща, които не разбираш и които не ти принадлежат.

— Вече ми принадлежат, независимо дали искам, или не.

— Не знаеш какво говориш.

— Бях в къщата на семейство Алдая. Зная, че Хорхе Алдая се крие там. Зная, че именно той е убил Каракс.

Тя дълго се взира в мен, като внимателно подбираше думите си.

— Фумеро знае ли това?

— Нямам представа.

— Трябваше да разбереш. Проследи ли те Фумеро до тази къща?

Гневът, който пламтеше в очите й, просто ме изгаряше. Бях влязъл в дома й в ролята на обвинител и съдия, но с всеки изминал миг се чувствах като обвиняем.

— Не ми се вярва. А вие знаехте ли? Знаели сте, че Алдая е убил Жулиан и се крие в онази къща… Защо не ми казахте?

Тя се усмихна горчиво.

— Нищо не разбираш, нали?

— Разбирам, че излъгахте, за да защитите човека, убил онзи, когото наричате ваш приятел. Разбирам, че от години прикривате това престъпление, предпазвайки един човек, чиято единствена цел е да заличи всяка следа от съществуването на Жулиан Каракс, и за да я постигне, даже гори книгите му. Разбирам, че ме излъгахте за съпруга си, който не е в затвора, а очевидно не е и тук. Това е, което разбирам.

Нурия Монфорт бавно поклати глава.

— Върви си, Даниел. Напусни този дом и повече не се връщай. Вече направи достатъчно.

Тръгнах към вратата, като я оставих в трапезарията. Спрях се по средата на разстоянието и погледнах назад. Нурия Монфорт се бе свлякла на пода с гръб към стената. Престорената й непоколебимост беше рухнала.

Пресякох Пласа де Сан Фелипе Нери, забол поглед в земята. Носех със себе си болката, която бях получил от устните на тази жена, болка, за която вече се чувствах отговорен, макар че не проумявах как и защо. „Не знаеш какво си направил, Даниел.“ Исках само да се махна по-далече оттам. Когато минах покрай църквата, едва забелязах присъствието на мършавия свещеник с голям нос, застанал на прага с требник и броеница. Той ме благослови с пестелив жест.

39

Върнах се в книжарницата почти четирийсет и пет минути по-късно от обещаното. Когато ме видя, баща ми се намръщи неодобрително и погледна часовника.

— На това ли му викаш точност? Знаехте, че трябва да отида да посетя един клиент в Сан Кугат[1], а ме оставихте тук съвсем сам.

— Ами Фермин? Още ли не се е прибрал?

Баща ми поклати глава с онова нетърпение, което сякаш го поглъщаше, когато бе в лошо настроение.

— Впрочем, има едно писмо за теб. Оставих ти го до касата.

— Татко, прощавай, но…

Той махна с ръка в знак да си спестя извиненията, въоръжи се с шлифер и чадър и излезе през вратата, без да се сбогува. Тъй като го познавах, предположих, че ядът му ще се изпари, още преди да е стигнал до гарата. Това, което ме озадачаваше, бе отсъствието на Фермин. Бях го видял на Пласа де Сан Фелипе Нери, дегизиран като свещеник от комична пиеса, където чакаше Нурия Монфорт да изскочи панически от дома си и да го отведе до самото сърце на загадката. Междувременно моята вяра в тази стратегия бе станала на пух и прах. Представях си, че ако Нурия Монфорт наистина излезе на улицата и Фермин я проследи, вероятно ще се озове в аптеката или в хлебарницата. Велик план, няма що! Приближих се до касата, за да хвърля един поглед на писмото, което бе споменал баща ми. Пликът беше бял и правоъгълен като надгробна плоча, а на мястото на разпятието имаше щемпел, който окончателно съкруши духа ми, и без това пострадал през тоя ден.

ВОЕННО ПРАВИТЕЛСТВО НА БАРСЕЛОНА

НАБОРНА КОМИСИЯ

— Алилуя — промърморих аз.

Знаех какво съдържаше пликът, без да е нужно да го отварям, но все пак го отворих, просто за да се повъргалям още малко в нещастието си. Писмото беше лаконично, два абзаца от онази проза — нещо средно между пламенна прокламация и оперетна ария, — която характеризира военния епистоларен жанр. Известяваха ме, че в срок от два месеца аз, Даниел Семпере Мартин, ще имам честта и гордостта да изпълня най-светия и поучителен дълг, който животът може да предложи на един иберийски мъж: да служа на родината и да нося униформата на националния кръстоносен поход в защита на духовната цитадела на Запада. Надявах се, че поне Фермин ще съумее да открие нещо забавно в цялата работа и да ни поразсмее с неговата стихотворна версия на „Падането на юдео-масонския заговор“. Два месеца. Осем седмици. Шейсет дни. Винаги можех да разделя времето на секунди и така да получа километрична цифра. Оставаха ми пет милиона и сто осемдесет и четири хиляди секунди свобода. Може би дон Федерико, който според баща ми бе в състояние да измайстори даже „Фолксваген“, щеше да ми направи часовник със спирачки. Може би някой щеше да ми обясни как да наредя така нещата, че да не изгубя Беа завинаги. Когато чух камбанката на вратата, реших, че Фермин се връща, най-сетне убеден, че нашите детективски усилия са просто безвкусна шега.

— Ей го и престолонаследникът, който бди над своя замък, както си му е редът, па макар и с погребална физиономия. Я се поразвесели, момко, че приличаш на настъпена жаба — каза Густаво Барсело. Беше пременен с палто от камилска вълна и размахваше като кардиналска митра бастун от слонова кост, който съвсем не му бе нужен. — Няма ли го баща ти, Даниел?

— Съжалявам, дон Густаво. Отиде да посети един клиент и предполагам, че няма да се върне преди…

— Отлично. Защото не съм дошъл при него, пък и ще е по-добре той да не чуе онова, което имам да ти кажа.

Намигна ми, докато си сваляше ръкавиците и оглеждаше книжарницата равнодушно.

— Ами нашият колега Фермин? Някъде наблизо ли е?

— Изчезнал по време на акция.

— Вероятно прилага дарбите си за разрешаването на случая Каракс, а?

— Телом и духом. Последния път, когато го видях, носеше расо и раздаваше благословията urbi et orbi[2].

— Дааа… Моя е вината, че ви подкокоросах. Де да си бях държал езика зад зъбите.

— Струвате ми се угрижен. Случило ли се е нещо?

— Не точно. Или по-скоро да, в известен смисъл.

— Какво искахте да ми разкажете, дон Густаво?

Книжарят кротко ми се усмихна. Обичайното му надменно изражение и салонна арогантност се бяха изпарили. Стори ми се, че долавям на тяхно място известна сериозност, лека предпазливост и немалка загриженост.

— Тази сутрин се запознах с дон Мануел Гутиерес Фонсека, петдесет и деветгодишен ерген, работил в градската морга на Барселона от 1924 г. Трийсет години служба на прага на мрака. Фразата е негова, не моя. Дон Мануел е кавалер от старата школа — вежлив, приятен и услужлив. От петнайсет години насам живее на улица „Сениса“ в стая под наем; дели я с дванайсет папагалчета, които са се научили да тананикат погребалния марш. Има абонаментна карта за операта. Обича Верди и Доницети. Каза ми, че в неговата работа важното е да се спазва правилникът. Правилникът предвижда всичко, особено в случаите, когато човек не знае какво да прави. Преди петнайсет години дон Мануел отворил един брезентов чувал, донесен от полицията, и намерил в него най-добрия си приятел от детинство. Останалата част от тялото пристигнала в отделна чанта. Сдържайки чувствата си, дон Мануел спазил правилника.

— Искате ли кафе, дон Густаво? Нещо сте пребледнял.

— Да, моля.

Отидох да взема термоса и му налях чаша кафе с осем бучки захар. Изпи я на един дъх.

— Така по-добре ли е?

— Приблизително. Та, както казвах, именно дон Мануел бил на смяна в деня, когато донесли тялото на Жулиан Каракс в отдела за аутопсии през септември 1936 г. Разбира се, дон Мануел не помнеше името, но един преглед на архивите и дарение от двайсет дуро, прибавени към пенсионния му фонд, забележително опресниха паметта му. Следваш ли ми мисълта?

Кимнах, почти в транс.

— Дон Мануел си спомня всички подробности от оня ден, защото, както сам ми каза, това бил един от малкото случаи, когато нарушил правилника. Според твърденията на полицията трупът бил намерен в една малка уличка в квартала Равал, малко преди съмване. Тялото било докарано в моргата в средата на предобеда. Открили у него само една книга и паспорт, който идентифицирал мъжа като Жулиан Фортуни Каракс, роден в Барселона през 1900 г. Паспортът имал печат от граничния пункт на Ла Хункера, от който ставало ясно, че Каракс е влязъл в страната месец по-рано. Причината за смъртта очевидно била рана от куршум. Дон Мануел не е лекар, но с времето се е научил какво да търси. Според неговата преценка изстрелът, точно над сърцето, е бил от упор. Благодарение на паспорта успели да открият господин Фортуни, бащата на Каракс, който още същата вечер отишъл в моргата да идентифицира трупа.

— Дотук всичко съвпада с разказа на Нурия Монфорт.

Барсело кимна.

— Така е. Има обаче нещо, което Нурия Монфорт не ти е казала — че той, моят приятел дон Мануел, като усетил, че полицията явно не проявява голям интерес към случая, и щом видял името на покойника върху книгата, намерена в джоба на трупа, решил да вземе инициативата в свои ръце. Още същия следобед, докато чакали да дойде господин Фортуни, дон Мануел се обадил в издателството.

— Според Нурия Монфорт служителят позвънил в издателството три дена по-късно, когато тялото вече било погребано в общ гроб.

— Дон Мануел твърди, че позвънил още същия ден, когато докарали тялото в моргата. Казва, че разговарял с млада жена, която му благодарила за обаждането. Дон Мануел си спомня, че донякъде го шокирало държането на младата дама. Според собствените му думи, „тя като че ли вече знаеше“.

— Ами господин Фортуни? Вярно ли е, че отказал да идентифицира сина си?

— Това най-много ме заинтригува. Дон Мануел казва, че привечер се появил един разтреперан човечец, придружаван от двама полицаи. Това бил господин Фортуни. Според дон Мануел едничкото, с което никога не свикваш, е моментът, когато най-близките идват да разпознаят тялото на някой любим човек. Такава ситуация на никого не пожелавал, рече ми. Най-лошото според него е, когато покойникът е млад и трябва да го идентифицират родителите му или човекът, за когото неотдавна се е оженил. Дон Мануел добре си спомня господин Фортуни. Казва, че когато пристигнал в моргата, едва се държал на краката си, плачел като дете и двамата полицаи трябвало да го крепят отстрани. Не спирал да стене: „Какво са направили със сина ми? Какво са направили със сина ми?“

— Успял ли е да види тялото?

— Дон Мануел ми каза, че бил на път да предложи на полицаите да прескочат обичайната процедура. Това е единственият случай, при който му хрумнало да оспори правилника. Трупът бил в лошо състояние. Вероятно бил мъртъв повече от двайсет и четири часа, когато се озовал в моргата, а не от сутринта на същия ден, както твърдяла полицията. Мануел се боял, че когато дребничкият старец го видел, щял направо да рухне. Господин Фортуни не спирал да повтаря, че това не може да бъде, че неговият Жулиан не може да е мъртъв… Тогава дон Мануел дръпнал савана, който покривал тялото, и двамата полицаи формално попитали Фортуни дали това е неговият син Жулиан.

— И?

— Господин Фортуни сякаш онемял. Взирал се в трупа почти цяла минута, после се обърнал и си тръгнал.

— Тръгнал си?

— И то с голяма бързина.

— Ами полицията? Не са ли го спрели? Нали е трябвало да идентифицира трупа?

Барсело се усмихна дяволито.

— На теория. Дон Мануел обаче си спомня, че в стаята имало още някой — трети полицай, който влязъл тихомълком, докато другите двама подготвяли господин Фортуни. Третият наблюдавал сцената, без да обели дума, облегнат на стената с цигара в уста. Дон Мануел си го спомня, защото когато му казал, че правилникът строго забранява да се пуши в моргата, един от полицаите му направил знак да си мълчи. Според дон Мануел, веднага щом господин Фортуни си тръгнал, третият полицай се приближил, хвърлил един поглед на тялото и се изплюл в лицето му. После задържал паспорта и наредил трупът да бъде изпратен в Монжуик, за да бъде погребан в общ гроб на разсъмване.

— Това просто няма смисъл.

— Така си помислил и дон Мануел. Най-вече защото цялата работа изобщо не отговаряла на правилника. „Но ние не знаем кой е този човек“ — казал той. Полицаите не му отговорили. Разгневен, дон Мануел ги упрекнал: „А може би вие знаете твърде добре? Защото за всеки е ясно, че този човек е мъртъв поне от един ден“. Очевидно дон Мануел се позовавал на правилника и съвсем не бил глупак. По неговите думи, когато чул протестите му, третият полицай се приближил до него, погледнал го право в очите и го попитал дали иска да се присъедини към покойника в последния му път. Дон Мануел бил потресен. Мъжът имал налудничав поглед и служителят дори за миг не се усъмнил, че говори сериозно. И тъй, нашият приятел замънкал, че просто се опитва да спази правилника, че никой не знае кой е покойникът и затова още не може да бъде погребан. „Човекът е този, който аз кажа, че е“ — отвърнал полицаят. После взел формуляра от регистъра и го подписал, с което обявил случая за приключен. Дон Мануел казва, че никога няма да забрави тоя подпис, защото, през годините на войната, пък и дълго време след нея щял да го открива на десетки формуляри и смъртни актове на тела, които пристигали незнайно откъде и които никой не успявал да идентифицира…

— Инспектор Франсиско Хавиер Фумеро…

— Гордост и опора на Централната дирекция на полицията. Разбираш ли какво означава това, Даниел?

— Че от самото начало удряме наслуки.

Барсело взе шапката и бастуна си и тръгна към вратата, като мърмореше под нос.

— Не, означава, че ударите тепърва ще започнат.

[1] Град на 5 км западно от Барселона. — Бел.прев. ↑

[2] На града [Рим] и на света (Лат.) — Бел.прев. ↑

40

Цял следобед се взирах в злокобната повиквателна, докато чаках признаци на живот от Фермин. Половин час след обичайното време, в което затваряхме книжарницата, той все още беше в неизвестност. Вдигнах телефона и се обадих в пансиона на улица „Хоакин Коста“. Отговори ми дона Енкарна с глас, който леко се заплиташе — явно беше пила. Каза, че не е виждала Фермин от сутринта.

— Ако не се върне до половин час, ще получи студена вечеря, че то това не е хотел „Риц“. Нищо не му се е случило, нали?

— Не се тревожете, доня Енкарна. Трябваше да изпълни една поръчка и сигурно се е забавил с нея. В случай, че го видите, преди да си легнете, ще ви бъда безкрайно благодарен, ако му кажете да ми се обади. Аз съм Даниел Семпере, съседът на вашата приятелка Мерседитас.

— Разбира се, но трябва да ви предупредя, че в осем и половина се пъхам под юргана.

Веднага след това се обадих в дома на Барсело, като се надявах, че Фермин може да се е отбил там, за да опразни долапа на Бернарда или да я отнесе в стаята за гладене. Дори и през ум не ми беше минало, че Клара би могла да вдигне телефона.

— Даниел, каква изненада!

И аз това казвам, помислих си. После, говорейки със заобикалки, достойни за учителя дон Анаклето, споменах причината за обаждането си, но съвсем между другото, като нещо незначително.

— Не, Фермин не е наминавал днес. И Бернарда беше с мен целия следобед, тъй че щях да знам. Всъщност говорехме за теб, знаеш ли?

— Ех, какъв скучен разговор ще да е било.

— Бернарда казва, че много си се разхубавил, че вече си цял мъж.

— Взимам много витамини.

Продължително мълчание.

— Даниел, мислиш ли, че някой ден бихме могли пак да станем приятели? Колко години трябва да минат, за да ми простиш?

— Вече сме приятели, Клара, и няма за какво да ти прощавам. Ти го знаеш.

— Чичо ми казва, че все още разследваш случая на Жулиан Каракс. Защо не се отбиеш някой ден на чай да ми разправиш последните новости? Аз също имам какво да ти разкажа.

— Някой от тия дни ще мина, обещавам.

— Аз ще се омъжа, Даниел.

Вторачих се в слушалката. Имах чувството, че краката ми са потънали в пода, или че аз самият съм се смалил с няколко сантиметра.

— Даниел, там ли си?

— Да.

— Изненадан си.

Преглътнах слюнка, която ми се стори като железобетон.

— Не. По-скоро ме изненадва това, че не си се омъжила досега. Не може да са ти липсвали кандидати. Кой е щастливецът?

— Не го познаваш. Казва се Хакобо. Приятел е на чичо ми Густаво. Директор на Националната банка на Испания. Запознахме се на един оперен рецитал, организиран от чичо ми. Хакобо е голям почитател на операта. По-възрастен е от мен, но сме много добри приятели, а всъщност това е важното, не мислиш ли?

Устата ми пламна от злоба, но си прехапах езика. Имаше вкус на отрова.

— Разбира се… Е, нищо, честито.

— Никога няма да ми простиш, нали, Даниел? За теб винаги ще бъда Клара Барсело, предателката.

— За мен винаги ще бъдеш Клара Барсело, точка. Това го знаеш не по-зле от мен.

Последва още едно мълчание — от ония, през които на човек неусетно му никнат бели коси.

— Ами ти, Даниел? Фермин казва, че имаш много красива приятелка.

— Сега трябва да те оставя, Клара, че тъкмо влиза един клиент. Тая седмица ще ти се обадя и ще се уговорим да дойда на чай. Поздравления още веднъж.

Затворих телефона и въздъхнах.

Баща ми се върна от посещението при клиента доста унил и без настроение за разговор. Приготви вечерята, докато аз слагах масата, без дори да ме попита за Фермин или да се поинтересува как е минал денят в книжарницата. Вечеряхме, заболи поглед в чиниите си, като се криехме зад брътвежа на новините по радиото. Баща ми почти не хапна. Само разбъркваше воднистата, безвкусна супа с лъжицата, сякаш търсеше злато на дъното на чинията.

— Нищо не си куснал — казах му.

Баща ми сви рамене. Радиото продължаваше да ни обстрелва с глупости. Той стана и го изключи.

— Какво пишеше в писмото от армията? — попита той накрая.

— Трябва да отида войник до два месеца.

Лицето му сякаш се състари с десет години.

— Барсело казва, че ще потърси някои връзки, за да ме прехвърлят във Военното правителство на Барселона след първоначалното обучение. Дори ще мога да си идвам да спя у дома — добавих аз.

Баща ми анемично кимна в отговор. За мен бе мъчително да издържа на погледа му, затова станах да разтребя масата. Той остана седнал, с разсеян поглед, подпрял брадичката си с ръце. Тъкмо се канех да измия чиниите, когато отвън проехтяха стъпки. Твърди, забързани стъпки, които сякаш наказваха стълбите и носеха страшно предупреждение. Вдигнах очи и се спогледахме с баща ми. Стъпките спряха на нашата площадка. Баща ми се надигна разтревожен. Секунда по-късно някой заудря по вратата и чухме гневен, кънтящ глас, който ми се стори смътно познат.

— Полиция! Отворете!

Хиляда кинжала пронизаха мислите ми. Нов залп от удари разтърси вратата. Баща ми отиде до прага и повдигна капачето на шпионката.

— Какво искате по това време?

— Отваряйте вратата или ще я съборим с ритници, господин Семпере. Не ме карайте да повтарям.

Познах гласа на Фумеро и леден дъх скова сърцето ми. Баща ми ме погледна въпросително. Кимнах. Потискайки въздишката си, той отвори вратата. Силуетите на Фумеро и двамата му строги последователи се очертаваха в жълтеникавата светлина на площадката. Пепеляви марионетки в сиви шлифери.

— Къде е? — извика Фумеро, като грубо бутна баща ми встрани и си проправи път към трапезарията.

Баща ми се опита да го спре, но един от полицаите, който прикриваше гърба на инспектора, го сграбчи за ръката и го притисна към стената, държейки го със студената ефикасност на автомат, привикнал да върши тази работа. Беше същият тип, който бе следил Фермин и мен, същият, който ме държа, докато Фумеро пребиваше моя приятел пред приюта „Санта Лусия“, същият, който ме наблюдаваше преди няколко вечери. Хвърли ми празен, неразгадаем поглед. Пристъпих срещу Фумеро с цялото спокойствие, което бях способен да симулирам. Очите на инспектора бяха кървясали. Скорошна драскотина, поръбена със засъхнала кръв, пресичаше лявата му буза.

— Къде е?

— Кое?

Фумеро изведнъж погледна надолу и поклати глава, като мърмореше нещо под нос. Когато отново вдигна лице, устните му бяха изкривени в кучешка гримаса, а в ръката си стискаше револвер. Без да откъсва очи от моите, Фумеро удари с приклада вазата с увехнали цветя на масата. Вазата се пръсна на парчета, а водата и изсъхналите стъбла се разпиляха по покривката. Против волята си подскочих от уплаха. Баща ми викаше от вестибюла, уловен в здравата хватка на двамата полицаи. Почти не различавах думите му. Всичко, което бях способен да възприема, беше леденият натиск на дулото, тикнато в бузата ми, и мириса на барут.

— Не се ебавай с мен, лайненце, инак баща ти ще трябва да ти събира мозъка от пода. Чуваш ли ме?

Кимнах разтреперан. Фумеро силно притискаше дулото към бузата ми. Чувствах, че то се врязва в кожата ми, но не смеех дори да мигна.

— Питам те за последен път. Къде е?

Видях собственото си отражение в черните зеници на инспектора. Те бавно се свиха, когато той затегна петлето с палеца си.

— Не е тук. Не съм го виждал от обед. Това е истината.

Фумеро остана неподвижен почти половин минута, като мушкаше лицето ми с револвера и облизваше устните си.

— Лерма — нареди той. — Хвърлете един поглед.

Един от агентите побърза да инспектира апартамента. Баща ми напразно се бореше с третия полицай.

— Само да си ме излъгал и да го намерим в тая къща, кълна се, че ще счупя и двата крака на баща ти — прошепна Фумеро.

— Баща ми не знае нищо. Оставете го на мира.

— Ти си тоя, дето не знае с какво си играе. Но щом пипна приятелчето ти, край на играта. Няма съдии, няма болници, няма дявол. Тоя път лично ще се погрижа да го извадя от обращение. И ще го направя с най-голям кеф, повярвай ми. Бавничко, без да си давам зор. Можеш да му го кажеш, ако го видиш. Защото ще го намеря, ако ще да се е скрил вдън земя. А ти си следващият в списъка.

Агент Лерма отново се появи в трапезарията и размени поглед с Фумеро, като леко поклати глава. Инспекторът отпусна петлето и дръпна револвера.

— Жалко — рече Фумеро.

— В какво го обвинявате? Защо го търсите?

Фумеро ми обърна гръб и отиде до двамата полицаи, които по негов знак пуснаха баща ми.

— Ще си спомните за това — изплю баща ми.

Погледът на Фумеро се спря върху него. Баща ми инстинктивно направи крачка назад. Уплаших се, че посещението на инспектора едва сега е започнало, но Фумеро изведнъж поклати глава, закиска се под мустак и напусна апартамента без повече церемонии. Лерма го последва. Третият полицай, моят неизменен часовой, се спря за миг на прага. Погледна ме мълчаливо, сякаш искаше да ми каже нещо.

— Паласиос! — изрева Фумеро. Гласът му заглъхна в ехото на стълбището.

Паласиос сведе очи и изчезна през вратата. Излязох на площадката. Остриета от светлина се очертаваха под леко открехнатите врати на неколцина съседи, изплашените им лица надничаха в сумрака. Трите тъмни фигури на полицаите се изгубиха по стълбите надолу и гневният тропот от стъпките им стихна, отдръпна се като отровен прилив, който остави след себе си утайка от страх и мрак.

Наближаваше полунощ, когато на вратата отново се почука. Този път ударите бяха по-слаби, почти изплашени. Баща ми, който тъкмо почистваше с кислородна вода охлузената ми от револвера на Фумеро буза, замръзна на място. Спогледахме се. Последваха още три почуквания.

За миг помислих, че това е Фермин, че може би е наблюдавал целия инцидент, спотаен в някой тъмен ъгъл на стълбището.

— Кой е там? — попита баща ми.

— Дон Анаклето, господин Семпере.

Баща ми въздъхна. Отворихме вратата и се озовахме срещу учителя, по-блед от когато и да било.

— Какво има, дон Анаклето? Добре ли сте? — попита баща ми, като му направи път да мине.

Учителят държеше сгънат вестник. Единственото, което успя да направи, бе да ни го подаде с ужасен поглед. Хартията беше още топла, а мастилото — мокро.

— Това е сутрешното издание — смотолеви дон Анаклето. — Шеста страница.

Вниманието ми привлякоха най-напред двете снимки под заглавието. На първата се мъдреше Фермин, по-пълен и с повече коса, навярно с петнайсет или двайсет години по-млад. Втората показваше лицето на една жена със склопени очи и кожа като мрамор. Трябваха ми няколко секунди, за да я позная, защото бях свикнал да я виждам в полумрак.

СКИТНИК УБИВА ЖЕНА ПОСРЕД БЯЛ ДЕН

Барселона/Информационна агенция

Полицията търси скитника, който този следобед уби с хладно оръжие Нурия Монфорт Масдедеу, жителка на Барселона.

Престъплението е извършено към средата на следобеда в квартал Сан Хервасио, където жертвата била нападната от скитника без видим мотив. Според Централна дирекция на полицията, той явно я е следял по причини, които още не са изяснени.

Както изглежда, убиецът Антонио Хосе Гутиерес Алкайете, на петдесет и една години, родом от Виля Инмунда, провинция Касерес, е добре известен престъпник с обширно досие от душевни болести, който преди шест години е избягал от затвора Модело и досега успява да се укрие от властите, като приема различни самоличности. В момента на престъплението бил облечен с расо. Въоръжен е и полицията го описва като твърде опасен. Все още не е известно дали жертвата и убиецът са се познавали, макар че според източници на Централна дирекция на полицията всичко сочи към такава хипотеза; мотивът за престъплението също не е известен. Жертвата е намушкана шест пъти в корема, шията и гърдите. Нападението, извършено близо до едно училище, било видяно от неколцина ученици, които алармирали своите учители, а те на свой ред повикали полицията и Бърза помощ. Според полицейския доклад, смъртта настъпила вследствие на многобройните рани. Жертвата била обявена за мъртва при постъпването си в Клиниката на Барселона в 18:15.

41

През целия ден нямахме вести от Фермин. Баща ми настоя да отворим книжарницата както винаги и да представим на света фасада, показваща, че сме невинни и всичко си е постарому. Полицията бе сложила на пост един агент пред стълбището, а друг наблюдаваше Пласа де Санта Ана, подслонил се под портала на църквата като новоизлюпен светец. Гледахме ги как зъзнат от студ под силния дъжд, които валеше от зори, пъхнали ръце в джобовете на шлиферите си; с напредването на деня парата от дъха им ставаше все по-прозрачна. Неколцина съседи минаха покрай книжарницата, поглеждайки крадешком през витрината, но нито един купувач не се осмели да влезе.

— Мълвата сигурно вече се е разнесла — рекох.

Баща ми само кимна. Цяла сутрин не бе ми казал и една дума, изразяваше се само с жестове. Страницата с новината за убийството на Нурия Монфорт лежеше на тезгяха. На всеки двайсет минути той отиваше до нея и я препрочиташе с непроницаемо изражение. През целия ден трупаше гняв в себе си, без да му дава израз.

— Колкото и да четеш тази статия, тя няма да се превърне в истина — казах му аз.

Баща ми вдигна очи и ме изгледа сурово.

— Ти познаваше ли тази жена? Нурия Монфорт?

— Разговарял съм с нея няколко пъти.

Лицето на Нурия Монфорт бе обсебило мислите ми. От моята неискреност чак ми се гадеше. Още ме преследваха нейният мирис, докосването на устните й, образът на онова безупречно подредено бюро и очите й — тъжни и мъдри. „Няколко пъти.“

— Защо трябваше да разговаряш с нея? Какво общо имаше тя с теб?

— Беше стара приятелка на Жулиан Каракс. Посетих я, за да я разпитам какво си спомня за него. Това е всичко. Тя беше дъщеря на Исаак, пазителя. Той ми даде адреса й.

— Фермин познаваше ли я?

— Не.

— Как можеш да си сигурен в това?

— А ти как можеш да се съмняваш в него и да вярваш на тия лъжи? Фермин знаеше за тази жена само онова, което аз съм му разказал.

— И затова ли я е следял?

— Да.

— Защото ти си го помолил.

Не казах нищо. Баща ми въздъхна.

— Ти не разбираш, татко.

— Дума да няма. Не разбирам нито теб, нито Фермин, нито…

— Татко, всичко, което знаем за Фермин, показва, че това, дето го пише тук, е невъзможно.

— И какво всъщност знаем за Фермин, а? Първо на първо, оказва се, че дори не сме знаели истинското му име.

— Грешиш по отношение на него.

— Не, Даниел. Ти си този, който греши, и то в много неща. Кой ти е заръчал да се ровиш в живота на хората?

— Свободен съм да разговарям с когото си искам.

— Предполагам, че се чувстваш свободен и от последиците.

— Да не би да намекваш, че съм отговорен за смъртта на тая жена?

— Тая жена, както я наричаш, е имала име и фамилия, и ти си я познавал.

— Няма нужда да ми го припомняш — отвърнах със сълзи на очи.

Баща ми ме изгледа печално, клатейки глава.

— Мили Боже, дори не искам да си мисля как ли се чувства бедният Исаак — промълви той сякаш на себе си.

— Не съм виновен, че тя е мъртва — отроних едва чуто, като си мислех, че ако го повтарям достатъчно дълго, накрая може и да го повярвам.

Баща ми отиде в задната стая, като все така клатеше глава.

— Ти знаеш за какво си отговорен и за какво не си, Даниел. Понякога ми се струва, че вече не зная кой си.

Грабнах шлифера си и избягах на улицата, под дъжда, където никой не ме познаваше и не би могъл да ми разгадае душата.

Вървях безцелно, предал се на ледения дъжд. Крачех с наведена глава, влачейки със себе си образа на Нурия Монфорт, безжизнена, просната върху студената мраморна плоча, с тяло, осеяно с прободни рани. С всяка крачка градът около мен сякаш се стопяваше. Когато стигнах едно кръстовище на улица „Фонтанеля“, не спрях да погледна светофара. Едва когато силен порив на вятъра ме блъсна в лицето, се обърнах и видях стена от метал и светлина, която летеше към мен с голяма скорост. В последния момент един минувач зад гърба ми ме дръпна назад и ме откъсна от траекторията на автобуса. Взрях се в искрящото туловище, което профуча на сантиметри от лицето ми; сигурна смърт, отминала ме за част от секундата. Когато осъзнах какво всъщност е станало, минувачът, който ми бе спасил живота, вече се отдалечаваше по пешеходната пътека, престо един силует в сив шлифер. Останах закован на място, без дъх. През завесата на дъжда, която превръщаше всичко в мираж, забелязах, че моят спасител се е спрял на отсрещния тротоар и ме наблюдава под пороя. Беше третият полицай, Паласиос. Плътна стена от уличен трафик се плъзна между нас и когато погледнах отново, агент Паласиос вече не беше там.

Поех към дома на Беа, неспособен да чакам повече. Нужно ми бе да си припомня малкото добро, което носех у себе си, онова, което тя ми бе дала. Качих се тичешком по стълбите и спрях пред вратата на семейство Агилар, останал почти без дъх. Хванах мандалото и силно потропах три пъти. Докато чаках, се въоръжих със смелост и изведнъж осъзнах как изглеждам: прогизнал до мозъка на костите. Отметнах косата от челото си и си казах, че каквото има да става, вече е станало. Ако господин Агилар бе готов да ми счупи краката и да ми разбие лицето, колкото по-скоро, толкова по-добре. Похлопах отново и след малко чух стъпки, които се приближаваха към вратата. Шпионката се отвори донякъде. Тъмно, подозрително око се взря в мен.

— Кой е там?

Познах гласа на Сесилия, една от камериерките, които работеха при семейство Агилар.

— Даниел Семпере, Сесилия.

Шпионката се затвори и след няколко секунди се започна концертът от тракането на ключалките и резетата, които бронираха входа на жилището. Голямата врата бавно се отвори и аз бях приет от Сесилия, която бе с боне, униформа и свещник в ръка. Разтревоженото й изражение ми подсказа, че сигурно изглеждам като призрак.

— Добър ден, Сесилия. Тук ли е Беа?

Тя ме погледна неразбиращо. В познатия протокол на дома моето присъствие, което в последно време бе рядко и необичайно събитие, се свързваше единствено с Томас, стария ми училищен другар.

— Госпожица Беатрис не е тук…

— Излязла ли е?

Сесилия, която под престилката си носеше твърде плаха душа, само кимна.

— Знаеш ли кога ще се върне?

Камериерката сви рамене.

— Преди около два часа отиде с господин и госпожа Агилар на лекар.

— На лекар? Болна ли е?

— Не зная, млади господине.

— При какъв доктор отидоха?

— И това не зная, млади господине.

Реших да не мъча повече клетата камериерка. Отсъствието на родителите на Беа отвори пред мен други пътища за изследване.

— Ами Томас вкъщи ли е?

— Да, млади господине. Влезте, ще му кажа, че сте тук.

Влязох във вестибюла и зачаках. В други времена щях да отида направо в стаята на моя приятел, но толкова отдавна не бях идвал в тази къща, че се чувствах отново като чужд човек. Сесилия изчезна по коридора, обгърната в ореол от светлина, и ме изостави в мрака. Стори ми се, че чух гласа на Томас някъде далече, а после стъпки, които се приближаваха. Набързо скалъпих някакъв претекст, с който да оправдая пред приятеля си това неочаквано посещение. Ала фигурата, която се появи на прага на вестибюла, бе отново тази на Сесилия. Камериерката ме погледна съкрушено и насилената ми усмивка се стопи.

— Младият господин Томас казва, че е много зает и не може да ви приеме сега.

— Каза ли му кой съм? Даниел Семпере.

— Да, млади господине. Каза да ви предам да си вървите.

Усетих в стомаха си студ, от който чак дъхът ми секна.

— Съжалявам, млади господине — рече Сесилия.

Кимнах, без да зная какво да кажа. Камериерката отвори вратата на жилището, което до неотдавна бях смятал за мой втори дом.

— Иска ли младият господин чадър?

— Не, благодаря, Сесилия.

— Съжалявам, млади господине Даниел — повтори камериерката.

Усмихнах се немощно.

— Не се притеснявай, Сесилия.

Вратата се затвори и ме остави в сенките. Постоях няколко мига, после се повлякох надолу по стълбите. Дъждът плющеше все така неумолимо. Закрачих по улицата. На ъгъла се спрях и се обърнах за миг. Вдигнах поглед към апартамента на семейство Агилар. Силуетът на моя стар приятел Томас се изрязваше на прозореца на стаята му. Наблюдаваше ме, без да помръдне. Махнах му с ръка, но той не отвърна на поздрава ми. След няколко секунди се отдръпна навътре в стаята. Чаках почти пет минути с надеждата, че ще се появи отново, но напразно. Дъждът ми отне сълзите и аз си тръгнах, придружаван само от него.

42

На връщане към книжарницата минах покрай кино „Капитол“, където двама художници, застанали на скеле, гледаха безутешно как още неизсъхналият им плакат се разтича под проливния дъжд. Отдалече съзрях стоическата фигура на часовоя, встъпил на пост пред книжарницата. Когато наближих дюкяна на дон Федерико Флавиа, забелязах, че часовникарят е излязъл на прага да погледа пороя. По лицето му още личаха белезите от престоя в участъка. Беше облечен в безупречен сив вълнен костюм, а в ръката си държеше цигара, която не си бе дал труда да запали. Махнах му с ръка и той ми се усмихна в отговор.

— Какво имаш против чадърите, Даниел?

— Че какво може да бъде по-хубаво от дъжда, дон Федерико?

— Пневмонията. Хайде, влез, вече съм готов с твоята поправка.

Погледнах го неразбиращо. Дон Федерико се взираше в мен, все така усмихнат. Кимнах и го последвах в неговия приказен базар. Веднага щом влязохме вътре, ми подаде една малка кесия от амбалажна хартия.

— По-добре излез още сега, че онова плашило, дето наблюдава книжарницата, не е откъснало очи от нас.

Надникнах в кесията. Тя съдържаше малка книжка, подвързана с кожа. Требник. Същият требник, който Фермин държеше в ръцете си, когато го видях за последен път. Дон Федерико с тържествено кимване ме зарече да мълча, докато ме побутваше към улицата. Щом се озовах навън, той си възвърна засмяното изражение и повиши глас.

— И помни, че не бива да пресилваш ръчката, когато го навиваш, иначе пак ще се разхлаби, ясно ли е?

— Не се безпокойте, дон Федерико, и благодаря.

Отдалечих се с възел в стомаха, който се затягаше с всяка крачка. Когато минах край цивилния полицай, застанал на пост до книжарницата, му махнах за поздрав със същата ръка, с която държах кесията, получена от дон Федерико. Той я погледна с вял интерес. Шмугнах се в книжарницата. Баща ми все така стоеше прав зад тезгяха, сякаш не бе помръднал от мястото си, откакто бях излязъл. Погледна ме угрижено.

— Слушай, Даниел, онова, което казах преди…

— Не се тревожи. Имаше право.

— Целият трепериш…

Кимнах небрежно и видях, че отиде да потърси термоса. Възползвах се от това обстоятелство, за да се вмъкна в малката тоалетна до задната стая и да разгледам требника. Бележката на Фермин изпадна от него, пърхайки като пеперуда. Хванах я във въздуха. Съобщението бе написано на къс почти прозрачна цигарена хартия със съвсем ситни букви, тъй че трябваше да го държа срещу светлината, за да мога да го разчета.

Скъпи приятелю Даниел,

Не вярвайте на нито дума от онова, което казват вестниците за убийството на Нурия Монфорт. Както винаги, това е лъжа и измама. Аз съм здрав и читав и се крия на сигурно място. Не се опитвайте да ме намерите или да ми пращате съобщения. Унищожете тази бележка, веднага щом я прочетете. Няма нужда да я гълтате, просто я изгорете или я накъсайте на малки парченца. Ще намеря начин да се свържа с вас благодарение на моята находчивост — и на помощта на приятелски настроени посредници. Моля ви да предадете същината на това съобщение, закодирано и в пълна дискретност, на моята любима. Вие самият не правете нищо. Ваш приятел, третият човек,

ФРдТ

Тъкмо бях започнал да препрочитам бележката, когато някой почука на вратата на тоалетната с кокалчетата на пръстите си.

— Може ли да вляза? — попита един непознат глас.

Сърцето ми се преобърна. Като не знаех какво друго да сторя, смачках цигарената хартия на топче и го лапнах. Дръпнах веригата и докато водата се носеше с грохот през тръбите и казанчето, преглътнах хартиената топчица. Имаше вкус на восък и на сладкиш „Сугус“. Когато отворих вратата, се натъкнах на подлата усмивчица на полицая, който само допреди няколко секунди бе стоял пред книжарницата.

— Извинявайте. Не знам дали е от това, че цял ден слушам тоя дъжд, но трябва да отида по нужда, да не кажа друго нещо…

— Ама разбира се — рекох аз, като му направих път. — Заповядайте.

— Много ви благодаря.

Агентът, който на светлината на голата електрическа крушка ми заприлича на дребна невестулка, ме изгледа от глава до пети. Калният му поглед се спря върху требника в ръцете ми.

— Просто не мога да си свърша работата, ако нямам нещо за четене — поясних аз.

— И при мен е същото. А после разправят, че испанецът не чете. Ще ми го заемете ли?

— Върху казанчето ще намерите последния брой на „Награда на критиката“ — пресякох го аз. — Няма грешка.

Отдалечих се, без да губя самообладание, и се присъединих към баща ми, който тъкмо ми наливаше чаша кафе с мляко.

— Какво прави тоя тук?

— Закле ми се, че всеки момент ще напълни гащите. Какво можех да направя?

— Да го оставиш на улицата, хем щеше и да се постопли.

Баща ми се начумери.

— Ако нямаш нищо против, ще се кача горе.

— Разбира се, че нямам. И си облечи сухи дрехи, че да не пипнеш някоя пневмония.

Апартаментът беше студен и тих. Отидох в стаята си и надникнах през прозореца. Вторият часовой все още беше там долу, пред портата на църквата „Санта Ана“. Свалих подгизналите си дрехи и навлякох дебела пижама и един халат, който бе принадлежал на дядо ми. Проснах се на леглото, без да си правя труда да паля лампата, и се оставих на мрака и на звука от дъжда по прозорците. Затворих очи и се опитах да извикам в съзнанието си образа на Беа, допира и уханието й. Предната нощ изобщо не бях мигнал и сега умората бързо ме надви. В сънищата ми закачулената, неясна като пара фигура на смъртта яздеше над Барселона — призрачно видение, което се рееше над кулите и покривите, държейки черни въжета със стотици малки бели ковчези, привързани към тях. Ковчезите оставяха след себе си диря от черни цветя, върху чиито венчелистчета с кръв бе написано името на Нурия Монфорт.

Събудих се, когато навън пукваше сивата зора. Прозорците бяха изпотени. Облякох се подходящо за студеното време и си обух боти. Излязох тихичко в коридора и минах през апартамента почти пипнешком. Шмугнах се през вратата и излязох на улицата. Павилионите за вестници по Лас Рамблас вече светеха в далечината. Приближих се до онзи, който бе закотвен в самото устие на улица „Талерс“ и купих първото издание за деня, което още миришеше на топло мастило. Бързо прехвърлих страниците, докато намерих раздела с некролозите. Името на Нурия Монфорт лежеше под един отпечатан кръст и усетих, че нямам сили да го погледна. Тръгнах си със сгънатия вестник под мишница, исках да се скрия в мрака. Погребението беше същия следобед в четири часа, в гробището Монжуик. Прибрах се вкъщи по малко заобиколен път. Баща ми още спеше и аз пак влязох в стаята си. Седнах на бюрото си и извадих писалката „Майщерщюк“ от калъфа й, после взех празен лист хартия с надеждата, че писецът сам ще ме поведе. В моите ръце писалката нямаше какво да каже. Напразно се мъчех да извикам думите, които исках да подаря на Нурия Монфорт, но не бях способен да напиша или да почувствам нещо друго освен необяснимия ужас от отсъствието й, от знанието, че е изгубена, заличена от лицето на земята. Бях сигурен, че някой ден ще се върне при мен, след месеци или години, че споменът за нея винаги ще оживява в докосването на някой непознат, в образи, които не ми принадлежат, без дори да зная достоен ли съм за всичко това. Отиваш си в сенките, помислих си аз. Така, както живя.

43

Малко преди три часа се качих на автобуса на Пасео де Колон, за да отида до гробището Монжуик. През прозореца виждах гората от мачти и флагчетата, които пърхаха на доковете на пристанището. Автобусът, който бе почти празен, заобиколи възвишението Монжуик и пое нагоре по пътя към източния вход на огромното градско гробище. Аз бях последният пасажер.

— В колко часа минава последният автобус? — попитах шофьора, преди да сляза.

— В четири и половина.

Шофьорът ме остави до портите на гробището. Алея от кипариси се издигаше в мъглата. Дори оттам, от подножието на планината, вече се виждаше безкрайният град на мъртвите, изкатерил се по целия склон чак догоре: булеварди от гробници, пресечки от надгробни камъни и улички от мавзолеи, кули, увенчани с огнени ангели и горички от паметници, които сякаш никнеха едни връз други. Градът на мъртвите бе бездна от дворци, костница от величави мавзолеи, охранявана от армия ронещи се каменни статуи, които тънеха в калта. Поех дълбоко дъх и влязох в лабиринта. Майка ми лежеше погребана на стотина метра от пътеката, оградена от безкрайни галерии от смърт и печал. С всяка измината крачка усещах студа, празнотата и яростта на това място, ужаса на безмълвието му, на лицата, затворени във вехти фотографии, изоставени на компанията на свещи и мъртви цветя. След малко съгледах в далечината газените лампи, запалени около гроба. Силуетите на половин дузина души се очертаваха на фона на пепелявото небе. Ускорих крачка и спрях на такова разстояние, че да можех да чувам думите на свещеника.

Ковчегът, сандък от неполирано чамово дърво, почиваше в калта. Двама гробари стояха на стража до него, подпрени на лопатите си. Огледах присъстващите. Старият Исаак, пазителят на Гробището на забравените книги, не бе дошъл на погребението на дъщеря си. Познах съседката от отсрещния апартамент. Тя ридаеше тихо, клатейки глава, докато един мъж със съкрушено изражение — вероятно съпругът й — утешително я потупваше по гърба. До тях бе застанала жена на четирийсетина години, облечена в сиво и с букет цветя в ръце. Тя плачеше безмълвно с поглед, зареян встрани от гроба, и стиснати устни. Не бях я виждал преди. Отделно от тази група, облечен в тъмен шлифер и държейки шапката си зад гърба, стоеше полицаят, който ми бе спасил живота предния ден. Паласиос. Той вдигна поглед и няколко секунди ме гледа втренчено, без да мигне. Слепите, безсмислени слова на свещеника бяха единственото, което ни отделяше от ужасната тишина. Взирах се в опръскания с кал ковчег. Представих си как Нурия лежи вътре и си дадох сметка, че плача, чак когато непознатата жена в сиво се приближи до мен и ми подаде едно цвете от букета си. Останах там, докато групата се разпръсна и по сигнал от свещеника гробарите се заеха с работата си под светлината на лампите. Задържах цветето в джоба на палтото си и си тръгнах, неспособен да изразя онова последно „сбогом“, заради което бях дошъл дотук.

Вече се мръкваше, когато стигнах до портите на гробището и предположих, че съм изпуснал последния автобус. Приготвих се за дълга разходка под сянката на некропола и закрачих по шосето, което се виеше покрай пристанището обратно към Барселона. Един черен автомобил бе паркиран на двайсетина метра пред мен със запалени фарове. Вътре някой пушеше цигара. Когато се приближих, Паласиос отвори предната врата и ми направи знак да се кача.

— Качвай се, ще те закарам до вас. По това време няма да намериш наблизо нито автобуси, нито таксита.

Поколебах се за миг.

— Предпочитам да повървя.

— Не говори глупости. Хайде, качвай се.

Говореше със стоманения тон на човек, свикнал да дава заповеди, които да се изпълняват незабавно.

— Ако обичаш — добави.

Качих се в колата и полицаят запали мотора.

— Енрике Паласиос — каза той, като ми подаде десницата си.

Аз не я стиснах.

— Ако ме оставите в Колон, това напълно ме устройва.

Колата рязко потегли. Изгубихме се сред трафика по шосето и доста дълго пътувахме, без да обелим дума.

— Искам да знаеш, че много съжалявам за госпожа Монфорт.

От неговата уста тези думи ми прозвучаха като цинизъм, като обида.

— Благодарен съм ви, че ми спасихте живота оня ден, но трябва да ви кажа, че хич не ми пука какво чувствате вие, господин Енрике Паласиос.

— Аз не съм онова, за което ме мислиш, Даниел. Бих искал да ти помогна.

— Ако очаквате да ви кажа къде е Фермин, може да ме оставите да сляза още тук…

— Хич не ме е грижа къде е приятелят ти. Сега не съм на служба.

Не казах нищо.

— Не ми се доверяваш, за което не те упреквам. Но поне ме изслушай. Всичко това отиде твърде далече. Не беше нужно тази жена да умре. Моля те да зарежеш цялата работа и завинаги да забравиш оня човек, Каракс.

— Говорите така, сякаш всичко става по моя воля. Аз съм само един зрител. Представлението го поставяте вие с вашия шеф.

— До гуша ми дойде от погребения, Даниел. Не искам да присъствам и на твоето.

— И толкова по-добре, защото няма да бъдете поканен.

— Говоря сериозно.

— Аз също. Бъдете така добър да спрете, за да сляза тук.

— След две минути ще бъдем в Колон.

— Все ми е едно. Тази кола мирише на смърт, също като вас. Оставете ме да сляза.

Паласиос намали скоростта и спря на разклонението. Слязох и затръшнах вратата, като избягвах погледа му. Зачаках да си тръгне, но полицаят като че ли не смяташе да потегли пак. Обърнах се и видях, че сваля прозорчето на колата. Стори ми се, че прочетох на лицето му искреност, даже мъка, но отказах да им повярвам.

— Нурия Монфорт умря в моите ръце, Даниел — рече той. — Мисля, че последните й думи бяха послание за теб.

— Какво каза тя? — попитах с глас, скован от студ. — Спомена ли името ми?

— Бълнуваше, но мисля, че говореше за теб. По някое време каза, че има по-лоши тъмници от думите. После, преди да умре, помоли да ти предам да я пуснеш да си отиде.

Погледнах го неразбиращо.

— Кого да пусна да си отиде?

— Някоя си Пенелопе. Предположих, че това сигурно е приятелката ти.

Паласиос сведе очи и потегли в здрача. Останах там, взирайки се объркано в светлините на колата, докато се изгубиха в синята и алена привечер. После закрачих към Пасео де Колон, като си повтарях онези последни думи на Нурия Монфорт, без да откривам смисъл в тях. Когато стигнах до площада, наречен Портал де ла Пас, спрях да погледам вълноломите до пристана на корабчетата за екскурзии. Седнах на стъпалата, които се губеха в мътните води, на същото място, където в една нощ, стопила се в миналото, бях видял за пръв път Лаин Кубер, човека без лице.

— Има по-лоши тъмници от думите — промълвих.

Едва тогава разбрах, че посланието на Нурия Монфорт не бе предназначено за мен. Не аз трябваше да пусна Пенелопе да си отиде. Последните й думи бяха отправени не към един непознат, а към човека, когото бе обичала безмълвно цели петнайсет години: Жулиан Каракс.

44

Нощта се спускаше, когато стигнах Пласа де Сан Фелипе Нери. Пейката, на която бях зърнал Нурия Монфорт за пръв път, лежеше под една улична лампа, празна; джобни ножчета бяха татуирали върху нея имената на влюбени, обиди и обещания. Вдигнах поглед към прозорците на Нурия Монфорт на третия етаж и забелязах трепкаща бакърена светлинка. Пламъкът на свещ.

Влязох в пещерата на тъмното фоайе и пипнешком се качих по стълбите. Ръцете ми трепереха, когато стигнах площадката на третия етаж. Острие от червеникава светлина се очертаваше под рамката на открехнатата врата. Сложих ръка на бравата и останах така, неподвижен, като се ослушвах. Стори ми се, че чувам шепот, пресеклив глас, който идваше отвътре. За миг си помислих, че ако отворя вратата, ще я заваря да ме чака от другата страна, седнала да пуши до балкона с подвити нозе и гръб до стената, закотвена на същото място, на което я бях оставил. Внимателно, страхувайки се, че може да я обезпокоя, отворих вратата и влязох в апартамента. Пердетата на балкона се поклащаха под бриза. Една фигура седеше до прозореца с лице срещу светлината, неподвижна, със запалена свещ в ръце. По кожата й се плъзна перла, блестяща като прясна смола, сетне капна в скута. Исаак Монфорт се обърна с лице, набраздено от сълзи.

— Не ви видях днес на погребението — казах аз.

Той мълчаливо поклати глава, като бършеше очите си с опакото на ревера.

— Нурия не беше там — промълви след малко. — Мъртвите никога не присъстват на собственото си погребение.

Огледа се наоколо, сякаш да ми подскаже, че дъщеря му е в същата тази стая, че седи до нас в полумрака и ни слуша.

— Знаете ли, че никога досега не съм влизал в тази къща? — попита той. — Винаги, когато се виждахме, Нурия идваше при мен. „Така е по-лесно за вас, татко“ — казваше ми тя. „Защо да се качвате по стълби?“ Все й повтарях: „Добре, щом не ме каниш, няма да идвам“, а тя ми отговаряше: „Вас не е нужно да ви каня, татко, канят се само непознати. Вие може да дойдете когато пожелаете.“ За повече от петнайсет години не дойдох да я видя нито веднъж. Все й казвах, че си е избрала лош квартал. Светлината не стига. Сградата е стара. Тя само кимаше. Както когато й казвах, че си е избрала лош живот. Бъдеще без изгледи. Съпруг без работа или занятие. Странно как съдим другите, без да си даваме сметка докъде стига презрението ни — докато не изгубим любимите същества, докато не ни ги отнемат. Отнемат ни ги, защото никога не са ни принадлежали…

Гласът на стареца, оголен от обичайната си ирония, току пресекваше и сякаш бе остарял като очите му.

— Нурия много ви обичаше, Исаак. Не бива дори за миг да се съмнявате в това. Зная, че и тя се чувстваше обичана от вас — импровизирах аз.

Старият Исаак отново поклати глава. Усмихваше се, но сълзите му все така капеха безмълвно.

— Може би ме е обичала посвоему, както и аз нея. Само че не се познавахме. Навярно защото аз никога не й позволих да ме опознае, нито пък сам направих някаква крачка, за да я опозная. Прекарахме живота си като чужди хора, които се виждат всеки ден и се поздравяват от учтивост. И си мисля, че може би е умряла, без да ми прости.

— Исаак, уверявам ви…

— Даниел, вие сте млад и доста се стараете, но макар че съм пил и дори не зная какво говоря, още не сте се научили да лъжете достатъчно добре, за да заблудите един старец със сърце, разядено от мъка.

Сведох поглед.

— Полицията казва, че човекът, който я е убил, е ваш приятел — подхвърли Исаак.

— Полицията лъже.

Исаак кимна.

— Зная.

— Уверявам ви…

— Няма нужда, Даниел. Зная, че казвате истината — рече той и извади един плик от джоба на палтото си.

— Следобеда, преди да умре, Нурия дойде да ме види, както правеше преди години. Спомням си, че често отивахме да хапнем в едно кафене на улица „Гуардия“, в което я водех като дете. Винаги разговаряхме за книги, за стари книги. Понякога тя ми разказваше разни неща за работата си — дреболии, каквито човек би разправил на някой непознат в автобуса… Веднъж ми каза, че съжалява, задето се е оказала разочарование за мен. Попитах я откъде е измъкнала тази нелепа мисъл. „От очите ви, татко, от вашите очи“ — рече ми. Дори веднъж не ми мина през ум, че аз може би съм се оказал още по-голямо разочарование за нея. Понякога си въобразяваме, че хората са като лотарийни билети, че са тук, за да сбъднат абсурдните ни мечти.

— Исаак, с цялото ми уважение ще кажа, че сте се напили като казак и не знаете какво говорите.

— Виното превръща мъдреца в глупак, а глупака в мъдрец. Зная достатъчно, за да проумея, че собствената ми дъщеря никога не ми се е доверявала. Във вас имаше по-голямо доверие, Даниел, а ви бе виждала само няколко пъти.

— Уверявам ви, че грешите.

— Последния следобед, когато се видяхме, тя ми донесе този плик. Беше много неспокойна, тревожеше се за нещо, което не пожела да сподели. Помоли ме да пазя плика и ако нещо се случи, да ви го предам.

— Ако нещо се случи?

— Това бяха думите й. Стори ми се толкова разстроена, че й предложих да отидем заедно в полицията. Казах й, че какъвто и да е проблемът, ще намерим разрешение. Отвърна ми, че полицията е последното място, където би могла да потърси помощ. Помолих я да ми обясни за какво става дума, но тя каза, че трябва да си върви и ме накара да й обещая, че ще ви връча този плик, ако не дойде да си го вземе до няколко дена. Помоли ме да не го отварям.

Исаак ми подаде плика. Беше отворен.

— Излъгах я, както винаги — рече той.

Разгледах плика. Съдържаше куп изписани на ръка листове.

— Прочетохте ли ги? — попитах.

Старецът бавно кимна.

— Какво пише в тях?

Той погледна нагоре. Устните му трепереха. Изглеждаше ми сто години по-стар от последния път, когато го бях видял.

— Това е историята, която търсехте, Даниел. Историята на една жена, която никога не съм познавал, макар че носеше моето име и моята кръв. Сега това ви принадлежи.

Пъхнах плика в джоба на палтото си.

— А сега ще ви помоля да ме оставите тук, насаме с нея, ако нямате нищо против. Преди малко, докато четях тези страници, ми се стори, че сякаш я виждам отново. Колкото и да се напрягам, спомням си я само такава, каквато беше като дете. Знаете ли, като малка беше много мълчалива. Наблюдаваше всичко, замислена, и никога не се усмихваше. От всичко най-много обичаше приказки. Вечно ме молеше да й чета приказки и едва ли има друго дете, което толкова рано да се е научило да чете. Казваше, че иска да стане писателка и да пише енциклопедии и трактати по история и философия. Майка й разправяше, че аз съм виновен за всичко това. Според нея Нурия ме обожавала и понеже мислела, че баща й обича само книгите, искала да пише книги, за да накара баща си да я обича.

— Исаак, не мисля, че е добра идея да останете сам тази нощ. Защо не дойдете с мен? Ще пренощувате у дома, тъкмо ще правите компания на баща ми.

Исаак отново поклати глава.

— Имам си работа, Даниел. Приберете се у вас и прочетете тези страници. Те са ваши.

Старецът отклони поглед и аз тръгнах към вратата. Вече бях на прага, когато гласът на Исаак ме повика почти шепнешком.

— Даниел?

— Да?

— Пазете се много.

Когато излязох на улицата, мракът сякаш пълзеше по паважа, следвайки ме по петите. Ускорих крачка и не забавих ритъм, докато не стигнах до апартамента на „Санта Ана“. Когато влязох вкъщи, заварих баща ми, подслонил се в своето кресло с отворена книга в скута. Беше албум с фотографии. Щом ме видя, се понадигна и лицето му светна от облекчение.

— Вече се тревожех за теб — рече той. — Как беше погребението?

Свих рамене и баща ми кимна сериозно, за да покаже, че темата е приключена.

— Приготвил съм ти нещо за вечеря. Ако искаш, ще го претопля и…

— Благодаря, не съм гладен. Вече хапнах нещичко.

Погледна ме в очите и кимна отново. Обърна се и взе да прибира чиниите, които бе сложил на масата. Тогава, без сам да зная защо, отидох до него и го прегърнах. Усетих как баща ми, изненадан, ме прегърна на свой ред.

— Даниел, добре ли си?

Здраво го притиснах в обятията си.

— Обичам те — тихо казах аз.

Камбаните на катедралата биеха, когато зачетох ръкописа на Нурия Монфорт. Ситният й, четлив почерк ми напомни нейното безупречно подредено бюро. Сякаш бе искала да намери в тези думи покоя и сигурността, които животът не бе пожелал да й даде.

НУРИЯ МОНФОРТ:

СПОМЕН ЗА ИЗГУБЕНИТЕ

1933–1955

1

Няма втори шансове в живота, освен за угризенията. Жулиан Каракс и аз се запознахме през есента на 1933 г. По онова време работех за издателя Жозеп Кабестани. Господин Кабестани го бе открил през 1927 г. при едно от своите „проучвателни“ пътувания до Париж. Жулиан си изкарваше прехраната, като свиреше на пиано в един локал следобедите, а пишеше нощем. Собственичката на заведението, някоя си Ирен Марсо, познаваше повечето парижки издатели и благодарение на нейните молби, услуги или заплахи за изобличение Жулиан Каракс бе успял да публикува няколко романа в различни издателства, всеки път с катастрофални комерсиални резултати. Кабестани се бе сдобил с изключителните права да издава творбите на Каракс в Испания и Южна Америка срещу смехотворна сума, която включваше и превода на оригиналите от френски на испански от самия автор. Издателят се надяваше да пласира приблизително по три хиляди бройки от всяко заглавие, но първите два романа, които публикува в Испания, се оказаха пълно фиаско: едва се продадоха по стотина екземпляра от всеки. Въпреки тези печални резултати на всеки две години получавахме от Жулиан нов ръкопис, който Кабестани приемаше без възражения, като твърдеше, че е подписал споразумение с автора, че печалбата не е всичко на тоя свят и че добрата литература трябва да се подкрепя.

Един ден, заинтригувана, го попитах защо продължава да публикува романите на Жулиан Каракс, щом му носят такива загуби. Вместо отговор Кабестани отиде до етажерката си, извади една от книгите на Жулиан и ме подкани да я прочета. Така и направих. Две седмици по-късно вече бях прочела всичките му романи. Този път въпросът ми беше как е възможно да продаваме толкова малко бройки от тях.

— Не зная — отвърна Кабестани. — Но ще продължим да правим опити.

Това ми се стори благороден, достоен за възхищение жест, който някак не се връзваше с образа на сребролюбец, а точно такава представа си бях изградила за господин Кабестани. Може би не бях го преценила правилно. Що се отнася до Каракс, той все повече ме интригуваше. Всичко свързано с него бе обгърнато в мистерия. Поне един-два пъти месечно някой се обаждаше да пита за адреса на Жулиан Каракс. Скоро си дадох сметка, че това е все един и същ човек, който се представяше под различни имена. Казвах му само онова, което и без друго можеше да се прочете на обложките на Жулиановите книги: че авторът живее в Париж. След известно време мъжът престана да се обажда. Аз обаче за всеки случай заличих адреса на Каракс от архивите на издателството. Бях единственият човек, който му пишеше, тъй че знаех адреса наизуст.

Месеци по-късно случайно попаднах на фактурите, които печатницата изпращаше на господин Кабестани. Когато ги прегледах, забелязах, че разноските по издаването на Жулиановите романи изцяло се покриваха не от нашата фирма, а от външен човек, чието име не бях чувала дотогава: Микел Молинер. Нещо повече, разходите по отпечатването и разпространението на творбите бяха значително по-ниски от сумата, за която бе издадена фактура на господин Молинер. Цифрите не лъжеха: издателството печелеше пари, като отпечатваше книги, които отиваха направо в склада. Нямах смелост да разнищвам финансовите нарушения на Кабестани. Боях се да не изгубя работата си. Задоволих се само да си препиша адреса, на който изпращахме фактурите на Микел Молинер — едно имение на улица „Пуертафериса“. Пазих този адрес месеци наред, докато събера кураж да го посетя. Накрая съвестта ми надделя и отидох в дома му, за да му кажа, че господин Кабестани го мами. Той се усмихна и отвърна, че вече знае.

— Всеки прави онова, което най-много му се удава.

Попитах го дали той е човекът, който тъй често се бе обаждал, за да разпитва за адреса на Каракс. Отвърна, че не е, и с угрижено изражение ме предупреди на никого да не давам адреса. Никога.

Микел Молинер бе същинска загадка. Живееше сам в подобно на пещера, почти порутено имение, което бе част от наследството от баща му — индустриалец, забогатял от производство на оръжия и, както се говореше, от разпалване на войни. Микел далеч не живееше в разкош — напротив, водеше почти монашеско съществуване. Основното му занимание бе да пръска бащините пари, които смяташе за изцапани с кръв, за реставрирането на музеи, катедрали, училища, библиотеки и болници, както и за да осигури публикуването на творбите на приятеля си от детинство, Жулиан Каракс, в родния му град.

— Имам пари в излишък, но не ми достигат приятели като Жулиан — това бе единственото му обяснение.

Почти не поддържаше връзки с братята си или с останалите членове на семейството, за които говореше като за чужди хора. Не се бе женил и рядко напускаше пределите на имението си, от което обитаваше само горния етаж. Там бе устроил своя кабинет, където работеше трескаво — пишеше статии и колонки за различни вестници и списания в Мадрид и Барселона, превеждаше технически текстове от немски и френски, редактираше енциклопедии и учебници… Микел Молинер страдаше от онази болест на хората, които се чувстват виновни, когато не работят, и въпреки че се отнасяше с уважение и даже завист към чуждото безделие, той самият бягаше от леността като от чума. Вместо да се перчи с трудовата си етика, често се шегуваше с натрапчивата си действеност и я описваше като незначителна форма на страхливост.

— Докато работиш, не ти се налага да гледаш живота в очите.

Постепенно, без да си даваме сметка, станахме добри приятели. Приличахме си по много неща, може би даже прекалено. Микел ми говореше за книги, за любимия си доктор Фройд, за музика, но най-вече за стария си приятел Жулиан. Виждахме се почти всяка седмица. Той ми разправяше истории от времето, когато двамата учели в „Сан Габриел“. Пазеше сбирка от стари фотографии и разкази, писани от Жулиан като юноша. Микел обожаваше приятеля си и чрез неговите думи и спомени аз опознах Жулиан, създадох си образ в негово отсъствие. Година след като се запознахме, Микел Молинер ми призна, че се е влюбил в мен. Не исках да го нараня, но нямах желание и да го мамя. Невъзможно бе да измамиш Микел. Казах му, че много го ценя, че се е превърнал в най-добрия ми приятел, но не съм влюбена в него. Той отвърна, че вече е наясно с това.

— Влюбена си в Жулиан, само дето още не го знаеш.

През август 1933 г. Жулиан ми писа, за да ми съобщи, че почти е приключил ръкописа на един нов роман, озаглавен „Човекът, който ограбваше катедрали“. Кабестани имаше няколко договора с издателство „Галимар“, които трябваше да бъдат подновени през септември. От няколко седмици бе скован от силен пристъп на подагра и — като награда за всеотдайната ми работа — реши аз да пътувам до Франция вместо него, за да уредя новите договори. Същевременно можех да посетя Жулиан и да взема новата му творба. Писах на Жулиан, за да го известя за визитата си, планирана за средата на септември, и да го помоля да ми препоръча някой скромен хотел на достъпна цена. Той ми писа в отговор, че мога да отседна в дома му, непретенциозно жилище в квартал Сен-Жермен, и да си запазя парите за хотела за други разходи. В деня, преди да замина, посетих Микел, за да го питам дали има някакво съобщение, което бих могла да предам на Жулиан. След дълго колебание ми каза, че няма.

За пръв път видях Жулиан лично на гара Аустерлиц. Есента неусетно се бе промъкнала в Париж и гарата бе потопена в гъста мъгла. Стоях на перона и чаках, докато другите пътници си проправяха път към изхода. Скоро останах сама и тогава видях при входа за перона един мъж с черно палто, който ме наблюдаваше през дима от цигарата си. През целия път често се бях питала как ще позная Жулиан. Неговите снимки, които бях виждала в колекцията на Микел Молинер, бяха най-малко отпреди тринайсет или четиринайсет години. Огледах перона от единия край до другия. Нямаше никой освен онази фигура и мен. Забелязах, че мъжът също ме гледа с известно любопитство — може би и той като мен чакаше друг. Нямаше как да е той. Според данните, с които разполагах, Жулиан по това време трябваше да е на трийсет и две, а този мъж ми се видя по-възрастен. Имаше прошарени коси, а изражението му издаваше тъга или умора. Прекалено блед и прекалено слаб — но може би ми изглеждаше така просто заради мъглата и изнурителното пътуване. Бях се научила да си го представям в юношеска възраст. Приближих се предпазливо до непознатия и го погледнах в очите.

— Жулиан?

Той ми се усмихна и кимна. Жулиан Каракс имаше най-обаятелната усмивка на света. Това бе единственото, което бе останало от него.

Жулиан живееше в една мансарда в квартал Сен-Жермен. Жилището се свеждаше до две стаи: всекидневна с миниатюрна кухня и балкон, от който се виждаха кулите на Нотр-Дам, стърчащи над джунгла от покриви и мъгла, и спалня без прозорци с едно-единствено легло. Банята се намираше в дъното на коридора на долния етаж и той я споделяше с останалите си съседи. Целият апартамент бе по-малък от кабинета на господин Кабестани. Жулиан го бе почистил най-старателно и бе подготвил всичко, за да ме посрещне семпло, но прилично. Престорих се на очарована от жилището, което все още миришеше на дезинфектант и восък за мебели, използвани от Жулиан по-скоро с усърдие, отколкото с умение. Чаршафите на леглото изглеждаха чисто нови и ми се стори, че са щампосани с дракони и замъци. Детски чаршафи. Жулиан се извини с думите, че ги е купил на извънредно ниска цена, но затова пък били първо качество. Чаршафите, които не били щампосани, стрували двойно повече, обясни той, а били по-скучни.

Във всекидневната имаше старо дървено бюро, обърнато така, че да гледа към кулите на катедралата. Върху него лежаха пишещата машина „Ъндърууд“, купена с аванс от Кабестани, и две купчинки листа — едните бели, другите — изписани и от двете страни. Жулиан делеше мансардата с огромен бял котарак, който наричаше Курц. Животното ме наблюдаваше подозрително, сгушено в нозете на своя стопанин, като ближеше лапите си. Преброих два стола, една закачалка и малко други вещи. Останалото бяха книги. Стените от пода до тавана бяха покрити с книги в две редици. Докато оглеждах мястото, Жулиан въздъхна.

— Има един хотел на две улици оттук — чист, с достъпна цена и добро име. Позволих си да направя резервация…

Зачудих се дали да не приема това предложение, но се боях да не го обидя.

— Тук ще се чувствам отлично, стига да не безпокоя теб или Курц.

Курц и Жулиан се спогледаха. Стопанинът поклати глава и котаракът имитира жеста му. Дотогава не бях забелязала колко много си приличаха. Жулиан настоя да ми отстъпи спалнята. Заяви, че почти не спял и щял да се настани във всекидневната на походно легло, взето назаем от неговия съсед господин Дарсийо — възрастен илюзионист, който гледал на ръка на млади дами в замяна на целувка. Тази първа нощ спах непробудно, изтощена от пътуването. Събудих се призори и открих, че Жулиан е излязъл. Курц спеше върху пишещата машина на стопанина си и хъркаше като мастиф. Отидох до бюрото и видях ръкописа на новия роман, който бях дошла да взема.

ЧОВЕКЪТ, КОЙТО ОГРАБВАШЕ КАТЕДРАЛИ

На първата страница, както и на всички Жулианови романи, се четеше написаното на ръка посвещение:

На П

Изкушавах се да започна да чета. Тъкмо се готвех да вдигна втората страница, когато забелязах, че Курц ме наблюдава с ъгълчето на окото си. Поклатих отрицателно глава, както бях видяла да прави Жулиан. Котаракът поклати глава на свой ред и аз върнах страниците на мястото им. Междувременно се появи Жулиан, който носеше току-що изпечен хляб, термос с кафе и прясно сирене. Закусихме на балкона. Моят домакин говореше неспирно, но избягваше погледа ми. В светлината на утрото ми се видя като остаряло дете. Беше се избръснал и облякъл онова, което по всяка вероятност бе единствената му прилична дреха — кремав памучен костюм, наглед износен, но елегантен. Слушах го да разправя за мистериите на Нотр-Дам, за една призрачна гемия, която уж порела Сена нощем и събирала душите на отчаяни влюбени, сложили край на живота си в ледените води. Изслушах хиляда и една омайни истории, които съчиняваше в момента, само и само да ми попречи да му задавам въпроси. Гледах го мълчаливо и кимах, търсейки у него мъжа, написал книгите, които знаех почти наизуст, търсейки момчето, което Микел Молинер ми бе описвал толкова пъти.

— Колко дни ще останеш в Париж? — попита той.

Предполагах, че работата, която трябваше да свърша с „Галимар“, щеше да отнеме два-три дена. Първата ми уговорена среща беше още същия следобед. Казах му, че мисля да си взема няколко дни отпуска, за да опозная града, преди да се върна в Барселона.

— Париж изисква повече от два дена — рече Жулиан. — Този град не се вслушва в разума.

— Не разполагам с повече време, Жулиан. Господин Кабестани е щедър работодател, но всичко си има граници.

— Кабестани е истински пират, но дори и той знае, че Париж не може да се види за два дена, нито за два месеца, нито за две години.

— Не мога да остана две години в Париж, Жулиан.

Той ме изгледа продължително, без да каже нищо, после се усмихна.

— И защо не? Чака ли те някой?

Сделките с „Галимар“ и любезните посещения на неколцина издатели, с които Кабестани имаше договори, ми отнеха цели три дена, точно както бях предвидила. Жулиан ми бе назначил един гид и защитник — момче на име Ерве, което бе едва на тринайсет години и познаваше града на пръсти. Ерве ме придружаваше от врата на врата, поел грижата да ми посочи в кои кафенета да хапна нещо, кои улици да избягвам, кои гледки да видя. Чакаше ме с часове пред вратите на издателствата, без да изгуби неизменната си усмивка или да приеме някакъв бакшиш. Ерве говореше забавен завален испански, смесен с италиански и португалски нюанси.

— Синьоре Каракс вече платил молто бене за мой сервиз…

Доколкото успях да разбера, момчето бе сирак на една от дамите от заведението на Ирен Марсо, в чиято мансарда живееше. Жулиан го бе научил да чете, да пише и да свири на пиано. В неделните дни го водеше на театър или на концерт. Ерве боготвореше Жулиан и явно бе готов да стори всичко за него, дори и да ме заведе до края на света, ако станеше нужда. На третия ден, който прекарахме заедно, ме попита дали аз съм годеницата на синьоре Каракс. Отвърнах, че съм само една приятелка, която му гостува. Ерве сякаш се разочарова.

Жулиан бодърстваше почти всяка нощ, седнал на бюрото си с Курц в скута, като преглеждаше страници от романа си или просто се взираше в кулите на катедралата, които се очертаваха в далечината. Една нощ и аз не можах да заспя заради дъжда, който тропаше по покрива, и отидох във всекидневната. Гледахме се, без да кажем нищо, накрая Жулиан ми предложи цигара. Дълго време мълчаливо съзерцавахме дъжда. После, когато спря да вали, го попитах кой е П.

— Пенелопе — отвърна той.

Помолих го да ми разкаже за нея, за тринайсетте години изгнание в Париж. Почти шепнешком в сумрачната стая Жулиан призна, че Пенелопе е единствената жена, която някога е обичал.

Една нощ през зимата на 1921 г. Ирен Марсо намерила Жулиан Каракс да се скита из парижките улици; не можел да си спомни името си и храчел кръв. Имал у себе си едва няколко монети и прегънати листове хартия, изписани на ръка. Ирен ги прочела и решила, че е попаднала на известен автор, погубил се от пиене, и че някой щедър издател щял да я възнагради, когато писателят дойдел на себе си. Поне такава била нейната версия, но Жулиан знаел, че му е спасила живота от състрадание. В продължение на шест месеца се възстановявал в една таванска стая в бордея на Ирен. Лекарите я предупредили, че ако този човек се отрови пак, вече не отговаряли за него. Стомахът и черният му дроб били съсипани и до края на живота си трябвало да се храни само с мляко, прясно сирене и мек хляб. Когато Жулиан отново бил в състояние да говори, Ирен го попитала кой е.

— Никой — отвърнал той.

— Е, значи никой живее за моя сметка. Какво умееш да правиш?

Жулиан казал, че умее да свири на пиано.

— Покажи.

Той седнал зад пианото в салона и пред въодушевена публика от петнайсет малолетни проститутки по бельо изсвирил едно ноктюрно от Шопен. Всички го аплодирали с изключение на Ирен, която заявила, че това е музика за умрели, а те въртели бизнес с живите. Тогава Жулиан изсвирил за нея една рагтайм мелодия и няколко пиеси от Офенбах.

— Това вече е по-добре.

С тази нова работа си спечелил заплата, покрив над главата и топла храна два пъти дневно.

В Париж оцелял благодарение на милосърдието на Ирен Марсо — единственият човек, който го насърчавал да продължава да пише. На нея най-много й допадали романтичните истории и житията на светци и мъченици, които силно я интригували. Според нея проблемът на Жулиан се криел в това, че сърцето му било отровено; затова можел да съчинява само истории, пълни с ужас и мрак. Ала въпреки че имала възражения към творбите му, именно Ирен се погрижила Жулиан да намери издател за първите си романи; пак тя му осигурила онази мансарда, в която се криел от света; тя го обличала и го извеждала на слънце и чист въздух; тя му купувала книги и го карала да ходи с нея на църква в неделя, а после на разходка из Тюйлери. Ирен Марсо го поддържала жив, без да иска в замяна нещо друго освен приятелството му и обещанието, че ще продължава да пише. С времето Ирен му позволила да води понякога някое от нейните момичета в мансардата си, та ако ще и само за да спят прегърнати. Тя се шегувала, че и момичетата били почти тъй самотни като него, и не искали друго освен малко нежност.

— Моят съсед, господин Дарсийо, ме смята за най-щастливия човек във вселената — каза ми Жулиан.

Попитах го защо никога не се е върнал в Барселона да потърси Пенелопе. Той се потопи в дълго мълчание и когато погледнах лицето му в мрака, видях, че е набраздено от сълзи. Без да зная какво всъщност правя, коленичих до него и го прегърнах. Останахме така, прегърнати в онова кресло, докато зората ни изненада. Вече не зная кой кого целуна пръв, нито дали това има някакво значение. Зная, че намерих устните му и се оставих да ме гали, без да си давам сметка, че аз също плача, без да разбирам защо. В онази ранна утрин, както и през всички останали по време на двете седмици, които прекарах с Жулиан, се любихме на пода, винаги в мълчание. После, докато седяхме в някое кафене или се разхождахме из улиците, се вглеждах в очите му и разбирах, без да е нужно да го разпитвам, че той още обича Пенелопе. Спомням си, че през ония дни се научих да мразя онова седемнайсетгодишно момиче (защото за мен Пенелопе винаги си оставаше на седемнайсет), което изобщо не познавах, но което бе започнало да навестява сънищата ми. Измислих хиляда и едно извинения, за да телеграфирам на Кабестани и да удължа престоя си. Вече не ме беше грижа дали ще изгубя работата си или онова сиво съществуване, което бях оставила в Барселона. Много пъти съм се питала дали животът ми е бил тъй празен, когато пристигнах в Париж, че паднах в ръцете на Жулиан съвсем като момичетата на Ирен Марсо, които просеха нежност против волята си. Зная само, че онези две седмици, прекарани с Жулиан, бяха единственото време в живота ми, в което като никога почувствах, че съм самата себе си; в което разбрах с онази парадоксална яснота на необяснимите неща, че никога, дори и цял живот да се старая, не ще мога да обичам друг мъж така, както обичах него.

Един ден Жулиан заспа в обятията ми, капнал от умора. Предния следобед, докато минавахме покрай витрината на една заложна къща, той се спря, за да ми покаже една писалка, която от години била изложена там. Според съдържателя някога принадлежала на Виктор Юго. Жулиан никога не бе имал дори стотна част от нужната сума, за да я купи, но всеки ден минавал оттам и спирал да я погледа. Облякох се тихо и отидох до заложната къща. Писалката струваше цяло състояние, с което аз не разполагах, но съдържателят каза, че ще приеме чек в песети от коя да е испанска банка с клон в Париж. Преди да умре, майка ми бе казала, че е пестила години наред, за да ми купи булчинска рокля. Писалката на Виктор Юго отнесе и булото, и всичко, и макар да знаех, че това е лудост, никога не съм харчила пари с по-голямо удоволствие. Когато излязох от заложната къща с приказния калъф, забелязах, че една жена върви след мен. Беше много елегантна дама с посребрени коси и с най-сините очи, които някога съм виждала. Приближи се до мен и се представи. Това беше Ирен Марсо, покровителката на Жулиан. Моят водач Ерве й бил говорил за мен. Тя искаше само да се запознае с мен и да разбере дали аз съм жената, която Жулиан бе чакал през всички тия години. Не се наложи да й отговарям. Ирен само кимна и ме целуна по бузата. Загледах се след нея, докато се отдалечаваше по улицата, и тогава разбрах, че Жулиан никога няма да бъде мой, че съм го изгубила, преди да го притежавам. Върнах се в мансардата; държах калъфа с писалката скрит в чантата си. Жулиан беше буден и ме чакаше. Съблече ме, без да каже дума, и се любихме за последен път. Когато ме попита защо плача, казах, че това са сълзи от радост. По-късно, когато той отиде да купи нещо за ядене, събрах багажа си и оставих калъфа с писалката върху пишещата му машина. Сложих ръкописа на романа в куфара си и тръгнах, преди Жулиан да се върне. На площадката срещнах господин Дарсийо, възрастния илюзионист, който гледаше на ръка на момичетата в замяна на целувка. Той взе лявата ми ръка и печално се взря в мен.

— Vous avez du poison au coeur, mademoiselle[1].

Когато пожелах да му платя обичайната тарифа, нежно поклати глава и вместо това той ми целуна ръката.

Пристигнах на гара Аустерлиц точно навреме, за да хвана влака, който тръгваше в дванайсет часа за Барселона. Контрольорът, който ми продаде билета, ме попита дали се чувствам добре. Кимнах и се затворих в купето. Влакът вече потегляше, когато погледнах през прозореца и зърнах на перона силуета на Жулиан, на същото място, където го бях видяла за пръв път. Затворих очи и не ги отворих, докато не се отдалечихме от гарата и от този омагьосан град, в който никога не можех да се върна. Пристигнах в Барселона следващия ден на разсъмване. В този ден навършвах двайсет и четири години и знаех, че най-хубавата част от живота ми вече е отминала.

[1] Имате отрова в сърцето, госпожице. (Фр.) — Бел.прев. ↑

2

Когато се върнах в Барселона, изчаках да мине известно време, преди да посетя Микел Молинер. Трябваше да избия мисълта за Жулиан от главата си и си давах сметка, че ако Микел започне да ме разпитва за него, няма да зная какво да кажа. Когато се видяхме отново, не беше нужно да казвам каквото и да било. Микел само ме погледна в очите и кимна. Стори ми се отслабнал в сравнение с преди и болезнено блед; приписах това на прекомерната работа, с която се наказваше. Призна ми, че е притиснат от финансови затруднения. Бе похарчил почти цялото си наследство за своите филантропични каузи и сега адвокатите на братята му се опитваха да го изгонят от имението, като твърдяха, че според една клауза от завещанието на стария Молинер Микел можел да използва този имот само и ако го поддържа в добро състояние и може да докаже, че разполага с нужните средства за поддръжката му. В противен случай имението на „Пуертафериса“ щяло да премине под попечителството на другите му братя.

— Дори и преди смъртта си баща ми усещаше, че ще похарча парите му за всичко онова, което той така ненавиждаше в живота си — до последното сентимо.

Доходите му като преводач и завеждащ вестникарски рубрики далеч не можеха да му позволят да поддържа такова жилище.

— Да печелиш пари не е трудно само по себе си — оплакваше се той. — Трудното е да печелиш, като правиш нещо, на което си струва да посветиш живота си.

Подозирах, че тайно е започнал да пие. Понякога му трепереха ръцете. Всяка неделя му ходех на гости и го карах да поизлезе с мен и да се откъсне от своята работна маса и от енциклопедиите си. Знаех, че за него е мъчително да ме вижда. Държеше се така, сякаш не помнеше, че ми е направил предложение за женитба, което бях отхвърлила, но понякога го улавях да ме гледа със смесица от копнеж и покруса. Едничкото ми извинение, че го подлагах на такава жестокост, бе чисто егоистично: единствено Микел знаеше истината за Жулиан и Пенелопе Алдая.

През онези месеци, които прекарах далеч от Жулиан, Пенелопе Алдая се превърна в призрак, който открадна съня ми и обсеби мислите ми. Още си спомнях какво разочарование се изписа на лицето на Ирен Марсо, когато разбра, че не аз съм жената, която Жулиан очакваше. В коварното си отсъствие Пенелопе Алдая бе прекалено могъщ враг за мен. Понеже бе невидима, представях си я съвършена — като светлина, в чиято сянка аз, недостойна, вулгарна и осезаема, просто се губех. Никога не бях допускала, че е възможно да мразя толкова силно — и против волята си — някого, когото даже не познавах и не бях виждала и един-единствен път. Навярно съм мислела, че ако се срещнем лице в лице и се уверя, че е от плът и кръв, обаянието й ще изгуби силата си и Жулиан отново ще бъде свободен — а и аз с него. Искаше ми се да вярвам, че това е въпрос на време и търпение. Рано или късно Микел щеше да ми каже истината. И истината щеше да ме направи свободна.

Един ден, докато се разхождахме в двора на катедралата, Микел отново загатна за интереса си към мен. Погледнах го и видях един самотен човек, лишен от надежда. Знаех какво правя, когато го заведох у дома и се оставих да ме прелъсти. Знаех, че го мамя, и че той също знае това, но просто си няма нищо друго на тоя свят. Така станахме любовници — от отчаяние. Виждах в очите му онова, което бих желала да видя в очите на Жулиан. Чувствах, че като му се отдавам, си отмъщавам на Жулиан, на Пенелопе и на всичко онова, което ми бе отказано. Микел, който се бе поболял от желание и самота, знаеше, че нашата любов е един фарс, но въпреки това не можеше да ме остави да си ида. С всеки изминал ден пиеше все повече и често почти не бе в състояние да ме люби. Тогава се шегуваше горчиво, че все пак сме се превърнали в образцова съпружеска двойка, и то за рекордно време. Наранявахме се взаимно от злоба и малодушие. Една нощ, почти година след завръщането ми от Париж, го помолих да ми каже истината за Пенелопе. Микел беше пил и направо освирепя, никога не го бях виждала такъв. В яростта си ме обсипа с обиди, обвини ме, че изобщо не съм го обичала, че съм най-обикновена курва. Съдра дрехите ми и когато пожела да ме насили, аз легнах и му предложих тялото си без съпротива, плачейки мълчаливо. Тогава Микел просто рухна и ме замоли да му простя. Как ми се щеше да мога да обичам него, а не Жулиан, да мога да избера него. Ала не можех. Прегърнахме се в мрака и аз го помолих да ми прости за цялата болка, която му бях причинила. Тогава ми каза, че щом толкова силно искам това, ще ми разкаже истината за Пенелопе Алдая. Дори и тук сгреших.

В онзи неделен ден през 1919 г., когато отишъл на гарата, за да връчи билета до Париж на своя приятел Жулиан и да се сбогува с него, Микел Молинер вече знаел, че Пенелопе няма да отиде на срещата. Знаел, че два дена преди това, когато дон Рикардо Алдая се върнал от Мадрид, неговата съпруга му признала, че изненадала Жулиан и дъщеря им Пенелопе в стаята на бавачката Хасинта. Предния ден Хорхе Алдая бил разкрил станалото пред Микел, като го накарал да се закълне, че никога няма да го разкаже на никого. Хорхе разправил как при тази вест дон Рикардо изпаднал в ярост и, крещейки като луд, хукнал към стаята на Пенелопе; тя, щом чула виковете на баща си, се заключила отвътре, като плачела от ужас. Дон Рикардо изкъртил вратата с ритници и намерил дъщеря си на колене, разтреперана и молеща за прошка. Той й ударил такава плесница, че я повалил на пода. Дори Хорхе не бил в състояние да повтори думите, които дон Рикардо изрекъл в безумния си гняв. Всички членове на семейството, а също и слугите чакали долу, силно изплашени и без да знаят какво да правят. Хорхе се скрил в стаята си на тъмно, но дори и там достигали виковете на баща му. Хасинта била уволнена още същия ден. Дон Рикардо дори не благоволил да я види. Наредил на слугите да я изхвърлят от къщата и ги заплашил, че ще ги сполети подобна участ, ако някой от тях отново влезе във връзка с нея.

Когато дон Рикардо слязъл в библиотеката, вече било полунощ. Бил оставил Пенелопе заключена в стаята, която доскоро била на Хасинта, и категорично забранил на всички да ходят при нея — както на прислугата, така и на членовете на семейството. От стаята си Хорхе чувал как родителите му разговарят на долния етаж. Докторът дошъл призори. Госпожа Алдая го завела в спалнята, където държали Пенелопе под ключ, и чакала на вратата, докато лекарят преглеждал дъщеря й. На излизане той само кимнал и прибрал хонорара си. Хорхе чул как дон Рикардо му казал, че ако разправи на някого видяното, той лично щял да се погрижи да съсипе репутацията му, тъй че никога вече да не може да практикува медицина. Дори Хорхе съзнавал какво означава това.

Хорхе признал, че е много разтревожен за Пенелопе и Жулиан. Никога не бил виждал баща си така обезумял от гняв. Дори взимайки под внимание простъпката, извършена от влюбените, не проумявал размерите на тази ярост. Трябва да има и нещо друго тук, казвал си, нещо друго. Дон Рикардо вече бил дал нареждания Жулиан да бъде изключен от училището „Сан Габриел“ и влязъл във връзка с баща му, шапкаря, за да пратят незабавно момчето в армията. Когато чул всичко това, Микел решил, че не може да каже истината на Жулиан. Ако му разкриел, че дон Рикардо Алдая държи Пенелопе под ключ и че тя вероятно носи в утробата си детето на Жулиан, той никога нямало да хване онзи влак за Париж. Микел обаче знаел, че ако приятелят му остане в Барселона, това ще бъде краят му. Ето защо решил да го заблуди и да го остави да замине за Париж, без да знае какво се е случило; щял да го накара да мисли, че Пенелопе ще се присъедини към него рано или късно. Когато се сбогувал, с Жулиан на гарата за Франция, дори Микел искал да вярва, че не всичко е загубено.

Няколко дена по-късно се разбрало, че Жулиан е изчезнал, и тогава настанал същински ад. Дон Рикардо Алдая бълвал огън и жупел. Пратил половината полицейски отдел да търси беглеца, но безуспешно. Тогава обвинил шапкаря, че е саботирал плана, за който двамата се били споразумели, и го заплашил с пълно разорение. Шапкарят, който изобщо не разбирал какво става, на свой ред обвинил съпругата си Софи, че е подготвила бягството на тоя негов безчестен син, и заплашил да я изхвърли завинаги на улицата. На никого и през ум не му минало, че Микел Молинер е замислил всичко — на никого освен на Хорхе Алдая, който отишъл да го види две седмици по-късно. Вече не излъчвал страха и безпокойството, които го мъчели преди дни. Това бил друг Хорхе Алдая — възрастен и лишен от невинност. Каквато и да била тайната, която се криела зад гнева на дон Рикардо, Хорхе я бил узнал. Мотивът за посещението му бил съвършено ясен: знаел, че именно Микел е помогнал на Жулиан да избяга. Казал му, че с приятелството им е свършено, че не иска да го вижда повече и даже заплашил, че ще го убие, ако разкаже на някого онова, което Хорхе му бил разкрил преди две седмици.

Няколко седмици по-късно Микел получил писмо с фалшиво име, пратено от Париж според уговорката. В него Жулиан му пращал адреса си, казвал, че е добре и тъгува за него, и разпитвал за майка си и Пенелопе. Прилагал и едно писмо, адресирано до Пенелопе, което Микел трябвало да пусне от Барселона — първото от безброй писма, които тя никога нямало да прочете. Микел благоразумно изчакал да минат няколко месеца. Пишел на Жулиан веднъж седмично, като споменавал само онова, което му се струвало подходящо, сиреч почти нищо. Жулиан на свой ред му говорел за Париж, за трудностите, които произлезли от всичко това, за своята самота и отчаяние. Микел му изпращал пари, книги и приятелска подкрепа. Във всяко свое писмо Жулиан прилагал и друго, предназначено за Пенелопе. Микел й ги пращал от различни пощенски станции, макар и да знаел, че е безполезно. В писмата си Жулиан неспирно разпитвал за нея, но Микел не можел да му разкаже нищо. Знаел от Хасинта, че Пенелопе не е излизала от къщата на Авенида дел Тибидабо, откак баща й я заключил в стаята на третия етаж.

Една нощ Хорхе Алдая го причакал в тъмното на две пресечки от дома му. „Дошъл си да ме убиеш ли?“ — попитал Микел. Хорхе заявил, че е дошъл да направи една услуга на него и на приятеля му Жулиан. Връчил му едно писмо и го посъветвал да се погрижи то да стигне до Жулиан, където и да се криел. „За доброто на всички“ — отсякъл Хорхе. Пликът съдържал лист хартия, изписан собственоръчно от Пенелопе Алдая.

Скъпи Жулиан,

Пиша ти това, за да те известя за предстоящата си сватба и да те помоля да не ми пишеш повече, да ме забравиш и да изградиш живота си отново. Не ти се сърдя за нищо, но няма да съм искрена, ако не ти призная, че никога не съм те обичала и никога не бих могла да те обикна. Желая ти всичко най-хубаво, където и да се намираш.

Пенелопе

Микел прочел и препрочел това писмо хиляди пъти. Почеркът несъмнено бил на Пенелопе, но той дори за миг не повярвал, че тя е написала тези редове по своя воля. „… Където и да се намираш“. Пенелопе отлично знаела къде е Жулиан: в Париж, където я очаквал. Ако се преструвала, че не знае местонахождението му, то очевидно било, за да го предпази — така разсъждавал Микел. По същата причина той не проумявал какво би могло да я накара да напише такова писмо. С какво друго можел да я заплаши дон Рикардо, който и без това месеци наред я държал заключена в онази стая като затворничка? Та Пенелопе по-добре от всеки друг знаела, че това писмо щяло да се забие като напоен с отрова кинжал в сърцето на Жулиан: момче на деветнайсет години, изгубено в далечен и враждебен град, изоставено от всички, оцеляващо само благодарение на напразните си надежди, че някога ще я види отново. От какво искала да го предпази тя, като го отблъсквала така решително? След дълъг размисъл Микел решил да не изпраща писмото — не и преди да е разбрал какъв мотив се крие зад него. Без основателна причина нямало да е неговата ръка онази, която щяла да забие кинжала в душата на приятеля му.

Няколко дни по-късно научил, че дон Рикардо Алдая, комуто додянало да вижда Хасинта Коронадо, застанала като часовой пред вратите на дома му и молеща да получи сведения за Пенелопе, използвал многобройните си връзки, за да изпрати бавачката на дъщеря си в лудницата в Орта. Когато Микел Молинер се опитал да я посети, му отказали достъп. Хасинта Коронадо щяла да прекара първите три месеца в изолирана килия. След три месеца в тишина и мрак, както му обяснил един от докторите — млад и засмян индивид — покорството на пациентите било гарантирано. Воден от едно предчувствие, Микел решил да се отбие в пансиона, в който живяла Хасинта месеци наред след уволнението си. Когато се представил, хазяйката си спомнила, че Хасинта била оставила бележка за него и че все още дължала наем за три седмици. Той платил дълга, в чието съществуване се съмнявал, и се сдобил с бележката. В нея бавачката казвала, че е узнала как Лаура, една от прислужниците на Алдая, била уволнена, когато се разбрало, че тайно е изпратила едно писмо от Пенелопе до Жулиан. Микел заключил, че единственият адрес, на който Пенелопе от своето пленничество би могла да изпрати посланието си, бил апартаментът на Жулиановите родители на Ронда де Сан Антонио — с надеждата, че те на свой ред ще се погрижат то да стигне до сина им в Париж.

Ето защо решил да посети Софи Каракс, за да вземе въпросното писмо и да го прати на Жулиан. Когато отишъл в дома на семейство Фортуни, Микел се натъкнал на неприятна изненада: Софи Каракс вече не живеела там. Напуснала съпруга си няколко дни по-рано, или поне такава била мълвата, която се носела сред съседите. Тогава Микел се опитал да поговори с шапкаря, който прекарвал дните си, затворен в своята работилница, разкъсван от гняв и унижение. Микел загатнал, че е дошъл да вземе едно писмо, което вероятно било пристигнало преди няколко дни, адресирано до сина му Жулиан.

— Аз нямам никакъв син — това бил единственият отговор, който получил.

Микел Молинер си тръгнал, без да знае, че писмото се е озовало в ръцете на портиерката на сградата, тъй че след много години ти, Даниел, да го намериш и да прочетеш онези думи, които Пенелопе отправила към Жулиан, тоя път от сърце: думи, които никога не стигнали до него.

Когато Микел излязъл от шапкарница „Фортуни“, една от съседките, която се представила като Висентета, се приближила до него и го попитала дали търси Софи. Микел кимнал и казал, че е приятел на Жулиан.

Висентета го осведомила, че Софи живеела криво-ляво в един пансион, разположен на малка уличка зад сградата на пощата, докато чакала да отплава корабът, който щял да я отведе в Америка. Микел отишъл на посочения адрес, където намерил тясно, окаяно стълбище, почти лишено от въздух и светлина. На върха на прашната спирала от наклонени стъпала Микел намерил Софи Каракс в една тъмна и влажна стая на четвъртия етаж. Майката на Жулиан седяла, с лице към прозореца, на ръба на зле скалъпено легло, върху което лежали два затворени куфара — досущ като ковчези, запечатали нейните двайсет и две години в Барселона.

Когато прочела подписаното от Пенелопе писмо, което Хорхе Алдая бил предал на Микел, Софи заплакала от гняв.

— Тя знае — промълвила Софи. — Бедничката, тя знае…

— Какво знае? — попитал Микел.

— Аз съм виновна — рекла майката на Жулиан. — Аз съм виновна.

Микел държал ръцете й, без нищо да разбира. Софи не се осмелявала да срещне погледа му.

— Пенелопе и Жулиан са брат и сестра — прошепнала тя.

3

Много години преди да се превърне в робиня на Антони Фортуни, Софи Каракс била жена, която изкарвала прехраната си със своя талант. Била едва на деветнайсет, когато пристигнала в Барселона в търсене на обещана работа, която така и не се материализирала. Преди да умре, баща й набавил необходимите препоръки, за да отиде на служба при семейство Бенарен, преуспяващи търговци от Елзас, установили се в Барселона.

— След смъртта ми — настоял той — отиди при тях, ще те приемат като родна дъщеря.

Топлият прием, който получила, бил част от проблема. Господин Бенарен наистина я посрещнал с отворени обятия, даже прекалено отворени. Госпожа Бенарен дала на Софи сто песети и я изхвърлила на улицата, ала не без да прояви известно съчувствие към нея и към лошия й късмет.

— Ти имаш целия живот пред себе си, а аз имам само тоя жалък и похотлив съпруг.

Едно музикално училище на улица „Дипутасион“ се съгласило да наеме Софи като частна учителка по пиано и солфеж. По онова време минавало за проява на добър вкус момичетата от заможни семейства да бъдат обучавани в обществените изкуства и да разбират нещичко от салонна музика, тъй като на приемите полонезата се смятала за по-безопасна от разговора или спорната литература. Ето как Софи Каракс започнала своите рутинни посещения в подобни на дворци къщи, където неми като риби прислужници с колосани униформи я водели в музикалните салони. Там я чакали враждебните отрочета на индустриалната аристокрация, за да се присмиват на акцента й, на нейната плахост и на слугинския й статус; това, че умеела да чете ноти, нищо не променяло. С времето се научила да се концентрира върху онази нищожно малка част ученици, които били нещо повече от парфюмирани вредители, и да забравя за останалите.

Някъде по това време Софи се запознала с един млад шапкар (защото така обичал да се представя той, обзет от професионална гордост). Казвал се Антони Фортуни и явно бил твърдо решен да я ухажва, независимо на каква цена. Антони Фортуни, към когото Софи изпитвала сърдечно приятелско чувство и нищо повече, не закъснял да й предложи брак — предложение, което тя отхвърлила, и продължила да отхвърля дузина пъти месечно. Всеки път, когато се разделяли, Софи се надявала да не го види повече, защото не искала да го наранява. Шапкарят, глух за отказите й, неспирно се хвърлял в атака, като я канел ту на танци, ту на разходка или на закуска с горещ шоколад и бишкоти на улица „Кануда“. Сам-сама в Барселона, Софи трудно можела да устои на неговия ентусиазъм, на компанията и предаността му. Стигало й само да погледне Антони Фортуни, за да разбере, че никога не би могла да го обикне — поне не така, както сънувала, че ще се влюби някой ден. В същото време трудно можела да отхвърли собствения си образ, който виждала отразен във възхитените очи на шапкаря. Единствено в тях съзирала онази Софи, която й се искало да бъде.

И така, било от копнеж, било от слабост, Софи продължила да си играе с ухажването на шапкаря, като вярвала, че някой ден той ще се запознае с по-благоразположена девойка и ще поеме курс в по-обещаваща посока. Междувременно чувството, че е желана и ценена, й стигало, за да потуши самотата и носталгията по онова, което била оставила зад себе си. Двамата с Антони се виждали в неделните дни, след литургия. Останалата част от седмицата била посветена на уроците по музика. Любимата й ученичка била забележително талантлива девойка на име Ана Валс, дъщеря на преуспяващ фабрикант на текстилни машини, който натрупал богатството си, кажи-речи, от нищо, благодарение на огромни усилия и жертви, и то предимно чужди. Ана изразявала желание да стане велик композитор и свирела на Софи малки пиеси, които била композирала, имитирайки мотиви от Григ и Шуман, не без известно дарование. Господин Валс, макар и да бил убеден, че жените не могат да сътворят друго освен плетени чорапи и покривки за легло, гледал с добро око на музикалните занимания на дъщеря си, защото имал планове да я омъжи за някой наследник на добра фамилия. Фабрикантът знаел, че изисканите люде обичат да откриват необичайни качества у девойките на възраст за женене, освен покорството и плодовитостта на цъфтящата младост.

Именно в неговия дом Софи се запознала с един от най-големите благодетели и финансови кръстници на господин Валс: дон Рикардо Алдая, наследник на империята Алдая, който още тогава бил голямата бяла надежда на каталонската плутокрация в края на века. Няколко месеца по-рано дон Рикардо се бил оженил за богата наследница с ослепителна хубост и непроизносимо име — атрибути, които според мълвата тя действително притежавала, въпреки че младоженецът явно не откривал никаква хубост у нея и не си правел труда да споменава името й. Това бил съюз на фамилии и банки, а не някаква романтична детинщина, казвал господин Валс, за когото било пределно ясно, че креватът е едно нещо, а главата — съвсем друго.

На Софи й стигало да размени един поглед с дон Рикардо, за да разбере, че е обречена. Алдая имал вълчи очи, гладни и пронизващи; очите на човек, който си проправял път безогледно и знаел къде да нанесе смъртоносния удар. Той бавно целунал ръката й, галейки с устни кокалчетата на пръстите й. За разлика от шапкаря, който излъчвал вежливост и топло увлечение, от дон Рикардо струяла жестокост и сила. Кучешката му усмивка ясно показвала, че можел да прочете мислите и желанията на Софи и ги намирал за смехотворни. Към него тя изпитала онова немощно презрение, което будят у нас нещата, които несъзнателно желаем повече от всичко. Казала си, че повече няма да го вижда, че ако трябва, дори ще престане да дава уроци на любимата си ученичка, само и само да избегне нови срещи с дон Рикардо Алдая. За пръв път в живота си усещала ужаса от собствената си животинска природа, която долавяла под кожата си, ужаса на плячката, разпознала хищника, пременен в изящен ленен костюм. Всички тези мисли прекосили ума й за няколко секунди, докато скалъпила нескопосано извинение да напусне стаята — за изумление на господин Валс, за бурно забавление на Алдая и за отчаяние на малката Ана, която разбирала хората по-добре от музиката и проумяла, че безвъзвратно е изгубила учителката си.

Седмица по-късно Софи заварила дон Рикардо Алдая да я чака пред вратите на музикалното училище на улица „Дипутасион“, като пушел и разлиствал вестник. Разменили само един поглед и той, без да каже дума, я отвел в някаква сграда на две пресечки оттам. Сградата била нова и още необитаема. Качили се на първия етаж. Дон Рикардо отворил вратата и направил път на Софи да мине. Тя влязла в апартамента — лабиринт от коридори и галерии, от голи стени и невидими тавани. Нямало мебели, картини, лампи, изобщо никакви вещи, които можели да определят това пространство като дом. Дон Рикардо Алдая затворил вратата и двамата се погледнали.

— Цяла седмица не съм престанал да мисля за теб. Кажи ми, че не си направила същото, и ще те оставя да си идеш и повече няма да ме видиш — казал Рикардо.

Софи поклатила глава.

Техните потайни срещи продължили деветдесет и шест дена. Виждали се следобед, винаги в онзи празен апартамент на ъгъла на „Дипутасион“ и Рамбла де Каталуня. Вторник и четвъртък, в три часа. Срещите им никога не траели повече от час. Понякога Софи се застоявала там сама, щом Алдая си тръгнел, като плачела или треперела в един ъгъл на спалнята. А когато дойдела неделята, Софи отчаяно търсела да зърне в очите на шапкаря следи от онази жена, която постепенно се изгубвала, копнеейки едновременно за преданост и за измама. Шапкарят не виждал следите по кожата й, нито порязванията и изгарянията, с които било осеяно тялото й. Шапкарят не виждал отчаянието в нейната усмивка, в покорството й. Шапкарят не виждал нищо. Навярно поради това накрая приела предложението му за женитба. Тогава вече усещала, че носи в утробата си детето на Алдая, но се бояла да му каже почти толкова, колкото се бояла да не го изгуби. Отново Алдая бил този, който видял у Софи онова, което тя не била в състояние да признае. Дал й петстотин песети, един адрес на улица „Платерия“ и й наредил да се отърве от бебето. Софи отказала, при което дон Рикардо Алдая я заудрял, докато от ушите й потекла кръв, и заплашил, че ще заповяда да я убият, ако дръзне да спомене за срещите им или да твърди, че детето е негово. Когато Софи казала на шапкаря, че някакви бандити са я нападнали на Пласа дел Пино, той й повярвал. Когато му казала, че иска да стане негова съпруга, той пак й повярвал. В деня на венчавката някой по погрешка пратил в църквата голям погребален венец. Всички посрещнали с нервен смях това явно объркване на цветаря. Всички освен Софи, която отлично знаела, че дон Рикардо Алдая не я е забравил в сватбения й ден.

4

На Софи Каракс и през ум не й минавало, че след години отново ще види Рикардо (вече зрял мъж начело на фамилна империя, баща на две деца), нито пък че той ще се върне, за да опознае момчето, което на времето пожелал да заличи с петстотин песети.

— Може би остарявам — рекъл той вместо обяснение, — но искам да опозная това момче и да му дам онези възможности в живота, които заслужава един син от моята кръв. През всички тия години не съм се сещал за него, а сега, колкото и да е чудно, не мога да мисля за нищо друго.

Рикардо Алдая не съумявал да открие себе си в своя първороден син Хорхе. Момчето било слабо, сдържано и явно не притежавало силния дух на баща си. Всичко му липсвало — освен името. Един ден дон Рикардо се събудил в леглото на една прислужница с чувството, че тялото му остарява, че Бог е оттеглил благоволението си от него. Обзет от паника, изтичал до огледалото, както бил гол, и усетил, че огледалото го лъже. Този мъж не бил Рикардо Алдая.

Тогава пожелал отново да намери мъжа, когото времето било отнесло със себе си. От години знаел за сина на шапкаря. Посвоему не бил забравил и Софи. Дон Рикардо Алдая никога нищо не забравял. Щом почувствал, че моментът е назрял, решил да се запознае с момчето. И ето че за пръв път от петнайсет години се натъкнал на някого, който не се боял от него, който дръзвал да го предизвика и дори да му се присмее. Разпознал в сина си смелостта, мълчаливата амбиция, която разяжда човека отвътре, макар глупците да не я виждат. Бог отново му връщал младостта. Софи, едва бледа сянка на жената, която си спомнял, дори нямала сили да застане между тях. Шапкарят пък бил само един палячо, злобен и враждебен селяк, чието съучастничество Алдая смятал да купи. Решил да откъсне Жулиан от този душен свят на посредственост и нищета и да отвори пред него дверите на своя финансов рай. Да, момчето щяло да се образова в училището „Сан Габриел“, да се радва на всички привилегии на своята класа и да поеме пътя, избран за него от баща му. Дон Рикардо искал наследник, достоен за своя родител. Хорхе винаги щял да живурка под сянката на привилегиите и да крие своите провали сред комфорта на положението си. Пенелопе, прекрасната Пенелопе била жена — и следователно съкровище, а не ковчежник. Жулиан, който имал душа на поет — и следователно душа на убиец — обединявал всички необходими качества. Това било просто въпрос на време. Дон Рикардо пресмятал, че след десет години ще превърне това момче в свой образ и подобие. През цялото време, което Жулиан прекарал със семейство Алдая като един от тях (даже като избраник), на дон Рикардо никога не му хрумнало, че той не иска от него нищо освен дъщеря му. Дори за миг не му хрумнало, че Жулиан тайно го презира и че целият този фарс за него е само претекст да бъде близо до Пенелопе; да я притежава изцяло и окончателно. По това той и дон Рикардо действително си приличали.

Когато съпругата му заявила, че е заварила Жулиан и Пенелопе голи при обстоятелства, които не оставяли никакво съмнение относно станалото, цялата вселена избухнала в пламъци. Ужасът и предателството, неописуемата ярост от знанието, че най-святото му е било опетнено, че е бил надигран в собствената си игра, унизен и коварно пронизан от онзи, когото се бил научил да обожава като собствения си образ — всички тези чувства го връхлетели с такова настървение, че никой не можел да проумее колко дълбоко е уязвен. Когато лекарят, който дошъл да прегледа Пенелопе, потвърдил, че момичето е било дефлорирано и по всяка вероятност е бременно, душата на дон Рикардо Алдая се разтворила в гъстата и лепкава течност на сляпата омраза. Съзирал собствената си ръка в ръката на Жулиан — ръката, забила кинжала дълбоко в сърцето му. Тогава още не го знаел, но денят, в който наредил да заключат Пенелопе в стаята на третия етаж, бил денят, в който дон Рикардо започнал полека да умира. Всичките му действия от този ден нататък били просто агонията на неговото самоунищожение.

В сътрудничество с шапкаря, към когото се отнасял с такова презрение, уредил Жулиан да изчезне от сцената и да бъде изпратен в армията, където по заповед на Алдая смъртта му щяла да бъде обявена за инцидент. Забранил на всички — лекари, прислужници, даже членове на семейството, с изключение на самия него и жена му — да виждат Пенелопе през месеците, в които момичето останало затворено в онази стая, пропита с миризма на болест и смърт. Още по това време неговите съдружници скришом били оттеглили подкрепата си и извършвали маневри зад гърба му, за да му отнемат властта, използвайки богатството, предоставено им от самия него. Още по това време империята Алдая безмълвно се рушала, на тайни събрания и срещи из коридорите в Мадрид, в женевските банки. Жулиан, както Алдая трябвало да предвиди, бил избягал. Дълбоко в себе си тайно се гордеел с момчето, макар и да желаел смъртта му. Жулиан бил сторил същото, което щял да стори и той на негово място. Някой друг щял да плати за постъпките му.

Пенелопе Алдая родила мъртво дете на 26 септември 1919 г. Ако някой лекар можел да я прегледа, щял да каже, че бебето от няколко дни вече било в опасност и трябвало да се роди с цезарово сечение. Ако някой лекар присъствал там, навярно щял да успее да спре кръвоизлива, който отнел живота на Пенелопе, докато тя викала и драскала по заключената врата, зад която баща й плачел мълчаливо, а майка й само го гледала разтреперана. Ако някой лекар присъствал там, щял да обвини дон Рикардо Алдая в убийство, защото нямало друга дума, с която да се опише сцената между стените на онази тъмна, обляна в кръв килия. Само че там нямало никого, и когато най-сетне отворили вратата и намерили Пенелопе да лежи мъртва в локва от собствената си кръв, прегърнала едно лъскаво, пурпурно бебе, никой не могъл да отрони и дума. Двата трупа били погребани в криптата на подземието, без обред или свидетели. Чаршафите и плацентата били — хвърлени в отоплителните котли, а самата стая била запечатана с тухлена стена.

Когато Хорхе Алдая, пиян от вина и срам, разказал на Микел Молинер за станалото, последният решил да прати на Жулиан онова подписано от Пенелопе писмо, в което тя заявявала, че не го обича, молела го да я забрави и го известявала за мнимата си сватба. Микел предпочитал Жулиан да повярва в тази лъжа и да съгради отново живота си в сянката на предателството, вместо да узнае истината. Две години по-късно, когато госпожа Алдая починала, някои приписали смъртта й на проклятието, което тегнело над къщата. Синът й Хорхе обаче знаел, че я убил огънят, който я изгарял отвътре, виковете на Пенелопе и отчаяните й удари по онази врата, които неспирно ехтели в главата на майка му. По това време семейството вече било в немилост и богатството на Алдая се рушало като пясъчен замък, пометен от прилива на необуздана алчност, мъст и неизбежните превратности на историята. Секретари и счетоводители подготвили бягството в Аржентина; това било началото на нов, по-скромен бизнес. Най-важното било да се махнат надалече. Далече от призраците, които бродели, вечно бродели из коридорите на имението на Алдая.

Заминали в една ранна утрин през 1926 г. в най-дълбока анонимност; пътували под фалшиви имена на борда на онзи кораб, с който трябвало да прекосят Атлантика до пристанището на Ла Плата. Хорхе и баща му споделяли една каюта. Старият Алдая, вмирисан на болест и смърт, едва се държал на краката си. Докторите, на които не разрешил да видят Пенелопе, се бояли от него твърде много, за да му кажат истината. Той обаче знаел, че смъртта се е качила на кораба заедно с него и че тялото, което Бог започнал да му отнема малко по малко от онази сутрин, в която решил да потърси сина си Жулиан, безвъзвратно се топи. През онова дълго пътуване, докато седял на палубата и зъзнел под одеялата, загледан в безкрайната пустош на океана, знаел, че няма да доживее да види сушата. Понякога, седнал на кърмата, гледал рояка акули, който следвал като опашка кораба, откак напуснали Тенерифе. Чул един от офицерите да казва, че тази зловеща свита била нещо обичайно за трансатлантическите плавания. Хищниците се изхранвали от животинските отпадъци, които корабът изхвърлял след себе си. Дон Рикардо Алдая обаче не повярвал в това. Бил убеден, че тези демони преследват именно него. „Чакате ме“, мислел си той, съзирайки в тях истинското лице на Бога. Тъкмо тогава се обърнал към своя син Хорхе, когото тъй често бил презирал и който сега оставал едничката му надежда, и го накарал да се закълне, че ще изпълни последната му воля.

— Ще намериш Жулиан Каракс и ще го убиеш. Закълни се, че ще го сториш.

В едно ранно утро, два дена преди да пристигне в Буенос Айрес, Хорхе се събудил и видял, че койката на баща му е празна. Излязъл да го потърси на палубата; тя била пуста, окъпана в мъгла и селитра. Намерил халата на баща си, захвърлен на кърмата и все още топъл. Килватерът се губел в алена мъгла — петно върху спокойните, блестящи води, сякаш самият океан кървял. Тогава забелязал, че акулите вече не следвали кораба; тръбните им перки се виждали в далечината, където танцували в кръг. До края на пътуването никой пасажер повече не зърнал хищниците, а когато Хорхе Алдая слязъл в Буенос Айрес и митничарят го попитал дали пътува сам, той просто кимнал. От дълго време пътувал сам.

5

Десет години след дебаркирането си в Буенос Айрес, Хорхе Алдая — или човешката останка, в която се бил превърнал — се завърнал в Барселона. Нещастията, които били почнали да разяждат фамилията Алдая в стария свят, в Аржентина само се умножили. Там Хорхе трябвало сам да се изправи лице в лице със света и с предсмъртния завет на Рикардо Алдая, а това била битка, за която не разполагал нито с оръжията, нито с увереността на баща си. Пристигнал в Буенос Айрес с празно сърце и душа, разкъсвана от угризения. Америка — казвал впоследствие вместо извинение или епитафия — е мираж, земя на хищници и лешояди; а той бил закърмен с привилегиите и лекомислените глезотии на старата Европа, на тоя труп, който продължавал да съществува по инерция. Само за няколко години изгубил всичко, като се почне с репутацията и се свърши със златния часовник, подарен от баща му по случай първото причастие. Благодарение на часовника успял да си купи обратен билет. Мъжът, завръщащ се в Испания, бил почти просяк, вързоп от горчивина и провал, запазил само спомена за онова, което чувствал, че му било отнето, и омразата към онзи, когото винял за разрухата си: Жулиан Каракс.

Обещанието, което дал на баща си, още изгаряло мислите му. Щом пристигнал в родния си град, веднага надушил дирята на Жулиан — но само за да открие, че и Каракс, досущ като него, явно е изчезнал от Барселона. Градът също не бил онзи, който напуснал преди десет години. Именно тогава съдбата, с типичната си щедра и добре премерена случайност, изпречила на пътя му един стар персонаж от неговата младост. След забележителна кариера в изправителните заведения и държавните затвори, Франсиско Хавиер Фумеро бил влязъл в армията и достигнал чин лейтенант. Мнозина му предвещавали бъдеще на генерал, но един мътен скандал, който така и не се изяснил напълно, станал причина за изгонването му от армията. Още тогава репутацията му надминавала ранга и властта му. Много неща се говорели за него, но преди всичко вдъхвал страх. Франсиско Хавиер Фумеро, онова плахо и объркано момче, което някога събирало окапалата шума в двора на училището „Сан Габриел“, сега бил убиец. Според мълвата ликвидирал печално известни лица за пари, а политически фигури очиствал по поръчка на разни злодеи. Говорело се, че той е самата смърт в човешки образ.

Алдая и Фумеро незабавно се познали през изпаренията в кафене „Новедадес“. Алдая бил болен, поразен от някаква странна треска, за която винял насекомите на южноамериканската селва. „Там даже и комарите са едни копелета“ — оплаквал се той. Фумеро го слушал със смесица от захлас и отвращение. Лично той изпитвал уважение към комарите и към насекомите изобщо. Възхищавал се на тяхната дисциплина, издръжливост и организация. Нямало при тях лентяйство, непочтителност, содомия или израждане на расата. Любимите му видове били паякообразните с тяхното рядко умение да изтъкат капан, в който с безкрайно търпение да чакат своята плячка, знаейки, че тя рано или късно ще падне в него, от глупост или от нехайство. Според Фумеро човешкото общество можело много неща да научи от насекомите. Алдая например бил явен случай на морален и физически упадък. Бил видимо остарял и изглеждал занемарен, без мускулен тонус. Фумеро не можел да понася хора без мускулен тонус. Направо му се гадело от тях.

— Хавиер, чувствам се ужасно — примолил му се Алдая. — Ще можеш ли да ми дадеш едно рамо за няколко дена?

Заинтригуван, Фумеро решил да заведе Хорхе Алдая в своя дом. Фумеро живеел в един мрачен апартамент на улица „Кадена“ в квартала Равал, в компанията на безброй насекоми, които складирал в аптекарски шишета, и на половин дузина книги. Той ненавиждал книгите толкова, колкото обожавал насекомите, но това не били какви да са книги, а романите на Жулиан Каракс, издадени от Кабестани. В отсрещния апартамент живеели две проститутки — майка и дъщеря, които се оставяли да бъдат щипани и горени с пури, когато клиентелата била слаба, най-вече в края на месеца. Фумеро им платил, за да се грижат за Алдая, докато той самият ходел на работа. Нямал никакво желание да го види как умира. Все още не.

Франсиско Хавиер Фумеро бил постъпил в Криминалния отряд, където винаги имало работа за квалифициран персонал, способен да посрещне най-неприятните ситуации — ситуации, които трябва да се разрешават дискретно, тъй че почтените люде да продължават да си живеят сред илюзии. Нещо в този дух му казал лейтенант Дуран, човек склонен към дълбокомислени изказвания, под чието командване Фумеро постъпил в полицейския корпус.

— Да бъдеш полицай не е работа, а мисия — обичал да твърди Дуран. — Испания се нуждае от повече ташаци и по-малко празни приказки.

За нещастие лейтенант Дуран скоро се простил с живота при един драматичен инцидент, станал по време на полицейски набег в квартала Ла Барселонета.

В бъркотията на една схватка с група анархисти Дуран паднал от някаква капандура на петия етаж и вътрешностите му се пръснали като кървави цветя по паважа. Всички били единодушни, че Испания е загубила велик мъж, национален герой с ясна визия за бъдещето, човек на мисълта, който същевременно не се боял от действието. Фумеро гордо заел поста му, знаейки, че е постъпил добре, като го е блъснал, защото Дуран бил вече стар за тая работа. Фумеро се гнусял от старите хора, както и от сакатите, циганите и обратните, независимо дали имали добър мускулен тонус, или не. Понякога Бог правел грешки и дълг на всеки честен мъж било да поправя тези малки недостатъци и да поддържа света в приличен вид.

Няколко седмици след срещата в кафене „Новедадес“ през март 1932 г., Хорхе Алдая се почувствал по-добре и започнал да откровеничи с Фумеро. Помолил го да му прости за начина, по който се отнасял към него в юношеските им години, и със сълзи на очи му разказал цялата си история, без нищо да пропусне. Фумеро го слушал мълчаливо, кимал и попивал всичко, като същевременно се чудел дали да убие Алдая незабавно, още в същия миг, или да изчака. Чудел се дали някогашният му съученик е толкова слаб, че острието на ножа да изтръгне само една вяла агония от зловонната му плът, омекнала от продължителна леност. Решил все пак да отложи вивисекцията. Историята го заинтригувала, особено доколкото касаела Жулиан Каракс.

Знаел от информацията, която успял да получи от фирма „Кабестани“, че Каракс живее в Париж, но Париж е твърде голям град и явно никой от издателството не знаел точния адрес. Никой освен една жена на име Монфорт, която отказвала да го оповести. Фумеро я проследил два-три пъти, когато си тръгвала от издателството, без тя да го забележи. Даже пътувал в един трамвай на половин метър от нея. Жените никога не му обръщали внимание, а ако все пак го забележели, обръщали поглед на другата страна, преструвайки се, че не са го видели. Една нощ, след като я проследил чак до портала на дома й на Пласа де Сан Фелипе Нери, Фумеро се прибрал вкъщи и яростно мастурбирал, докато си представял как забива ножа си в тялото на тази жена, сантиметър по сантиметър, бавно и методично, гледайки я право в очите. Може би тогава щяла да благоволи да му даде адреса на Каракс и да се отнася към него с уважението, дължимо на един полицейски служител.

Жулиан Каракс бил единственият човек, когото Фумеро се опитал да убие и не сполучил. Може би защото бил и първият, а всичко се учи с времето. Когато отново чул това име, се усмихнал по начина, с който здравата стряскал своите съседки, проститутките: без да мига, облизвайки бавно горната си устна. Още си спомнял как Каракс целувал Пенелопе Алдая в имението на Авенида дел Тибидабо. Неговата Пенелопе. Та любовта на Фумеро била чиста, истинска любов, като ония, дето могат да се видят на кино — така си мислел той. Фумеро бил голям любител на филмите и ходел на кино поне два пъти седмично. Именно в един киносалон той проумял, че Пенелопе е била любовта на живота му. Останалите, особено майка му, били най-обикновени курви. Докато слушал последните откъслеци от историята на Алдая, решил, че в края на краищата няма да го убие. Всъщност радвал се, че съдбата пак ги е събрала. Видял една сцена, съвсем като във филмите, които му доставяли такава наслада: Алдая щял да му поднесе останалите на тепсия. Рано или късно, всички щели да се оплетат в неговата мрежа.

6

През зимата на 1934 г. братята Молинер най-сетне, успяха да изгонят Микел от имението на „Пуертафериса“, което и до ден-днешен стои празно и се руши. Искаха просто да го видят на улицата, лишен от малкото, което му бе останало, от книгите си и от онази свобода и уединение, които така ги оскърбяваха, че го мразеха и в червата. Той не пожела да ми каже нищо, нито пък да потърси помощта ми. Разбрах само, че почти се е превърнал в просяк, когато отидох да го потърся в някогашния му дом и заварих там наетите от братята му главорези, които тъкмо правеха инвентар на имуществото му и разпродаваха малкото вещи, които му бяха принадлежали. Микел вече от няколко нощи спеше в един пансион на улица „Кануда“, мрачен и влажен бордей с вид и миризма на костница. Когато видях стаичката, в която бе затворен, нещо като ковчег без прозорци и със затворническа койка, хванах Микел и го заведох вкъщи. Кашляше неспирно и изглеждаше съвсем изпит. Каза ми, че това бил недоизлекуван катар, незначителна болежка, която, щом й омръзнело, щяла сама да премине. Две седмици по-късно се влоши.

Тъй като винаги се обличаше в черно, не разбрах веднага, че петната по ръкавите му са от кръв. Повиках лекар, който след прегледа ме попита защо съм чакала толкова време, преди да му се обадя. Микел имаше туберкулоза. Разорен и болен, сега той живееше само със спомени и угризения. Беше най-добросърдечният и най-уязвимият човек, когото някога съм познавала, единственият ми приятел. Оженихме се в едно февруарско утро в местното съдилище. Вместо меден месец просто взехме автобуса до парка Гуел, за да погледаме от терасите му Барселона отгоре — миниатюра, обвита в мъгла. Не казахме на никого, че сме се оженили — нито на Кабестани, нито на баща ми, нито на семейството на Микел, което го смяташе за мъртъв. По някое време написах на Жулиан писмо, в което му съобщавах това, но така и не го изпратих. Нашият брак беше таен. Няколко месеца след венчавката на вратата ни почука един тип, който се представи като Хорхе Алдая. Изглеждаше като човешка развалина, лицето му бе плувнало в пот въпреки хапещия студ. Когато видя отново съученика си след повече от десет години, Алдая се усмихна горчиво и каза: „Всички сме прокълнати, Микел. Ти, Жулиан, Фумеро и аз“. Заяви, че причината за посещението му била опит да се помири със стария си приятел Микел, надявайки се, че сега той ще му помогне да се свърже с Жулиан Каракс. Трябвало да му предаде много важно съобщение от името на покойния си баща, дон Рикардо Алдая. Микел каза, че не знае къде се намира Каракс.

— Още преди години изгубих връзка с него — излъга той. — Последното, което научих, беше, че живее в Италия.

Алдая очакваше подобен отговор.

— Разочароваш ме, Микел. Надявах се, че времето и нещастията са те вразумили.

— Някои разочарования правят чест на онзи, който ги внушава.

Смален, рахитичен, готов сякаш да се пръсне от жлъч, Алдая се изсмя.

— Фумеро ви изпраща най-сърдечните си поздравления по повод вашата сватба — каза той, запътил се към вратата.

От тези думи сърцето ми се смрази. Микел не пожела да каже нищо, но онази нощ, докато го държах в прегръдките си и двамата се преструвахме, че сме потънали в невъзможен сън, разбрах, че Алдая е бил прав. Бяхме прокълнати.

Изминаха няколко месеца, без да получим вести от Жулиан или от Алдая. Микел все още пишеше редовно за някои вестници в Барселона и Мадрид. Неспирно чаткаше на пишещата машина, изливайки материали, които сам наричаше врели-некипели, четиво за трамвая. Аз се задържах на службата си в издателство „Кабестани“, навярно защото това бе единственият начин да се чувствам близо до Жулиан. Той ми бе пратил кратка бележка, с която ме известяваше, че работи върху един нов роман, озаглавен „Сянката на вятъра“; надяваше се да го приключи до няколко месеца. Писмото не загатваше нищо за случилото се в Париж. Тонът му беше по-хладен и отчужден отпреди. При все това напразно се опитвах да намразя Жулиан. Започна да ми се струва, че той не е човек, а някаква болест.

Микел изобщо не се заблуждаваше относно моите чувства. Предлагаше ми обич и преданост, без да иска в замяна нещо повече от моята компания и може би тактичност. От устните му никога не се отрони укор или оплакване. С времето започнах да изпитвам към него безкрайна нежност, нещо повече от приятелството, което ни бе събрало, и състраданието, което впоследствие ни бе обрекло. Микел бе открил спестовна книжка на мое име, в която превеждаше почти всичките си доходи, получени от труда му като журналист. Никога не отказваше да напише статия, критика или клюкарска рубрика. Работеше под три псевдонима, по четиринайсет или шестнайсет часа на ден. Когато го питах защо работи толкова, само се усмихваше или отговаряше, че ще скучае, ако не прави нищо. Между нас нямаше лъжи, дори и безмълвни. Той знаеше, че скоро ще умре, че болестта скъпернически му отпуска броени месеци.

— Трябва да ми обещаеш, че ако нещо се случи с мен, ще вземеш тези пари и ще се омъжиш повторно, ще имаш деца и ще забравиш всички нас, и най-напред мен.

— И за кого ще се омъжа, Микел? Не говори глупости.

Понякога го улавях, че ме гледа от някой ъгъл с кротка усмивка, сякаш самото съзерцание на моето присъствие бе най-голямото му съкровище. Всеки следобед идваше да ме посрещне, когато си тръгвах от издателството; това бе единствената му почивка през целия ден. Гледах го как крачи приведен и кашля, макар и да се правеше, че още има сили. Водеше ме на закуска или да позяпаме витрините на улица „Фернандо“, сетне се връщахме вкъщи, където той продължаваше да работи и след полунощ. Мълчаливо благославях всяка минута, която прекарвахме заедно. Микел всяка нощ заспиваше, държейки ме в прегръдките си, и аз трябваше да крия сълзите, изтръгнати от гневното съжаление, че не можех да обичам този мъж така, както той обичаше мен, че не можех да му дам онова, което така безполезно бях оставила в нозете на Жулиан. Много нощи се заклевах пред себе си, че ще забравя Жулиан, че ще посветя остатъка от живота си, за да направя този клет човек щастлив и да му върна поне няколко трошици от онова, което той ми бе дал. Бях любовница на Жулиан в продължение на две седмици, но щях да бъда съпруга на Микел през останалата част от живота си. Ако някой ден тези страници стигнат до твоите ръце и ако решиш да ме съдиш, както се съдих аз, докато ги писах и гледах отражението си в това огледало от проклятия и угризения, спомни си ме така, Даниел.

Ръкописът на последния роман на Жулиан пристигна към края на 1935 г. Не зная дали от озлобление, или от страх, но го предадох на печатаря, без дори да го прочета. Последните спестявания на Микел бяха финансирали изданието в аванс още преди месеци. Кабестани, който по това време вече имаше здравословни проблеми, хич не се интересуваше от останалото. Същата седмица докторът, който се грижеше за Микел, дойде да ме види в издателството, много разтревожен. Обясни ми, че ако Микел не намали работния си ритъм и не си даде почивка, той не би могъл да направи почти нищо, за да се пребори с туберкулозата.

— Съпругът ви трябва да бъде в планините, а не да диша облаци въглищен прах и белина тук, в Барселона. Нито той е котка с девет живота, нито аз съм бавачка. Накарайте го да се вразуми, мен не ще да ме слуша.

През обедната почивка реших да се прибера у дома, за да поговоря с него. Преди да отворя вратата на апартамента, чух гласове отвътре. Микел спореше с някого. Отначало помислих, че при него е дошъл някой от редакцията на вестника, но ми се стори, че долових името на Жулиан в разговора. Чух стъпки, които се приближаваха към вратата, и изтичах да се скрия на площадката към мансардата. Оттам можах да зърна посетителя.

Беше мъж, облечен в черно, с някак неопределени черти и тънки устни като зейнал белег. Имаше черни, безизразни очи — очи на риба. Преди да се изгуби надолу по стълбите, поспря и вдигна поглед към полумрака. Притиснах се до стената, затаила дъх. Посетителят постоя така няколко мига, сякаш ме надушваше, облизвайки устни с кучешка усмивка. Изчаках стъпките му да стихнат напълно, преди да напусна скривалището си и да вляза в апартамента. Във въздуха се носеше миризма на камфор. Микел седеше до прозореца с ръце, увиснали немощно от двете страни на стола. Устните му трепереха. Попитах го кой беше този човек и какво искаше.

— Това беше Фумеро. Дойде да ни донесе новини за Жулиан.

— Какво знае той за Жулиан?

Микел ме погледна, по-обезсърчен от когато и да било.

— Жулиан ще се жени.

Направо онемях от тази вест. Рухнах на един стол, а Микел взе ръцете ми в своите. Беше изтощен и говореше с мъка. Преди да смогна да кажа нещо, той се зае накратко да ми изложи наученото от Фумеро, както и догадките, които можеха да се направят от него. Фумеро се възползвал от контактите си с парижката полиция, за да установи местонахождението на Жулиан Каракс и да го държи под око. Според Микел не беше изключено това да е станало още преди месеци или даже години. Най-много го безпокоеше не обстоятелството, че Фумеро е намерил Жулиан — това беше просто въпрос на време; по-тревожното бе, че е решил да го каже на Микел тъкмо сега, и то заедно със странната новина за някаква невероятна женитба. Венчавката, както изглеждало, щяла да се състои в началото на лятото на 1936 г. За булката не се знаело нищо освен името, което в случая беше предостатъчно: Ирен Марсо, съдържателната на заведението, в което Жулиан бе работил като пианист години наред.

— Не разбирам — измънках аз. — Жулиан се жени за своята покровителка?

— Именно. Това не е сватба, а споразумение.

Ирен Марсо бе с двайсет и пет или трийсет години по-възрастна от Жулиан. Микел подозираше, че тя е решила да сключи този брак, за да прехвърли имуществото си на Жулиан и да подсигури бъдещето му.

— Но нали и без друго му помага. Винаги му е помагала.

— Навярно съзнава, че няма да е вечно на тоя свят — загатна Микел.

Ехото на тези думи направо прониза и двама ни. Коленичих до него и го прегърнах, като хапех устни, за да не ме види, че плача.

— Жулиан не обича тази жена, Нурия — рече ми той, мислейки, че това е причината за скръбта ми.

— Жулиан не обича никого освен себе си и проклетите си книги — промълвих.

Вдигнах поглед и видях усмивката на Микел — усмивка на старо и мъдро дете.

— И какво се надява да спечели Фумеро, като разгласява тая работа сега?

Не ни отне много време, за да разберем. Няколко дни по-късно един съвсем измършавял и подобен на привидение Хорхе Алдая се появи в дома ни, пламнал от гняв и озлобление. Фумеро му бе казал, че Жулиан Каракс ще сключи брак с богата жена, и то с пищна, романтична церемония. Алдая дни наред се изтезаваше с мисълта, че човекът, отговорен за нещастията му, сега тъне в охолство, придобил състояние от рода на онова, което той самият бе изгубил. Фумеро бе пропуснал да го осведоми, че Ирен Марсо, макар и притежателка на известни средства, беше собственичка на бардак, а не приказна принцеса. Беше спестил и факта, че булката е с трийсет години по-възрастна от Каракс, тъй че това бе не толкова брак, колкото благотворителен акт спрямо един свършен човек, останал без средства за препитание. Не му бе казал нито кога ще се състои сватбата, нито къде. Само бе посял семената на една фантазия, поглъщаща и малкото сили, които треската бе оставила в изпосталялото, смрадливо тяло на Алдая.

— Фумеро те е излъгал, Хорхе — рече Микел.

— И ти, кралят на лъжците, смееш да обвиняваш в лъжа ближния си! — безумно извика Алдая.

Не беше нужно той да ни разкрива мислите си; в човек с така изпита плът те просто се четяха като думи под бледата кожа на мъртвешкото лице. Микел ясно прозря играта на Фумеро. Та нали именно той го бе учил да играе шах преди повече от двайсет години в училището „Сан Габриел“. Фумеро имаше стратегията на богомолка и търпението на безсмъртните. Микел изпрати на Жулиан предупредителна бележка.

Когато Фумеро решил, че сгодният момент е дошъл, дръпнал Алдая настрани, отровил сърцето му със злоба и му казал, че Жулиан ще се ожени до три дена. Като полицейски служител той, инспекторът, не можел да се забърка в подобна работа — такъв бил аргументът му. Алдая обаче, като цивилно лице, можел да отиде в Париж и да се погрижи тази сватба да не се състои. Как? — щял да попита един трескав, овъглен от ненавист Алдая. Ето как — трябвало да го извика на дуел в деня на венчавката. Фумеро стигнал дотам, че даже осигурил оръжието, с което Хорхе бил убеден, че ще продупчи онова кораво сърце, съсипало династията Алдая. Докладът от парижката полиция по-късно щял да констатира, че оръжието, намерено в нозете му, било дефектно и можело да направи единствено онова, което и направило: да гръмне в лицето на Хорхе. Фумеро вече знаел това, когато му го връчил в един калъф на перона на гарата за Франция. Отлично знаел, че треската, глупостта и сляпата ярост ще попречат на Алдая да убие Жулиан Каракс в един остарял дуел на честта на гробището Пер Лашез. А ако по някаква случайност успеел да събере сили, за да срази противника си, оръжието, което носел, трябвало да му попречи. Защото не Каракс, а Алдая бил обречен да умре в онзи дуел. Така неговият нелеп живот, тялото и душата му, на които Фумеро търпеливо позволил да вегетират известно време, щели да изпълнят предназначението си.

Фумеро знаел също така, че Жулиан никога не би приел да се изправи срещу някогашния си другар, който бил в такова плачевно състояние и вече на умиране. Ето защо дал ясни инструкции на Алдая за всяка стъпка, която било нужно да предприеме. Трябвало да признае на Жулиан, че писмото, написано от Пенелопе преди години, в което тя го известявала за сватбата си и молела да я забрави, било измама. Трябвало да разкрие, че именно той, Хорхе Алдая, принудил сестра си да напише онзи низ от лъжи, докато тя плачела отчаяно и напусто оповестявала безсмъртната си любов към Жулиан. Трябвало да каже на Жулиан, че тя го е чакала оттогава насетне, с прекършена душа и кървящо сърце, умираща от самота. Това щяло да е достатъчно. Достатъчно, за да накара Жулиан да дръпне спусъка и да го гръмне в лицето. Достатъчно, за да изхвърли от главата му всякакви сватбени планове, да му остави единствено мисълта как да се върне в Барселона, за да намери Пенелопе и един великолепен живот. А в Барселона, тази огромна паяжина — неговата паяжина, щял да го чака той — Фумеро.

7

Жулиан Каракс прекоси френската граница няколко дни преди избухването на Гражданската война. Първото и единствено издание на „Сянката на вятъра“ бе излязло от печатницата две седмици преди това, за да се присъедини и то към сивата анонимност и невидимост на своите предшественици. По това време Микел вече почти не бе в състояние да работи и въпреки че седеше пред пишещата машина по два-три часа на ден, слабостта и треската едва му позволяваха да напише някоя и друга дума. Бе изгубил някои от редовните си рубрики заради пропуснати срокове. Други вестници пък не се осмеляваха да публикуват статиите му, след като бяха получили анонимни заплахи. Оставаше му само една ежедневна колона в „Барселонски ежедневник“, която списваше под името „Адриан Малтес“. Призракът на войната вече се усещаше във въздуха. Страната вонеше на страх. Останал без занимание и твърде слаб, за да се оплаква, Микел често слизаше на площада или се разхождаше до Авенида де ла Катедрал, като винаги носеше със себе си една от книгите на Жулиан, сякаш бе някакъв амулет. Последния път, когато лекарят го претегли, той нямаше и шейсет килограма. Слушахме по радиото новините за размириците в Мароко и малко по-късно един колега на Микел от вестника се отби да ни каже, че Кансинос, главният редактор, бил убит с изстрел в тила пред кафене „Каналетас“ два часа преди това. Никой не смеел да вдигне трупа, който все още лежал там и обагрял тротоара с паяжина от кръв.

Кратките, но наситени дни на първоначалния терор не закъсняха. Войските на генерал Годед[1] навлязоха по Диагонал и Пасео де Грасия към центъра, където започнаха престрелките. Беше неделя и много от жителите на града бяха излезли навън, мислейки, че ще прекарат деня в някоя закусвалня покрай пътя за Лас Планас. Все пак, до най-черните дни на войната в Барселона ни оставаха още две години. Малко след началото на схватката войските на генерал Годед се предадоха, благодарение на някакво чудо или на лоша комуникация между командирите. Правителството на Люис Компанис като че ли си възвърна контрола, но едва през следващите седмици щеше да се изясни какво е станало всъщност.

Барселона бе преминала в ръцете на анархистките синдикати. След тридневни размирици и улични сражения, най-сетне се разнесе слух, че четиримата бунтовнически генерали са били екзекутирани в крепостта Монжуик, малко след като се предали. Един приятел на Микел, британски журналист, който присъствал на екзекуцията, каза, че отрядът за разстрел се състоял от седем души, но в последния момент цели дузини опълченци се присъединили към забавата. Когато открили огън, телата били така надупчени с куршуми, че рухнали в неузнаваема маса и трябвало да ги нахвърлят в ковчезите в почти течно състояние. Някои искаха да вярват, че това е краят на конфликта, че фашистките войски никога няма да стигнат до Барселона и че въстанието ще бъде потушено мимоходом. Оказа се, че това е едва аперитивът.

Научихме, че Жулиан е в Барселона, в деня, когато Годед се предаде. Тогава получихме писмо от Ирен Марсо, в което тя ни съобщаваше, че Жулиан е убил Хорхе Алдая в дуел, състоял се на гробището Пер Лашез. Дори още преди Алдая да издъхне, едно анонимно обаждане алармирало полицията за станалото. Наложило се Жулиан незабавно да избяга от Париж, преследван от полицията, която го издирвала за убийство. Нямахме никакво съмнение чие е било обаждането. Трескаво чакахме да получим вест от Жулиан, за да го предупредим за дебнещата опасност и да го предпазим от един капан, още по-лош от онзи, който му готвеше Фумеро: узнаването на истината. Три дена по-късно от Жулиан все още нямаше ни вест, ни кост. Микел не искаше да сподели с мен тревогата си, но аз отлично знаех какво си мисли. Жулиан се бе върнал заради Пенелопе, не заради нас.

— Какво ще стане, когато той научи истината? — питах аз.

— Ще се погрижим да не я научи — отговаряше ми Микел.

Жулиан най-напред щеше да установи, че фамилията Алдая е изчезнала безследно. Нямаше да намери много места, откъдето да започне търсенето на Пенелопе. Направихме списък на тези места и се впуснахме в нашата експедиция. Огромната къща на Авенида дел Тибидабо бе просто изоставен имот, изолиран зад вериги и воали от бръшлян. Цветарят, който продаваше букети от рози и карамфили на отсрещния ъгъл, каза, че си спомня само за един човек, наближил къщата в последно време, но той бил възрастен мъж, почти старец, и леко накуцвал.

— Да ви кажа честно, много беше заядлив. Опитах се да му продам един карамфил за бутониерата, а той ме прати по дяволите — сега е война, рече, не е време за цветя.

Цветарят не беше виждал други хора да обикалят там. Микел купи от него няколко повехнали рози и за всеки случай му даде телефонния номер на редакцията на „Барселонски ежедневник“. Там човекът можеше да остави съобщение, ако случайно зърнеше край къщата някого, който да отговаря на описанието на Каракс. Следващата ни спирка беше „Сан Габриел“, където Микел отново срещна Фернандо Рамос, стария си училищен другар.

Фернандо сега преподаваше латински и гръцки и бе ръкоположен за свещеник. Когато видя Микел в такова крехко здраве, много се обезсърчи. Каза ни, че Жулиан не се е отбивал при него, но обеща, че ако това се случи, ще ни съобщи и ще се опита да го задържи. Фумеро го посетил преди нас, призна ни Фернандо с боязън. Сега се представял като инспектор Фумеро и му казал, че по време на война ще направи добре, ако си отваря очите на четири.

— Заяви, че сума хора ще умрат съвсем скоро, а униформата, била тя на свещеник или на войник, няма да спре куршумите…

Фернандо Рамос призна, че не станало ясно към кое звено или групировка принадлежи Фумеро, а и той не дръзнал да го пита. Невъзможно ми е да ти опиша онези първи дни на войната в Барселона, Даниел. Въздухът сякаш бе отровен от страх и омраза. Всички се гледаха подозрително, а улиците бяха пропити от една тишина, от която чак ти се свиваше стомахът. Всеки ден, всеки час се разнасяха нови слухове и интриги. Спомням си една нощ, в която Микел и аз вървяхме по Лас Рамблас на път към къщи. Улиците бяха пусти, не се виждаше жива душа. Микел гледаше фасадите, бегло зърнатите лица зад спуснатите кепенци, които дебнеха сенките на улицата, и каза, че усеща как се точат ножовете зад тия стени.

На следващия ден отидохме до шапкарница „Фортуни“, макар че не хранехме особени надежди да намерим Жулиан там. Един от съседите ни каза, че шапкарят бил ужасен от сблъсъците през последните дни и си стоял заключен в дюкяна си. Колкото и да тропахме, не пожела да ни отвори. Същия следобед едва на една пресечка оттам се бе разразила престрелка и по паважа на Ронда де Сан Антонио още се виждаха пресни локви кръв. Имаше и един конски труп, изоставен на произвола на уличните кучета, които ръфаха надупчения му корем, докато няколко дечурлига наблюдаваха тази сцена и ги замеряха с камъни. Успяхме да зърнем само изплашеното лице на шапкаря през решетката на вратата. Казахме му, че търсим неговия син Жулиан. Шапкарят отговори, че синът му е мъртъв и че ако не побързаме да се махнем оттам, щял да извика полиция. Тръгнахме си обезсърчени.

Дни наред обикаляхме кафенета и магазини и разпитвахме за Жулиан. Търсехме сведения в хотели и пансиони, по разни гари, в банки, където би могъл да отиде, за да смени пари… Никой обаче не помнеше да е видял човек, който да отговаря на неговото описание. Бояхме се, че може вече да е попаднал в лапите на Фумеро. Микел успя да накара един от колегите си журналисти, който имаше връзки в Дирекция на полицията, да провери дали Жулиан се е озовал в затвора. Нямаше признаци да се е случило подобно нещо. Бяха изминали две седмици, а Жулиан сякаш бе потънал вдън земя.

Микел почти не спеше, очаквайки да получи някаква вест от приятеля си. Една вечер съпругът ми се върна от обичайната си следобедна разходка, като носеше не друго, а бутилка портвайн. Подарили му я в редакцията на вестника, каза той, защото заместник-редакторът му съобщил, че вече не могат да публикуват неговата рубрика.

— Разбирам ги — не искат неприятности.

— И какво ще правиш сега?

— Като начало смятам да се напия.

Микел изпи едва половин чаша, но аз изпразних почти цялата бутилка на празен стомах, без дори да забележа. Някъде към полунощ ме налегна непреодолима дрямка и се стоварих на канапето. Сънувах, че Микел ме целува по челото и ме завива с една пелерина. Когато се събудих, усетих в главата ужасна пронизваща болка, в която разпознах прелюдията към свиреп махмурлук. Тръгнах да търся Микел, за да прокълна часа, в който му бе хрумнала бляскавата идея да ме напие, но осъзнах, че съм сама в апартамента. Отидох до бюрото и видях върху пишещата машина една бележка, в която той ме молеше да не се тревожа и да го чакам там. Отивал да търси Жулиан и скоро щял да го доведе у дома. Накрая казваше, че ме обича. Бележката изпадна от ръцете ми. Чак тогава забелязах, че преди да излезе, Микел е махнал своите вещи от бюрото, сякаш не възнамеряваше да го използва занапред. Разбрах, че никога вече няма да го видя.

[1] Мануел Годед Льопис (1882–1936) — испански военен, участник във въстанието през юли 1936 г., което слага начало на Гражданската война в Испания. — Бел.прев. ↑

8

Онзи следобед продавачът на цветя се обадил в редакцията на „Барселонски ежедневник“ и оставил за Микел съобщение, с което го информирал, че е видял описания от нас мъж да дебне край имението като призрак. Вече било след полунощ, когато Микел пристигнал на Авенида дел Тибидабо, 32 — унила и пуста долина, пронизана от копия лунна светлина, които се процеждали през листата на дърветата. Макар и да не го бил виждал цели седемнайсет години, Микел познал Жулиан по леката, почти котешка походка, докато силуетът му се плъзгал през сенчестата градина, близо до фонтана. Жулиан бил прескочил оградата и дебнел край къщата като неспокойно животно. Микел можел да го извика от мястото, където се намирал, но предпочитал да не привлича вниманието на евентуални свидетели. Имал чувството, че скрити погледи наблюдават булеварда от тъмните прозорци на съседните имения. Заобиколил стената на имота, докато стигнал до онази част, която заграждала някогашните тенискортове и депата за колите. Там забелязал вдлъбнатините в каменната стена, които Жулиан бил използвал като стъпала, както и разклатените плочи най-отгоре. Успял някак да се изкатери, останал почти без дъх, като усещал силни бодежи в гърдите и на моменти му причернявало пред очите. Проснал се отгоре на стената с треперещи ръце и шепнешком повикал Жулиан. Силуетът, който обикалял край фонтана, замръзнал неподвижно, сливайки се с останалите статуи. Микел видял проблясването на две очи, приковани в него. Зачудил се дали Жулиан ще го познае след седемнайсет години и след една болест, която му отнела дори дъха. Силуетът бавно се приближил, размахвайки някакъв дълъг и лъскав предмет в дясната си ръка. Парче стъкло.

— Жулиан… — промълвил Микел.

Фигурата се спряла отведнъж. Микел чул как стъклото паднало на чакъла. Лицето на Жулиан изплувало от мрака. Двуседмична брада покривала чертите му, по-изострени отпреди.

— Микел?

Неспособен да скочи от другата страна или даже да се спусне обратно към улицата, Микел протегнал ръка. Жулиан се покатерил на стената и, държейки здраво юмрука на приятеля си с едната си ръка, сложил дланта на другата на лицето му. Дълго се гледали мълчаливо; всеки долавял раните, които животът бил нанесъл на другия.

— Трябва да се махнем оттук, Жулиан. Фумеро те търси. Оная работа с Алдая беше клопка.

— Зная — промълвил Каракс с безизразен глас.

— Къщата е заключена. От години никой вече не живее тук — добавил Микел. — Хайде, помогни ми да сляза и да се махаме от това място.

Каракс отново се спуснал по стената. Когато сграбчил Микел с две ръце, усетил колко е отслабнало тялото на приятеля му под прекалено широките дрехи. Вече почти нямал плът или мускули. Щом се озовали от другата страна, Каракс прихванал Микел под мишниците, тъй че кажи-речи го носел, и двамата се изгубили в мрака на улица „Роман Макая“.

— Какво ти е? — прошепнал Каракс.

— А, нищо. Имах някаква треска. Сега се чувствам по-добре.

От Микел вече се разнасяла миризмата на болест, тъй че Жулиан не го разпитвал повече. Спуснали се по „Леон XIII“ до Пасео де Сан Хервасио, където зърнали светлините на някакво кафене. Потърсили убежище на една маса в дъното, далече от входа и от прозорците. Двойка редовни посетители стояли край бара с цигари в уста, заслушани в брътвежа на радиото. Келнерът, човек с восъчнобледа кожа, който не откъсвал очи от пода, взел поръчката им. Топло бренди, кафе и каквото имало за ядене.

Микел не хапнал нищо. Каракс, очевидно изгладнял, ял за двама. Приятелите се гледали в лепкавата светлина на кафенето, пленени от магията на времето. За последен път се били видели лице в лице, когато били на половината от сегашната си възраст. Разделили се като момчета, а сега животът връщал на Микел беглец, а на Жулиан — умиращ човек. И двамата се питали дали това се дължало на картите, които им раздал животът, или на начина, по който те самите играли с тях.

— Никога не съм ти благодарил за всичко, което направи за мен през годините, Микел.

— Не започвай сега. Направих, каквото трябваше — и каквото исках. Няма за какво да ми благодариш.

— Как е Нурия?

— Както си я оставил.

Каракс свел поглед.

— Оженихме се преди месеци. Не зная дали ти е писала, за да ти съобщи.

Устните на Каракс замръзнали и той бавно поклатил глава.

— Нямаш право да я упрекваш за нищо, Жулиан.

— Зная. Нямам право на нищо.

— Защо не ни потърси за помощ, Жулиан?

— Не исках да ви забърквам в неприятности.

— Това вече не зависи от теб. Къде беше тия дни? Мислехме, че си потънал вдън земя.

— Кажи-речи. Бях си у дома. В апартамента на баща ми.

Микел го изгледал смаян. Тогава Жулиан му разказал как, щом пристигнал в Барселона, без да знае към кого да се обърне, решил да отиде в дома, където бил израснал. Боял се, че там не е останал никой, но шапкарницата все още съществувала; била отворена и един стар наглед мъж, без коса и без огън в очите, креел зад тезгяха. Жулиан не искал да влезе, нито да му даде да разбере, че се е върнал, но в този миг Антони Фортуни вдигнал лице и погледнал непознатия от другата страна на витрината. Очите им се срещнали и въпреки че на Жулиан му се искало да побегне, останал като парализиран на мястото си. Видял как лицето на шапкаря се обляло в сълзи, как се повлякъл към вратата и излязъл на улицата, ням от вълнение. Без да обели дума, въвел сина си в дюкяна, спуснал металната решетка и щом се изолирали от външния свят, го прегърнал, като треперел и виел от мъка.

По-късно шапкарят обяснил на Жулиан, че полицията разпитвала за него два дена преди това. Някой си Фумеро — човек с лоша слава, който според мълвата месец по-рано бил на заплата при главорезите на генерал Годед, а сега се правел на приятел на анархистите — му казал, че Каракс пътува към Барселона, че хладнокръвно е убил Хорхе Алдая в Париж и е издирван за куп други престъпления, чийто списък шапкарят не си направил труда да изслуша. Фумеро се надявал, че — ако по някаква далечна и малко вероятна случайност блудният син се отбиел там — шапкарят щял да намери за добре да изпълни гражданския си дълг и да го издаде. Фортуни го уверил, че могат да разчитат на него, макар да се подразнил, че такава усойница като Фумеро би могла да го смята за толкова долен. Щом зловещият полицейски кортеж напуснал дюкяна, шапкарят отишъл в параклиса на катедралата, където някога се запознал със Софи, за да помоли своя светец да доведе сина му обратно вкъщи, преди да е станало прекалено късно. Когато Жулиан отново се озовал при баща си, шапкарят го предупредил за надвисналата опасност.

— Каквато и работа да те е довела в Барселона, синко, нека аз да я свърша вместо теб, докато ти се криеш вкъщи. Стаята ти е съвсем същата, както си я оставил, и е твоя дотогава, докато имаш нужда от нея.

Жулиан му признал, че се е върнал, за да търси Пенелопе Алдая. Шапкарят се заклел, че ще я намери и щом тя и Жулиан се съберели, щял да им помогне да избягат на сигурно място — далече от Фумеро, от миналото, далече от всичко.

Докато шапкарят дни наред обикалял целия град в търсене на някаква следа от Пенелопе, Жулиан се криел в апартамента на Ронда де Сан Антонио. Прекарвал дните в някогашната си стая, която — съвсем според обещанието на баща му — била непроменена, само дето сега всичко му изглеждало по-малко, сякаш къщата и предметите, или може би просто животът, се били свили с времето. Много от старите му тетрадки още били там, моливите, които си спомнял, че бил подострил през седмицата, преди да замине за Париж, книгите, очакващи да бъдат прочетени, чистите момчешки дрехи в скриновете. Шапкарят казал на Жулиан, че Софи го напуснала малко след неговото бягство, и въпреки че години наред нямал никакви вести от нея, накрая му писала от Богота, където от известно време живеела с друг мъж. Сега си пишели редовно, и както признал шапкарят, „винаги си говорим за теб, защото това е единственото, което ни свързва“. Когато изрекъл тези думи, на Жулиан му се сторило, че Фортуни най-напред е чакал да изгуби жена си и чак тогава да се влюби в нея.

— Човек обича истински само веднъж в живота, Жулиан; макар че невинаги си дава сметка за това.

Шапкарят, който сякаш упорито се надбягвал с времето, за да поправи цял един живот, изтъкан от нещастия, не се съмнявал, че Пенелопе била онази единствена любов в живота на сина му. Вярвал, без сам да го осъзнава, че ако помогне на Жулиан да си я върне, може би и той самият щял да си върне нещо от изгубеното, да изтръгне нещо от онази празнота, която тегнела върху плътта и костите му с яростта на проклятие.

За свое отчаяние и въпреки всичките си усилия, шапкарят бързо установил, че в цяла Барселона нямало и следа от Пенелопе Алдая или от семейството й. Човек от скромен произход, принуден цял живот да работи, за да се държи на повърхността, шапкарят никога не бил поставял под съмнение вечната сила на парите и кастата. При все това петнайсет години разруха и несгоди се оказали достатъчни, за да изтрият от лицето на земята именията, индустриите, изобщо дирите на една династия. Когато споменавал името Алдая, мнозина намирали, че им звучи познато, но почти никой не си спомнял значението му. В деня, в който Микел Молинер и аз отидохме в шапкарницата, за да разпитаме за Жулиан, Фортуни бил сигурен, че сме просто двама от копоите на Фумеро. Никой нямало да му отнеме сина отново. Даже и Всемогъщият Бог да слезел от небесата, същият онзи Бог, който цял живот нехаел за молитвите на шапкаря, Фортуни с радост щял да Му изтръгне очите, ако Той дръзнел още веднъж да лиши неговото житейско крушение от Жулиан.

Именно шапкарят бил човекът, забелязан от продавача на цветя, докато обикалял около имението на Авенида дел Тибидабо няколко дни по-рано. Онова, което цветарят изтълкувал като заядливост, било просто онази душевна твърдост на хората, които — по-добре късно, отколкото никога — са намерили цел в живота и я преследват със свирепа настойчивост, за да наваксат напразно пропиляното време. За жалост, Господ и този път не пожелал да се вслуша в молитвите на шапкаря. Дори когато преминал прага на отчаянието, старецът не могъл да намери онова, което търсел заради избавлението на сина си, заради собственото си избавление: някаква следа от едно момиче, за което никой не си спомнял и никой нищичко не знаел. Колко изгубени души са Ти нужни, Господи, за да задоволят глада Ти?, питал шапкарят. Бог, в Своето безкрайно мълчание, само го гледал, без дори да мигне.

— Не мога да я намеря, Жулиан. Кълна ти се, че…

— Не се тревожете, татко. Това е нещо, което аз трябва да свърша. Вие вече ми помогнахте, колкото можахте.

Онази нощ Жулиан най-сетне тръгнал из улиците на Барселона, решен да намери следите на Пенелопе.

Микел изслушал разказа на своя приятел, като не можел да реши дали става дума за чудо или за проклятие. И през ум не му минало да се усъмни в келнера, който отишъл до телефона и замънкал нещо с гръб към тях, а после току поглеждал крадешком към вратата, бършейки чашите с прекалено усърдие за едно заведение, където иначе царяла неописуема мръсотия. На Микел и през ум не му минало, че Фумеро вече е бил в това кафене и в още десетки такива кафенета на един хвърлей от имението на Алдая, тъй че щом кракът на Каракс стъпел в някое от тях, обаждането било въпрос на секунди. Когато полицейската кола спряла пред заведението и келнерът се шмугнал в кухнята, Микел усетил хладкото и ведро спокойствие на неизбежността. Каракс разгадал погледа му и двамата се обърнали едновременно. Призрачните очертания на три сиви шлифера пърхали зад прозорците. Парата от дъха на три лица замъглявала стъклата. Никой от тях не бил Фумеро. Лешоядите го предшествали.

— Да се махнем оттук, Жулиан…

— Няма къде да отидем — отвърнал Каракс с невъзмутимост, която накарала приятеля му да се взре внимателно в него.

Тогава забелязал револвера в ръката на Жулиан и хладната решителност в погледа му. Камбанката на вратата за миг заглушила ромона на радиото. Микел изтръгнал пистолета от ръцете на Жулиан и го погледнал втренчено.

— Дай ми документите си, Жулиан.

Тримата полицаи се престорили, че уж сядат на бара. Един от тях ги гледал изкосо. Другите двама опипвали вътрешността на шлиферите си.

— Документите, Жулиан. Веднага.

Каракс мълчаливо поклатил глава.

— Остава ми месец живот, най-много два, ако извадя късмет. Един от двама ни трябва да излезе оттук, Жулиан. Ти имаш повече козове от мен. Не зная дали ще намериш Пенелопе, но Нурия те очаква.

— Нурия е твоя жена.

— Спомни си за нашата уговорка. Когато умра, всичко мое ще бъде твое…

— … Освен сънищата.

Усмихнали се един на друг за последен път. Жулиан му подал паспорта си. Микел го пъхнал до екземпляра от „Сянката на вятъра“, който носел в джоба на палтото си от деня, когато го получил.

— До скоро — прошепнал Жулиан.

— Не бързай. Аз ще чакам.

Точно в мига, в който тримата полицаи се обърнали към приятелите, Микел станал от масата и тръгнал към тях. Отначало видели само един блед, треперещ човек, сякаш пред прага на смъртта, който им се усмихвал, а в ъгълчетата на тънките му, безжизнени устни имало избила кръв. Когато забелязали револвера в дясната му ръка, Микел вече бил едва на три метра от тях. Един от тях се канел да извика, но първият изстрел му отнесъл долната челюст. Безжизненото тяло паднало на колене в нозете на Микел. Другите двама полицаи вече били извадили оръжията си. Вторият изстрел пронизал стомаха на онзи, който изглеждал по-възрастен. Куршумът разцепил гръбнака му надве и разпилял шепа вътрешности върху бара. Микел нямал време да стреля трети път. Последният полицай вече го бил взел на прицел. Усетил оръжието в ребрата си, върху сърцето, и стоманените очи на мъжа, пламнали от паника.

— Не мърдай, кучи сине, или ти се заклевам, че ще те разпоря надве.

Микел се усмихнал и бавно вдигнал револвера към лицето на агента. Онзи едва ли имал повече от двайсет и пет години и устните му треперели.

— Кажи на Фумеро от името на Каракс, че си спомням моряшкото му костюмче.

Не почувствал болка, нито огън. Изстрелът, подобно на приглушен удар, който отнесъл със себе си звука и цвета на нещата, го запратил към прозореца. Когато минал през стъклото и забелязал, че силен студ плъзва по гърлото му, а светлината изчезва като прах, отвеян от вятъра, Микел Молинер обърнал поглед за последен път и видял приятеля си Жулиан да тича надолу по улицата. Микел бе на трийсет и шест години — повече, отколкото се бе надявал да живее. Преди да рухне върху тротоара, осеян с окървавени стъкла, вече бил мъртъв.

9

Онази нощ, когато Жулиан се изгубил в мрака, един неидентифициран фургон пристигнал в отговор на обаждането на полицая, който убил Микел. Никога не научих името му, а и не мисля, че той самият е разбрал кого е убил. Подобно на всички войни, били те лични или мащабни, и тази война бе като марионетен театър. Двама мъже отнесли телата на мъртвите агенти и се постарали да втълпят на управителя на заведението, че е най-добре да забрави за станалото, ако не иска да си има сериозни проблеми. Никога не подценявай таланта да се забравя, който войните пробуждат, Даниел. Трупът на Микел бил изоставен в една уличка на квартала Равал дванайсет часа по-късно, за да не може да се направи връзка между неговата смърт и тази на двамата полицаи. Когато тялото най-сетне попаднало в моргата, той вече бил мъртъв от два дена. Преди да излезе, Микел бе оставил всичките си документи у дома. Служителите на моргата открили у него само един сериозно пострадал паспорт на името на Жулиан Каракс и екземпляр от „Сянката на вятъра“. От това полицията заключила, че убитият е Каракс. Паспортът все още посочвал като местожителство апартамента на семейство Фортуни на Ронда де Сан Антонио.

По това време новината достигнала и до ушите на Фумеро, който отишъл в моргата, за да се сбогува с Жулиан. Там се натъкнал на шапкаря, доведен от полицията, за да идентифицира тялото. Господин Фортуни, който от два дена не бил виждал сина си, се страхувал от най-лошото. Когато познал в мъртвеца онзи мъж, който едва преди седмица потропал на вратата му, за да разпитва за Жулиан (и когото шапкарят взел за някой от копоите на Фумеро), побягнал с крясъци оттам. Полицията изтълкувала тази реакция като знак, че е разпознал тялото. Фумеро, който присъствал на сцената, се приближил до трупа и го разгледал мълчаливо. От седемнайсет години не бил виждал Жулиан. Когато познал Микел Молинер, само се усмихнал и подписал съдебния доклад, потвърждаващ, че въпросното тяло е на Жулиан Каракс. После наредил незабавно да го погребат в общ гроб в Монжуик.

Дълго време се чудех защо на Фумеро му е трябвало да постъпи така. Но това всъщност идеално отговаряше на неговата логика. Умирайки със самоличността на Жулиан, Микел неволно бе предоставил на Фумеро съвършеното алиби. От този миг нататък Жулиан Каракс не съществуваше. Не би могла да се открие никаква официална връзка между Фумеро и човека, когото той се надяваше рано или късно да намери и убие. Беше военно време и малцина биха търсили обяснение за смъртта на някого, който нямаше дори и име. Жулиан бе изгубил самоличността си. Бе се превърнал в сянка. Прекарах два дена вкъщи, като чаках Микел или Жулиан и си мислех, че ще полудея. На третия ден, понеделник, отидох на работа в издателството. Господин Кабестани бе постъпил в болница няколко седмици преди това и нямаше да се върне в офиса си. Най-големият му син, Алваро, се бе нагърбил с бизнеса. Не казах нищо на никого — нямаше към кого да се обърна.

Същата сутрин един служител на моргата, Мануел Гутиерес Фонсека, ми се обади в издателството. Господин Гутиерес Фонсека ми обясни, че тялото на някой си Жулиан Каракс било откарано в моргата. Когато сравнил паспорта на покойника с името на автора на книгата, открита у него, служителят, подозирайки ако не явно нарушение на правилника, то най-малкото известно нехайство от страна на полицията, сметнал за свой морален дълг да се обади на издателите, за да ги осведоми за станалото. Едва не умрях, докато го слушах. Първото, което си помислих, бе, че това е някакъв капан, устроен от Фумеро. Господин Гутиерес Фонсека се изразяваше с типичната прецизност на съвестен обществен служител, но в гласа му се долавяше още нещо, нещо, което и той самият надали би могъл да обясни. Бях приела обаждането в кабинета на господин Кабестани. Слава Богу, Алваро бе излязъл да обядва и аз бях сама, иначе трудно щях да му обясня сълзите си и треперенето на ръцете, докато държах телефона. Гутиерес Фонсека каза, че е сметнал за уместно да ни информира за станалото.

Благодарих му за обаждането с фалшивата формалност на този род разговори. Щом оставих слушалката, затворих вратата на кабинета и захапах юмруците си, за да не закрещя. Измих си лицето и незабавно се прибрах вкъщи, като оставих на Алваро съобщение, че не се чувствам добре и че на следващия ден ще отида по-рано на работа, за да наваксам с кореспонденцията. На улицата трябваше да полагам усилия, за да не тичам, а да вървя с пестеливи крачки, с онова анонимно и сиво спокойствие на хората, които нямат тайни. Когато пъхнах ключа във вратата на апартамента, осъзнах, че ключалката е била разбита. Замръзнах на място. Някой полека завъртя дръжката отвътре. Запитах се дали ще умра така, на едно тъмно стълбище, без да узная какво е станало с Микел. Вратата се отвори и видях тъмните очи на Жулиан Каракс. Бог да ми прости, но в този миг се почувствах отново жива и благодарих на небесата, че ми връщат Жулиан вместо Микел.

Сляхме се в една безкрайна прегръдка, но когато потърсих устните му, Жулиан се отдръпна и сведе поглед. Затворих вратата, улових го за ръка и го поведох към спалнята. Легнахме на кревата, прегърнати мълчаливо. Свечеряваше се и сенките в апартамента пламнаха в пурпурно. В далечината се чуваха откъслечни изстрели, както всяка нощ, откак бе избухнала войната. Жулиан плачеше, отпуснал глава на гърдите ми, и аз почувствах как ме наляга една умора, която думите са безсилни да опишат. По-късно, когато нощта се спусна, устните ни се намериха и под прикритието на напрегнатия мрак се освободихме от дрехите, които миришеха на страх и на смърт. Исках да си спомня Микел, но огънят на онези ръце върху корема ми открадна целия ми срам и мъка. Исках да се изгубя безвъзвратно в тях, макар и да знаех, че призори, изтощени и може би сразени от презрение към себе си, не бихме могли да се погледнем в очите, без да се запитаме що за хора сме станали.

10

Събуди ме тропането на дъжда по покрива на разсъмване. Леглото бе празно, стаята — окъпана в сива светлина.

Заварих Жулиан да седи пред бюрото, което бе принадлежало на Микел, и да милва клавишите на пишещата му машина. Вдигна очи и ми отправи онази хладна и далечна усмивка, която казваше, че той никога няма да бъде мой. Прииска ми се да изплюя истината в лицето му, да го нараня. Щеше да е толкова лесно — да му разкрия, че Пенелопе е мъртва. Че той живее от лъжи. Че аз сега съм всичко, което му е останало на тоя свят.

— Не биваше да се връщам в Барселона — промълви той, клатейки глава.

Коленичих до него.

— Онова, което търсиш, не е тук, Жулиан. Хайде да се махнем. Само двамата. Далече оттук. Докато има още време.

Жулиан ме изгледа продължително, без да мигне.

— Ти знаеш нещо, което не си ми казала, нали? — попита той.

Поклатих глава и преглътнах с мъка. Жулиан само кимна.

— Тази нощ ще се върна там.

— Жулиан, моля те…

— Трябва да се уверя.

— Тогава и аз ще дойда с теб.

— Не.

— Последния път, когато останах да чакам тук, изгубих Микел. Отидеш ли ти, отивам и аз.

— Това няма нищо общо с теб, Нурия. То е нещо, което засяга само мен.

Запитах се дали наистина не осъзнава колко ме нараняват думите му, или просто не го е грижа.

— Така си мислиш ти — рекох.

Опита се да ме погали по бузата, но аз отблъснах ръката му.

— Би трябвало да ме ненавиждаш, Нурия. Това ще ти донесе повече късмет!

— Зная.

Прекарахме деня навън, далече от потискащия мрак на апартамента, който още миришеше на топли чаршафи и влажна кожа. Жулиан искаше да види морето. Придружих го до квартала Ла Барселонета и двамата повървяхме по почти пустия плаж — пясъчен мираж, който се губеше в маранята. Седнахме на пясъка близо до брега, както правят децата и старците. Жулиан се усмихваше безмълвно — явно си спомняше нещо.

Привечер взехме един трамвай близо до аквариума и се изкачихме по Виа Лайетана до Пасео де Грасия, после по Пласа де Лесепс и Авенида де ла Република Аржентина, докато стигнахме края на маршрута. Жулиан мълчаливо се взираше в улиците, сякаш се боеше, че ще изгуби града, както пътува през него. По средата на пътя взе ръката ми и я целуна, без да каже нищо. Държа я чак докато слязохме. Един възрастен мъж, който придружаваше момиченце, облечено в бяло, ни гледаше усмихнат и ни попита дали сме сгодени. Вече се бе стъмнило, когато закрачихме по улица „Роман Макая“ към имението на Алдая на Авенида дел Тибидабо. Ръмеше ситен дъждец, който обагряше в сребристо дебелите каменни зидове. Покатерихме се по външната стена на имота откъм задната страна, близо до тенискортовете. Огромната къща изникна пред нас през пелената на дъжда. Познах я мигновено. Бях съзирала лика й в хиляди различни превъплъщения по страниците на Жулиановите книги. В „Червената къща“ тя бе зловещо имение, по-голямо отвътре, отколкото отвън. То бавно изменяше формата си, изникваха му нови коридори, галерии и невероятни тавани, безкрайни стълби, които не водеха доникъде; осветяваше тъмни стаи, които се появяваха нощем и на сутринта изчезваха, отнасяйки със себе си разни непредпазливи люде, влезли там, за да не излязат никога повече. Спряхме се пред входната врата, заключена с вериги и катинар с размерите на юмрук. Големите прозорци на първия етаж бяха заковани с греди, покрити с бръшлян. Въздухът миришеше на гнила шума и влажна пръст. Камъкът, тъмен и хлъзгав под дъжда, блестеше като скелета на някакво огромно влечуго.

Исках да попитам Жулиан как смята да мине през солидната дъбова порта, която напомняше по-скоро врата на базилика или затвор. Той извади от палтото си едно шише и развинти капачката му. Зловонна пара се издигна от отвора, образувайки бавна, синкава спирала. Жулиан хвана единия край на катинара и изля киселината в самата ключалка. Металът изсъска като нажежено желязо, обгърнато в облак жълтеникав дим. Изчакахме няколко секунди, след което той вдигна един объл камък от буренака и разби катинара с половин дузина удари. Тогава ритна вратата, която се отвори бавно като гробница, бълвайки тежък, влажен дъх. Отвъд прага се виждаше само кадифен мрак. Жулиан носеше бензинова запалка, която щракна, след като направи няколко крачки във вестибюла. Последвах го, оставяйки вратата зад нас леко открехната. Жулиан измина няколко метра, като държеше пламъка над главата си. В краката ни се простираше килим от прах, по който нямаше други следи освен нашите. Голите стени се обагриха в кехлибарено от пламъка на запалката. Нямаше мебели, нито пък огледала или лампи. Вратите все още висяха на пантите си, но бронзовите им дръжки бяха изтръгнати. Огромната къща представляваше просто един оголен скелет. Спряхме се в долния край на стълбището. Жулиан зарея поглед нагоре. Обърна се да ме погледне за миг и аз поисках да му се усмихна, но в сумрака едва съзирахме очите на другия. Последвах го по стълбите, изминавайки същите стъпала, на които Жулиан някога бе зърнал Пенелопе за първи път. Знаех къде отиваме и ме заля вълна от студ, който нямаше нищо общо с влажния, пронизващ въздух на това място.

Изкачихме се на третия етаж, където един тесен коридор водеше към южното крило на къщата. Там таваните бяха много по-ниски, а вратите — по-малки. На този етаж се бяха помещавали стаите на прислугата. Последната стая — разбрах го, без да е нужно Жулиан да ми го каже — бе някогашната спалня на Хасинта Коронадо. Той се приближи до нея бавно и боязливо. На това място бе видял Пенелопе за последен път; там се бе любил с едно едва седемнайсетгодишно момиче, което месеци по-късно щяло да умре от кръвоизлив в същата тази килия. Исках да го спра, но Жулиан вече бе стигнал прага и оглеждаше стаята с отсъстващ вид. Застанах до него и надникнах вътре. Помещението беше просто една гола клетка, лишена от всякаква украса. Там, където някога бе стоял креват, все още се виждаха следи от него под реката от прах, която покриваше дъските на пода. Безпорядък от черни петна пълзеше през средата на стаята. Жулиан объркано се взираше в тази празнота почти цяла минута. Разбрах по погледа му, че едва разпознава това място, че всичко му изглежда като мрачен и жесток трик. Хванах го за лакътя и го поведох обратно към стълбището.

— Тук няма нищо, Жулиан — промълвих. — Семейството продаде всичко, преди да замине за Аржентина.

Той кимна безсилно. Слязохме отново и когато се озовахме на долния етаж, Жулиан се отправи към библиотеката. Лавиците бяха празни, камината — задръстена с отпадъци. Мъртвешки бледите стени трепкаха под диханието на пламъка. Кредиторите и лихварите бяха успели да отнесат оттук всичко, което сега сигурно се губеше в лабиринта на някое сметище.

— Върнал съм се напразно — шепнеше Жулиан.

Така е по-добре, мислех си. Броях секундите, които ни деляха от вратата. Ако успеех да го отдалеча от това място, което му даваше само шепа празнота, може би все още имахме шанс. Оставих Жулиан да попие добре разрухата на мястото, да пречисти спомените си.

— Трябваше да се върнеш и да го видиш отново — казах аз. — Сега вече знаеш, че тук няма нищо. Това е просто една стара и необитаема къща, Жулиан. Да си вървим у дома.

Погледна ме пребледнял и кимна. Хванах го за ръката и тръгнахме по коридора, който водеше към изхода. Процепът светлина, която проникваше отвън, бе едва на пет-шест метра. Вече долавях мириса на плевелите и ситния дъждец във въздуха. Тогава усетих, че ръката на Жулиан се изплъзна от моята. Спрях и се обърнах, за да го видя замръзнал на място, впил поглед в мрака.

— Какво има, Жулиан?

Не ми отговори. Взираше се като омагьосан в гърлото на един тесен коридор, който водеше към кухненските помещения. Отидох натам и надникнах в мрака, одраскан от синия пламък на запалката. Вратата в края на коридора бе зазидана със стена от червени тухли, грубо слепени с хоросан, който избиваше като кръв през пролуките. Не разбирах напълно какво означаваше това, но усетих студ, от който чак дъхът ми секна. Жулиан бавно закрачи натам. Всички други врати по коридора — изобщо из цялата къща — бяха отворени, със свалени дръжки и ключалки. Всички освен тази. Преграда от червени тухли, скрита в дъното на мрачен, потаен коридор. Жулиан сложи длани върху алената глина.

— Жулиан, моля те, хайде да си вървим…

Ударът на юмрука му по тухлената стена изтръгна глухо ехо от другата страна. Стори ми се, че видях как му треперят ръцете, когато сложи запалката на пода и ми направи знак да се дръпна няколко крачки назад.

— Жулиан…

Първият ритник донесе дъжд от червеникав прах. Жулиан се нахвърли отново. Стори ми се, че чух как костите му изпращяха, но той не се смути. Удряше стената отново и отново, с яростта на затворник, който си пробива път към свободата. Юмруците и ръцете му вече кървяха, когато първата тухла се строши и падна от другата страна. С окървавени пръсти Жулиан се помъчи да разшири онази дупка в мрака. Пъхтеше от изтощение, обзет от някакъв бяс, на какъвто не бях допускала, че е способен. Една по една, тухлите поддаваха и накрая стената рухна. Жулиан се спря, плувнал в студена пот и с издрани ръце. Вдигна запалката и я сложи в края на една от тухлите. От другата страна се издигаше дървена врата с изображения на ангели, гравирани по нея. Жулиан погали дървените релефи, сякаш разчиташе някакви йероглифи. Вратата се отвори под натиска на ръцете му.

Синкав мрак, плътен и лепкав, струеше от другата страна. Малко по-нататък се долавяха очертанията на стълбище. Черни каменни стъпала се спускаха надолу и се губеха в сенките. Жулиан се обърна за миг и очите ни се срещнаха. Съзрях в неговите страх и отчаяние, сякаш долавяше какво се крие в мрака. Поклатих глава, отправяйки безмълвна молба да не слиза долу. Той се обърна, сразен, и се гмурна в тъмата. Надникнах през тухлената рамка и го видях да се спуска по стъпалата, като почти се олюляваше. Пламъкът трепкаше, превърнал се в прозрачносин полъх.

— Жулиан?

До мен достигна само тишина. Виждах сянката на Жулиан, замръзнал неподвижно в долния край на стълбата. Прекрачих тухления праг и слязох по стъпалата. Озовах се в правоъгълно помещение с мраморни стени. От него лъхаше силен, пронизващ студ. Двете надгробни плочи бяха покрити с воал от паяжини, който се разпадна като изгнила коприна под пламъка на запалката. Белият мрамор бе набразден с черни сълзи от влага, които изглеждаха като кръв, избила от пукнатините, оставени от длетото на гравьора. Плочите лежаха една до друга като здраво свързани проклятия.

†                  †

ПЕНЕЛОПЕ АЛДАЯ      ДАВИД АЛДАЯ

1902–1919            1919

11

Много пъти съм се замисляла за онзи безмълвен миг, мъчейки се да си представя какво ли е почувствал Жулиан при откритието, че жената, която бе очаквал седемнайсет години, е мъртва, че с нея си е отишло и детето им, че бленуваният живот, с неговото неповторимо дихание, никога не е съществувал. Мнозинството от нас имаме щастието или нещастието да виждаме как животът ни се руши малко по малко — тъй бавно, че почти не забелязваме. При Жулиан тази увереност дойде за броени секунди. За миг си помислих, че ще хукне нагоре по стълбите, ще избяга от това прокълнато място и никога повече няма да го видя. Така навярно щеше да е по-добре.

Спомням си, че пламъкът на запалката бавно угасна и изгубих силуета на Жулиан в мрака. Потърсих го пипнешком в сенките и го намерих разтреперан и ням. Едва се държеше на крака и се повлече към един ъгъл. Прегърнах го и го целунах по челото. Той не мърдаше. Опипах лицето му с пръсти, но нямаше сълзи. Мина ми през ум, че подсъзнателно навярно е знаел това през всичките тези години, че може би тази среща му е била нужна, за да се увери окончателно и да бъде свободен. Бяхме стигнали до края на пътя. Сега Жулиан щеше да проумее, че вече нищо не го задържа в Барселона, и щяхме да заминем надалече. Искаше ми се да вярвам, че късметът ни ще се промени и че Пенелопе най-сетне ни е простила.

Потърсих запалката на пода и я запалих отново. Жулиан се взираше, в пустотата, безразличен към синия пламък. Обхванах лицето му с длани и го принудих да ме погледне. Срещнах безжизнени, празни очи, изпепелени от гняв и загуба. Почувствах отровата на омразата, която бавно пълзеше по вените му, и успях да прочета мислите му. Той мразеше мен, задето го бях измамила. Мразеше Микел, задето бе пожелал да му подари един живот, който сега го мъчеше като открита рана. Но най-вече мразеше човека, причинил цялото това бедствие, този низ от нещастия и смърт: самия себе си. Мразеше онези гадни книги, на които бе посветил живота си и за които никой не го беше грижа. Мразеше едно съществуване, отдадено на измама и лъжа. Мразеше всеки дъх, всяка ограбена секунда.

Гледаше ме, без да мигне, както се гледа непознато лице или предмет. Бавно клатех глава, търсейки ръцете му. Той рязко се дръпна от мен и се изправи. Опитах се да го хвана за лакътя, но той ме блъсна към стената. Видях го да се изкачва по стълбата безмълвно — човек, когото вече не познавах. Жулиан Каракс бе мъртъв. Когато излязох в градината, от него нямаше и следа. Покатерих се по стената и скочих от другата страна. Безлюдните улици сякаш кървяха под дъжда. Извиках името му, крачейки по средата на пустия булевард. Никой не ми отговори. Когато се върнах у дома, беше почти четири сутринта. Апартаментът бе пълен с дим и миризма на изгорено. Жулиан бе пристигнал там преди мен. Изтичах да отворя прозорците. Намерих върху бюрото си малък калъф с онази писалка, купена от мен преди години в Париж, писалката, за която бях заплатила цяло състояние, понеже се твърдеше, че някога е принадлежала на Александър Дюма или Виктор Юго. Димът излизаше от котлето на отоплителната инсталация. Отворих капака му и видях, че Жулиан е хвърлил в него всички бройки от собствените си романи, които бе обрал от полиците на дома ми. Заглавията върху кожените подвързии едва се четяха; всичко останало се бе превърнало в пепел.

Часове по-късно, когато отидох в издателството към средата на предобеда, Алваро Кабестани ме повика в кабинета си. Баща му вече почти не идваше; лекарите му бяха казали, че дните му са преброени — както и моите дни във фирмата. Синът на Кабестани ме информира, че същата сутрин рано-рано се появил някакъв господин на име Лаин Кубер, който желаел да закупи всичките ни налични екземпляри от романите на Жулиан Каракс. Синът на издателя му отговорил, че в квартал Пуебло Нуево имаме цял склад, пълен с книгите на този автор, но те, както обяснил, се търсели много, затова поискал по-висока цена от тази, която му предлагал Кубер. Последният не лапнал въдицата и си отишъл по живо, по здраво. Сега Алваро Кабестани искаше аз да открия въпросното лице и да приема офертата му. Казах на глупака, че Лаин Кубер не съществува, а е герой от роман на Каракс. Обясних му, че човекът, с когото е говорил, няма никакъв интерес да закупува книгите, а само иска да разбере къде ги съхраняваме. Старият господин Кабестани имаше обичай да пази по една бройка от всяко заглавие, публикувано от неговото издателство, в библиотеката на кабинета си — дори и творбите на Жулиан Каракс. Промъкнах се незабелязано в стаята му и ги взех.

Същата вечер отидох при баща ми в Гробището на забравените книги и ги скрих така, че никой, особено Жулиан, да не може да ги намери. Вече се бе стъмнило, когато си тръгнах оттам. Вървейки безцелно надолу по Лас Рамблас, стигнах до Ла Барселонета и поех по плажа, като търсех мястото, от което двамата с Жулиан бяхме съзерцавали морето. Кладата, в която се бе превърнал складът ни в Пуебло Нуево, се виждаше в далечината; кехлибарената й следа се бе разляла по вълните, а спиралите от огън и дим се издигаха в небето като змии от светлина. Когато пожарникарите успяха да угасят пламъците малко преди разсъмване, не остана нищо освен скелета от тухли и метал, който поддържаше свода. Там открих Люис Карбо, работил като нощен пазач в склада в продължение на десет години. Той се взираше невярващо в димящите останки. Веждите и космите по ръцете му бяха опърлени, а кожата му блестеше като влажен бронз. Именно той ми разказа, че огнената стихия пламнала малко след полунощ и погълнала десетки хиляди книги, така че самата зора се превърнала в порой от пепел. Люис още държеше в ръцете си наръч книги, които бе успял да спаси, няколко стихосбирки на Вердагер[1] и два тома от „История на Френската революция“. Само това бе оцеляло. Неколцина членове на синдиката се бяха притекли да помогнат на огнеборците. Един от тях ми разказа, че пожарникарите намерили сред руините обгорено тяло. Отначало решили, че човекът е мъртъв, но един от тях забелязал, че все още диша, така че го отнесли в болница „Дел Мар“.

Познах го по очите. Огънят бе погълнал кожата, ръцете и косата му. Пламъците бяха свлекли дрехите му и цялото му тяло бе една рана — живо месо, което кървеше под превръзките. Бе изолиран в единична стая в дъното на един коридор с изглед към морето и натъпкан с морфин; просто го чакаха да умре. Исках да подържа ръката му, но една от сестрите ме предупреди, че почти няма плът под бандажите. Огънят бе отнесъл клепачите му и сега очите му се взираха във вечна празнота. Сестрата, която ме завари да плача, рухнала на пода, ме попита дали зная кой е. Отвърнах й: да, това е съпругът ми. Когато един свещеник, надушил смъртта, се появи, за да му даде последната си благословия, аз го прогоних с виковете си. Три дена по-късно Жулиан все още беше жив. Лекарите казваха, че това е чудо, че жаждата му за живот му дава сили, с които медицината не може да се мери. Грешаха. Това, което го крепеше, не беше жажда за живот, а омраза. Седмица по-късно, когато видяха, че това смъртно обгорено тяло все пак отказва да умре, той официално бе записан под името Микел Молинер. Щеше да остане там в продължение на единайсет месеца. Винаги в мълчание, с пламнали очи, без отмора.

Аз ходех в болницата всеки ден. Сестрите скоро започнаха да ми говорят на „ти“ и да ме канят да обядвам с тях в трапезарията им. Бяха все сами жени — силни жени, които чакаха мъжете им да се върнат от фронта. Някои се връщаха. Научиха ме как да почиствам раните на Жулиан, как да сменям превръзките му, как да слагам чисти чаршафи и да оправям легло, в което лежи неподвижно тяло. Научиха ме също да не се надявам да видя отново човека, който някога бе живял в тези кости. На третия месец свалихме превръзките от лицето му. Жулиан беше череп. Нямаше нито устни, нито бузи. Това бе лице без черти, просто една овъглена кукла. Очните му кухини изглеждаха по-големи и сега се налагаха над цялото му изражение. У сестрите видът му вдъхваше отвращение, почти страх, макар че те не ми го признаваха. Лекарите ми бяха казали, че когато раните заздравеят, бавно ще се образува нещо като кожа — с лилав оттенък, подобна на кожата на влечугите. Никой не дръзваше да коментира душевното му състояние. Всички смятаха, че Жулиан — Микел — е изгубил разсъдъка си при пожара и е оцелял благодарение на фанатичните грижи на една съпруга, проявила твърдост в ситуация, при която мнозина други биха избягали ужасени. Аз се взирах в очите му и знаех, че Жулиан все още е там, вътре, че е жив, терзае се и чака.

Беше изгубил устните си, но лекарите мислеха, че гласните му струни не са необратимо увредени и че изгарянията по езика и ларинкса му са зараснали още преди месеци. Предполагаха, че Жулиан не казва нищо, защото разумът му е угаснал. Един следобед, шест месеца след пожара, когато двамата с него бяхме сами в стаята, аз се наведох и го целунах по челото.

— Обичам те — казах.

Един горчив, дрезгав звук се изтръгна от онази кучешка гримаса, в която се бе превърнала устата му. Очите му се бяха зачервили от сълзи. Поисках да ги подсуша с кърпичка, но той повтори същия звук.

— Остави ме — рече.

„Остави ме.“

Издателство „Кабестани“ бе банкрутирало два месеца след палежа на склада в Пуебло Нуево. Старият Кабестани, който почина същата година, бе предрекъл, че синът му ще успее да съсипе фирмата за шест месеца — непоправим оптимист чак до гроба. Опитах се да си намеря работа в друго издателство, но войната бе погълнала всичко. Все ми разправяха, че войната скоро ще свърши и тогава нещата ще се подобрят. До края й, както се оказа, оставаха още две години, а най-лошото тепърва предстоеше. Една година след пожара лекарите ми казаха, че са направили всичко, което можело да се направи в болнично заведение. Ситуацията беше трудна и стаята на Жулиан им трябваше. Препоръчаха ми да го изпратя в някой санаториум от рода на приюта „Санта Лусия“, но аз не се съгласих. През октомври 1937 г. го взех у дома. Не бе изрекъл една-едничка дума след онова „Остави ме“.

Всеки ден му повтарях, че го обичам. Бях го настанила в едно кресло до прозореца, увит с одеяла. Хранех го с плодови сокове, препечен хляб, а и с мляко, когато успеех да намеря такова. Всеки ден му четях по няколко часа. Балзак, Зола, Дикенс… Тялото му взе да наедрява. Малко след като се върна у дома, започна да движи ръцете си. Извиваше и шията си встрани. Понякога, когато се прибирах вкъщи, намирах одеялата на пода и разни съборени предмети. Веднъж го заварих да пълзи по пода. Година и половина след пожара се събудих през една бурна нощ и видях, че някой седи на леглото ми и ме гали по косата. Усмихнах му се, криейки сълзите си. Бе успял да намери едно от огледалата ми, макар че ги бях скрила всичките. Със слаб, неравен глас ми каза, че се е превърнал в едно от своите измислени чудовища, в Лаин Кубер. Поисках да го целуна, да му покажа, че видът му не ме отблъсква, но той не ми позволи. Вече почти не ми даваше да го докосвам. Силите му се връщаха с всеки изминал ден. Бродеше из къщи, докато аз излизах да потърся нещо за ядене. Благодарение на спестяванията, оставени от Микел, се държахме на повърхността, но скоро се наложи да започна да продавам бижута и стари вещи. Когато вече не ми оставаше друг изход, взех писалката на Виктор Юго, която бях купила в Париж, и тръгнах да я продам на онзи, който би ми предложил най-добра цена. Намерих един магазин зад Военното правителство, където приемаха такива стоки. Съдържателят не изглеждаше впечатлен от тържествената ми клетва, че писалката е принадлежала на Виктор Юго, но призна, че е майсторски изработена вещ и се съгласи да ми плати колкото можеше, при положение, че това бяха времена на големи трудности и оскъдица.

Когато казах на Жулиан, че съм я продала, се боях, че може да избухне. Той обаче каза само, че съм постъпила правилно и че никога не я е заслужавал. Един ден — един от многото дни, в които излизах да си търся работа — се върнах у дома и видях, че Жулиан го няма. Не се прибра чак до зори. Когато го попитах къде е бил, просто изпразни джобовете на палтото си (което преди принадлежеше на Микел) и остави шепа пари на масата. Оттогава започна да излиза почти всяка нощ. В мрака, скрит под шапка и шал, с ръкавици и шлифер, той бе просто още една сянка. Никога не ми казваше къде отива; почти винаги донасяше пари или накити. Спеше сутрин, седнал с изправен гръб на креслото, с отворени очи. Веднъж намерих нож в един от джобовете му. Беше двуостър нож с автоматична пружина. По острието имаше тъмни петна.

Някъде по това време почнах да дочувам из улиците разни истории за някакъв тип, който нощно време разбивал витрините на книжарниците и горял книги. В други случаи загадъчният вандал се промъквал в нечия библиотека или кабинет на колекционер. Винаги отнасял два-три тома, които впоследствие изгарял. През февруари 1938 г. отидох в една антикварна книжарница, за да попитам дали е възможно да се намери някоя книга от Жулиан Каракс на пазара. Собственикът ми отвърна, че не е: някой се грижел те да изчезнат. Той самият имал две такива книги, но ги продал на едни много странен индивид, който криел лицето си, а говорът му бил почти неразбираем.

— До неотдавна имаше малък брой екземпляри в частни колекции, тук и във Франция, но много колекционери вече гледат да се избавят от тях. Страхуват се — рече той, — и не мога да ги обвиня за това.

Понякога Жулиан отсъстваше по цели дни, а скоро взе да изчезва за седмица и повече. Излизаше и се връщаше винаги нощем. Всеки път носеше пари. Никога не ми даваше обяснения, или ако все пак решеше да го стори, се впускаше в някакви безсмислени подробности. Разправяше, че е бил във Франция: Париж, Лион, Ница. Понякога от Франция пристигаха писма, адресирани до Лаин Кубер. Те неизменно бяха от антикварни книжари или колекционери; някой бил открил изгубен екземпляр от творба на Жулиан Каракс. Тогава той изчезваше досущ като вълк и се връщаше след няколко дни, пръскайки миризма на изгоряло и на ненавист.

Именно по време на едно от тези отсъствия срещнах шапкаря Фортуни да броди умислен из двора на катедралата. Все още ме помнеше от оня път, когато бяхме отишли с Микел да го разпитваме за сина му преди две години. Отведе ме настрани и ми каза поверително, че бил сигурен, че Жулиан е жив и се крие някъде; подозирал обаче, че синът му не може да влезе в контакт с нас по причина, която не успявал да отгатне. „Цялата работа сигурно има нещо общо с тоя бездушен тип Фумеро“. Казах му, че и аз имам същото чувство. Военните години се оказаха много благоприятни за Фумеро. Съюзниците му се меняха от месец на месец; от анархистите премина към комунистите, а от тях към всеки, който му паднеше. Провъзгласяваха го за шпионин, полицейска хрътка, герой, убиец, заговорник, интригант, спасител или демиург. Това нямаше особено значение. Важното бе, че всички се бояха от него. Всички искаха да е на тяхна страна. Навярно защото бе прекалено зает с интригите на военна Барселона, Фумеро като че ли бе забравил за Жулиан. По всяка вероятност и той като шапкаря си въобразяваше, че Жулиан вече е избягал и е извън неговия обсег.

Господин Фортуни ме попита дали съм стара приятелка на сина му; отговорих утвърдително. Тогава ме помоли да му разкажа някои неща за Жулиан, за човека, в който се бе превърнал, защото той самият, както печално ми призна, всъщност не го познавал. „Животът ни раздели, знаете ли?“ Каза ми, че обиколил всички книжарници в Барселона, за да търси романите на Жулиан, но не било възможно да се намерят. Чул, че някакъв побъркан тип ги издирвал най-старателно из целия град и после ги горял. Фортуни беше убеден, че виновникът е Фумеро. Аз не възразих. Излъгах го, колкото можах — не зная дали от жалост, или от злоба. Казах му, че според моите сведения Жулиан се е върнал от Париж, че е добре и със сигурност е много привързан към шапкаря Фортуни и щом обстоятелствата позволят, ще отиде пак при него. „За всичко е виновна тая война“ — оплака се шапкарят, — „тя съсипва всичко.“ Преди да се сбогуваме, той настоя да ми даде своя адрес и този на бившата си съпруга, Софи, с която отново бил във връзка след дългогодишни „недоразумения“. Софи понастоящем живеела в Богота с един лекар, който се радвал на голям престиж. Ръководела собствена музикална школа и често пишела на Фортуни, за да го разпитва за Жулиан.

— Виждате ли, сега това е единственото, което ни свързва. Споменът. Човек прави много грешки в живота си, госпожице, и го осъзнава едва когато остарее. Кажете ми, вярваща ли сте?

Сбогувах се, като обещах да осведомя и него, и Софи, ако получа някакви вести от Жулиан.

— Майка му нищо не би я зарадвало повече от това, да научи как е той. Вие, жените, се вслушвате повече в сърцето си и по-малко в разни глупости — тъжно заключи шапкарят. — Затова живеете по-дълго.

Макар и да бях чувала какви ли не противни истории за него, нямаше как да не изпитам жал към горкия старец. Кажи-речи, нищо друго не му бе останало на тоя свят, освен да чака завръщането на сина си; живееше сякаш от надеждата, че ще върне обратно изгубеното време посредством някакво чудо на светците, които посещаваше така благоговейно в параклисите на катедралата. Бях си го представяла като чудовище, долно и зло същество, а ми се видя по-скоро благ човек, може би заслепен, объркан и той като всички. Навярно защото ми напомняше за собствения ми баща, който се криеше от всички и най-вече от себе си в онова убежище от книги и сенки, навярно защото ни свързваше надеждата да си върнем Жулиан, аз се привързах към Фортуни и се превърнах в единствената му приятелка. Често го посещавах в апартамента му на Ронда де Сан Антонио без знанието на Жулиан. Шапкарят бе престанал да работи.

— Нямам вече ни ръце, ни очи, ни клиенти… — казваше той.

Очакваше ме едва ли не всеки четвъртък и ми поднасяше кафе, бисквити и сладкиши, от които той самият почти не хапваше. Часове наред ми разказваше за детството на Жулиан, спомняше си как двамата работели заедно в шапкарницата, показваше ми снимки. Водеше ме и в стаята на Жулиан, която поддържаше безупречно като музей, за да видя разни стари тетрадки и незначителни вещи, които боготвореше като реликви от един неосъществен живот; не си даваше сметка, че вече ми ги е показвал и преди, че ми е разказвал всички тези истории при някое от предишните ми посещения. Един четвъртък срещнах на стълбището лекар, който тъкмо бе излязъл от дома на господин Фортуни. Попитах го как е шапкарят и той ме погледна някак странно.

— Роднина ли сте му?

Казах му, че бедният човек едва ли има някой по-близък от мен. Тогава лекарят ме осведоми, че Фортуни е много болен, че му остават броени месеци.

— Какво му е?

— Бих могъл да ви кажа, че сърцето му не е наред, но всъщност самотата е това, което го убива. Спомените са по-лоши и от куршуми.

Шапкарят се зарадва, когато ме видя, и заяви, че хич не вярвал на този доктор. Лекарите са просто второкачествени магьосници, казваше той. Фортуни през целия си живот бе имал дълбоки религиозни убеждения, които старостта само бе засилила. Обясни ми, че навсякъде съзира пръста на дявола. Дяволът, рече той, помрачава разума и погубва човечеството.

— Погледнете само тая война, или пък погледнете мен. Защото сега ме виждате стар и хрисим, но на младини бях голям негодник и страхливец.

Именно нечестивият му отнел Жулиан, добави той.

— Бог ни дава живот, но дяволът е стопанин на тоя свят…

Така прекарахме следобеда, като нищехме теологията и хрупахме престояли бишкоти.

Веднъж казах на Жулиан, че ако иска да види пак баща си, докато е още жив, по-добре да побърза. Оказа се, че Жулиан също посещава шапкаря, само че без негово знание: отдалече, по здрач, седнал в другия край на някой площад, той го гледал как остарява. Жулиан заяви, че предпочита старецът да си отиде с ония спомени за сина, които си бе съчинил през годините, вместо с реалния образ, в който се бе превърнал.

— Да, този образ го пазиш специално за мен — рекох аз и тозчас съжалих за думите си.

Той не каза нищо, но за миг ми се стори, че отново бе в състояние да разсъждава ясно и съзнаваше в какъв кошмар бяхме впримчени. Прогнозите на лекаря скоро се сбъднаха. Господин Фортуни не доживя да види края на войната. Намериха го седнал в креслото, загледан в стари снимки на Софи и Жулиан. Сразен от спомени.

Последните дни на войната бяха прелюдия към ада. Градът бе преживял сраженията някак от разстояние, като рана, която пулсира притъпено, с месеци на престрелки и битки, бомбардировки и глад. Призракът на убийствата, сраженията и заговорите с години бе разяждал сърцето на града, но въпреки това мнозина искаха да вярват, че войната все още е някъде далече, че е буря, която ще ги отмине. Очакването само влоши неизбежното — доколкото изобщо бе възможно. Когато мъката се пробуди, нямаше милост.

Нищо не подхранва забравата по-добре от войната, Даниел. Всички си мълчим, докато се мъчат да ни убедят, че онова, което сме видели, което сме сторили, което сме научили за себе си и за другите, е просто илюзия, нетраен кошмар. Войните нямат памет и никой не дръзва да ги проумее, докато не останат гласове, които да разказват за станалото, докато не дойде оня миг, когато вече не ги познаваме и те се завръщат, с друго лице и друго име, за да погълнат и оцелялото.

По това време на Жулиан почти не му бяха останали книги за горене. Това бе едно развлечение, преминало вече в по-висша инстанция. Смъртта на баща му, за която никога не разговаряхме, го бе превърнала в инвалид; яростта и омразата, които го изгаряха в началото, вече бяха угаснали. Живеехме със слухове, усамотено. Знаехме, че Фумеро е предал всички, които му бяха помагали да се издигне по време на войната, и че сега служи на победителите. Говореше се, че той лично екзекутира с изстрел в устата главните си съюзници и покровители в килиите на крепостта Монжуик. Механизмът на забравата се задейства още в същия ден, в който млъкнаха оръжията. В онези дни научих, че нищо не всява по-голям страх от един герой, който е оживял, за да разкаже своята история, да разкаже онова, което падналите край него никога не биха могли да разправят. Седмиците, които последваха падането на Барселона, бяха неописуеми. Тогава се проля толкова кръв, колкото по време на сраженията, или даже повече — ала тайно, тихомълком. Когато мирът най-сетне дойде, намирисваше на оня мир, който обгръща затворите и гробищата — саван от мълчание и срам, гниещ вечно в душата. Нямаше чисти ръце, нито невинни погледи. Всички, които бяхме там, всички без изключение, ще отнесем тази тайна в гроба си.

Сред подозрения и ненавист спокойствието полека се възвръщаше, но Жулиан и аз живеехме в крайна мизерия. Бяхме похарчили всички спестявания, както и плячката от нощните похождения на Лаин Кубер, а вкъщи вече нямаше нищо за продаване. Аз отчаяно си търсех работа като преводачка, машинописка или чистачка, но някогашната ми служба при Кабестани явно ме бе белязала като нежелателна личност. Хората бяха подозрителни. Един държавен служител с лъскав костюм, напомадена коса и тънки мустачки — един от стотиците, които през ония месеци сякаш изпълзяваха изпод камъните — направо ми намекна, че привлекателно момиче като мен няма защо да прибягва до такива скучни задачи. Съседите, които чистосърдечно приемаха моята история, че се грижа за клетия си съпруг Микел, осакатен и обезобразен по време на войната, ми даваха мляко, сирене или хляб, понякога даже осолена риба или наденици, изпратени от роднините им на село. След месеци на немотия, убедена, че ще мине много време, докато успея да си намеря работа, реших да използвам стратегия, която заимствах от един Жулианов роман.

Писах на майката на Жулиан в Богота от името на измислен новоизлюпен адвокат, с когото покойният господин Фортуни уж се бе консултирал през последните си дни, за да сложи в ред делата си. Осведомих я, че тъй като шапкарят е починал, без да остави завещание, наследството му, което включваше апартамента на Ронда де Сан Антонио и дюкяна, намиращ се в същата сграда, сега теоретично е собственост на сина му Жулиан, който по всеобщи предположения живее в изгнание във Франция. И понеже правото на наследяване не беше осъществено, а тя се намираше в чужбина, адвокатът (когото кръстих Хосе Мария Рекехо в памет на първото момче, целунало ме по устата) я молеше да го упълномощи, за да предприеме необходимите процедури за прехвърлянето на собствеността на името на сина й Жулиан, с когото възнамерявал да се свърже чрез испанското посолство в Париж. До приключването на процедурите адвокатът добиваше временно владение на въпросната собственост, както и известна финансова компенсация. Той я молеше също да влезе във връзка с управителя на сградата, за да го инструктира да изпрати нужните документи, както и средствата за покриване на разходите по прехвърлянето, в кантората на адвоката Рекехо, на чието име открих пощенска кутия с фиктивен адрес — адресът на стар, неизползван гараж на две пресечки от порутеното имение на Алдая. Надявах се, че — заслепена от възможността да помогне на Жулиан и отново да установи връзка с него — Софи няма да се усъмни в тая юридическа галиматия и ще се съгласи да ни помогне, особено като се имаше предвид благоприятната й ситуация в далечна Колумбия.

Няколко месеца по-късно управителят на сградата започна да получава ежемесечен паричен превод, покриващ разходите по апартамента на Ронда де Сан Антонио и хонорарите на адвокатската фирма на Хосе Мария Рекехо, които той впоследствие изпращаше под формата на открит чек до пощенска кутия 2321 в Барселона, точно както го бе помолила Софи Каракс в кореспонденцията си. Скоро забелязах, че управителят самоволно си задържа процент от сумата всеки месец, но предпочетох да си замълча. Така и той беше доволен и не задаваше въпроси за това толкова удобно споразумение. С останалото Жулиан и аз успявахме да оцелеем. Тъй минаваха годините — ужасни, безнадеждни. С времето ми се удаде да си намеря работа като преводачка. Никой вече не си спомняше за Кабестани и хората възприеха политика на опрощение; старите вражди и съперничества бързо се забравяха. Аз обаче живеех с постоянния страх, че на Фумеро може пак да му хрумне да разравя миналото и да поднови преследването на Жулиан. Понякога се убеждавах, че това няма да стане, че той сигурно отдавна го смята за мъртъв или го е забравил. Фумеро вече не беше предишният главорез. Сега бе обществена фигура, човек с блестяща кариера при фашисткия режим и не можеше да си позволи лукса да преследва призрака на Жулиан Каракс. Друг път се събуждах посред нощ, с разтуптяно сърце и плувнала в пот, мислейки, че полицията тропа на вратата. Боях се, че някой от съседите може да се усъмни в този мой болен съпруг, който никога не излизаше от къщи, който понякога плачеше и блъскаше по стените като луд, и да ни издаде в полицията. Боях се, че Жулиан може отново да избяга, да тръгне пак на лов за своите книги, за да изгори и малкото, което бе останало от неговата същност, и така да заличи окончателно всеки знак, че някога е съществувал. Покрай толкова много страхове забравих, че остарявам, че животът си минава, а аз съм пожертвала младостта си, за да обичам един човек с погубена душа, едва ли не призрак.

Годините обаче минаваха в мир. Колкото по-безсъдържателно е времето, толкова по-бързо тече. Безсмисленият живот профучава покрай тебе като влак, който не спира на твоята гара. Междувременно белезите от войната волю-неволю заздравяваха. Намерих си работа в няколко издателства. Прекарвах по-голямата част от деня извън къщи. Имах безименни любовници — отчаяни лица, на които се натъквах в някое кино или в метрото и с които споделях самотата си. После нелепо се терзаех, разкъсвана от вина, и щом видех Жулиан, ми се доплакваше и се кълнях пред себе си, че никога вече няма да му изменя — сякаш му дължах нещо. В автобусите или на улицата понякога се улавях, че се заглеждам в по-млади от мен жени, които водеха дечица за ръка. Изглеждаха щастливи или спокойни, сякаш малките, беззащитни създания запълваха всички празноти в живота. Тогава си спомнях за дните, в които и аз се бях виждала във фантазиите си като една от тези жени — с дете на ръце, дете от Жулиан. После пък си спомнях за войната и за факта, че онези, които я разпалиха, също някога са били деца.

Един ден, точно когато вече си мислех, че светът ни е забравил, някакъв тип се появи у дома. Беше млад и зелен, неопитен хлапак, който се изчервяваше, щом ме погледнеше в очите. Бе дошъл с въпроси за господин Микел Молинер — уж правел рутинно актуализиране на някакъв архив на Колежа по журналистика. Каза, че господин Молинер би могъл да получава ежемесечна пенсия, но за да се уреди това, трябвало най-напред да се актуализират някои данни. Отговорих му, че господин Молинер не живее тук още от началото на войната, че е заминал за чужбина. Хлапакът рече, че много съжалява, и си тръгна с мазна усмивка на пъпчивото лице — лице на млад доносник. Разбрах, че Жулиан трябва непременно да изчезне от моя апартамент още същата нощ. По това време той вече почти се бе стопил. Беше станал послушен като дете и целият му живот сякаш зависеше от ония мигове, които прекарвахме заедно някоя вечер, докато слушахме музика по радиото, а той държеше ръката ми и я галеше мълчаливо.

Същата нощ взех ключовете от апартамента на Ронда де Сан Антонио, които управителят на сградата бе изпратил на несъществуващия адвокат Рекехо, и придружих Жулиан до дома, където бе израснал. Настаних го в стаята му и обещах да се върна на следващия ден, като му напомних, че трябва да сме много предпазливи.

— Фумеро пак те търси — казах.

Той кимна вяло, сякаш не си спомняше или вече не го беше грижа кой е Фумеро. Така изминаха няколко седмици. Нощно време ходех в апартамента, винаги след полунощ. Разпитвах Жулиан какво е правил през деня, а той ме гледаше неразбиращо. Прекарвахме заедно нощта, прегърнати, а на разсъмване аз си тръгвах, обещавайки да се върна колкото се може по-скоро. На излизане винаги заключвах вратата на апартамента. Жулиан нямаше копие от този ключ. Предпочитах да стои там като затворник, вместо да е мъртъв.

Никой друг не се отби вкъщи да ме разпитва за съпруга ми, но аз се постарах да пусна мълва из квартала, че Микел е във Франция. Изпратих няколко писма до испанското консулство в Париж, в които казвах, че ми е известно, че испанският гражданин Жулиан Каракс се намира в града и молех да ми окажат съдействие, за да го открия. Предполагах, че рано или късно тези писма ще се озоват в подходящите ръце. Взех всевъзможни предпазни мерки, но знаех, че всичко е въпрос на време. Хората като Фумеро никога не престават да мразят. В тяхната ненавист няма никакъв смисъл, никаква логика; те мразят така естествено, както дишат.

Апартаментът на Ронда де Сан Антонио беше на последния етаж. Установих, че на стълбището имаше врата, която водеше към терасата на покрива. Терасите на цялата пресечка образуваха мрежа от заграждения, разделени от стени, високи едва метър; там обитателите на сградите — ходеха да простират прането си. Скоро открих една постройка в другия край на пресечката, чиято фасада гледаше към улица „Хоакин Коста“; лесно можех да се кача на покривната й тераса, а оттам да прескоча стената и да стигна до сградата на Ронда де Сан Антонио, без някой да ме види да влизам или да излизам от нея. Веднъж получих писмо от управителя, в което ми съобщаваше, че някои съседи чували шумове, идващи от апартамента на Фортуни. Отговорих от името на адвоката Рекехо, че се е случвало някой член на кантората да отиде да потърси книжа и документи в жилището, тъй че тревогата е излишна — въпреки че шумовете се разнасяли през нощта. Добавих забележка, която загатваше, че между господа — счетоводители и адвокати — една тайна ергенска квартира е нещо, което високо се цени. Управителят, демонстрирайки професионална солидарност, ми отговори да не се притеснявам ни най-малко — той напълно разбирал ситуацията.

През онези години единственото ми развлечение бе да играя ролята на адвоката Рекехо. Веднъж месечно посещавах баща си в Гробището на забравените книги. Той никога не прояви интерес да се запознае с моя невидим съпруг, а и аз никога не предложих да му го представя. В разговорите си, не смеейки да се погледнем в очите, заобикаляхме тази тема като опитни мореплаватели, които избягват опасни рифове току под повърхността на водата. Понякога той мълчаливо се взираше в мен, а после ме питаше дали имам нужда от помощ, дали може да направи нещо за мен.

В някои съботни дни, на разсъмване, извеждах Жулиан да погледаме морето. Качвахме се на покривната тераса, откъдето се прехвърляхме в съседната сграда, за да излезем на улица „Хоакин Коста“. Оттам се спускахме към пристанището през тесните улички на квартала Равал. Никой не ни препречваше пътя. Хората се бояха от Жулиан, дори от разстояние. Понякога стигахме чак до вълнолома. Жулиан обичаше да седи на скалите и да гледа към града. Прекарвахме цели часове така, почти без да разменим дума. Случваше се следобед да се вмъкнем в някое кино, когато прожекцията вече бе започнала. В тъмното никой не забелязваше Жулиан. Живеехме в мрак и тишина. Месеците отминаваха и аз полека се научих да смесвам рутината с нормалния живот; с времето чак повярвах, че планът ми се е оказал перфектен. Нещастна глупачка!

[1] Жасин Вердагер и Сантало (1845–1902) — един от най-големите поети на каталонската литература. — Бел.прев. ↑

12

1945, година на пепелища. Бяха изминали само шест години от края на Гражданската война и макар че белезите, които бе оставила, се чувстваха на всяка крачка, почти никой не говореше открито за нея. Сега се говореше за друга война, Световната, заразила целия свят със смрад на леш и низост, която никога нямаше да се махне. Това бяха години на нищета и оскъдица, странно благословени от оня покой, който вдъхват у нас немите и сакатите — нещо средно между жалост и погнуса. След като с години напразно си бях търсила работа като преводачка, накрая бях назначена като коректор в едно издателство, основано от новоизлюпен бизнесмен на име Педро Санмарти. Той беше изградил фирмата си, инвестирайки богатството на своя тъст, когото впоследствие бе настанил в старчески дом на брега на езерото Баньолас, и сега само чакаше да получи по пощата смъртния му акт. Санмарти обичаше да ухажва девойки на половината от неговата възраст, като използваше твърде популярния по онова време образ на човека, който сам се е издигнал в живота. Бръщолевеше завален английски със силен местен акцент, убеден, че това е езикът на бъдещето, и завършваше изреченията си с баналното „Окей“.

Издателството (което Санмарти бе кръстил с необичайното име „Ендимион“[1], защото му звучеше внушително и благоприятно за печалба) публикуваше катехизиси, наръчници за добри маниери и цяла поредица поучителни романи, чиито главни герои бяха млади монахини, въвлечени в комични ситуации, героични труженици на Червения кръст или пък щастливи обществени служители с високи морални устои. Издавахме също и серия историйки за американски войници, озаглавена „Храбрата команда“; тя жънеше голям успех сред момчетиите, жадни за герои с вид на хора, които ядат месо всеки божи ден. Във фирмата си намерих добра приятелка в лицето на секретарката на Санмарти, вдовица от войната на име Мерседес Пиетро, с която скоро усетих голямо душевно родство; разбирахме се само с поглед или усмивка. Свързваха ни много общи неща: и двете бяхме жени, подмятани от вълните на живота, заобиколени от мъже, които или бяха мъртви, или се криеха от света. Мерседес имаше седемгодишен син, болен от мускулна дистрофия, за когото се грижеше, колкото можеше. Беше едва на трийсет и две, но бръчките по лицето й издаваха трудния й живот. През всички онези години Мерседес бе единственият човек, на когото се изкушавах да разкажа всичко, да разкрия живота си.

Именно от нея научих, че Санмарти бил голям приятел на все по-уважавания и окичван с отличия главен инспектор Франсиско Хавиер Фумеро. И двамата принадлежаха към една клика от индивиди, изникнала от пепелищата на войната и плъзнала неумолимо като паяжина из целия град — новият елит. Един прекрасен ден Фумеро се появи в издателството. Бе дошъл при приятеля си Санмарти — имали уговорка да отидат на обед. Аз успях да се скрия в стаята с архива под някакъв претекст, докато и двамата излязоха. Когато се върнах на бюрото си, Мерседес ми хвърли един поглед, който правеше думите излишни. Оттогава всеки път, когато Фумеро се отбиваше в издателството, тя ме предупреждаваше, за да се скрия навреме.

Не минаваше и ден, в който Санмарти да не се опита да ме изведе на вечеря, да ме покани на театър или на кино под какъв да е предлог. Аз винаги му отговарях, че мъжът ми ме чака у дома, а неговата съпруга сигурно се тревожи, защото става късно. Госпожа Санмарти, която изпълняваше ролята на мебел или движима вещ, се котираше много по-ниско от задължителното „Бугати“ в списъка на любимите вещи на своя съпруг. Впрочем тя като че ли напълно бе изгубила ролята си в този брачен фарс, откакто състоянието на баща й бе преминало в ръцете на Санмарти. Мерседес вече ме бе предупредила как стоят нещата. Санмарти, чиято способност за концентрация бе твърде ограничена в пространството и времето, жадуваше за млада, неизложена на показ плът, и съсредоточаваше глупавото си ухажване върху новодошлата служителка, която в случая бях аз. Той прибягваше до какви ли не похвати, само и само да завърже разговор с мен.

— Разправят, че съпругът ти, тоя Молинер, бил писател… Може би ще му е интересно да напише книга за моя приятел Фумеро. Вече имам готово заглавие: „Фумеро, бич за престъпниците, или законът на улицата.“ Какво ще кажеш, Нуриета?

— Много ви благодаря, господин Санмарти, но Микел е страшно зает с един роман и не мисля, че точно сега би могъл…

Санмарти се заливаше от смях.

— Роман ли? За Бога, Нуриета… Ами че романът е нещо мъртво и погребано. Оня ден ми го каза един приятел, който току-що пристигна от Ню Йорк. Американците сега изобретяват нещо, което се нарича телевизия и ще бъде съвсем като кино, само че домашно. Вече няма да има нужда ни от книги, ни от църкви — абе от нищичко. Кажи му на твоя мъж да зареже романите. Е, поне да беше известен, да беше футболист или бикоборец… Я, какво ще кажеш да скочим в бугатито и да отидем да хапнем паеля в „Кастелдефелс“? Тъкмо ще обсъдим и тая работа. Ех, жено, трябва и ти да се постараеш мъничко… Знаеш, че бих искал да ти помогна. И на тебе, и на твоето мъжленце. Нали знаеш, че в тая страна без вуйчо владика човек нищо не може да направи.

Започнах да се обличам като набожна вдовица или като някоя от онези жени, които явно бъркат слънчевата светлина със смъртните грехове. Ходех на работа с прибрана на кок коса и без грим. Въпреки моята тактика Санмарти продължаваше да ме обсипва с намеци, винаги придружени от онази мазна, прогнила от презрение усмивка, с която се отличават надменните евнуси, увиснали като добре натъпкани наденици от върха на всяка йерархична стълбица. Отидох на две-три интервюта за перспективна работа в други фирми, но рано или късно се натъквах на друга версия на Санмарти. Людете от тоя тип никнеха като напаст от гъби, хранещи се от онзи тор, върху който процъфтяват предприятията. Един от тях даже си направи труда да се обади на Санмарти и да му каже, че Нурия Монфорт обикаля да си търси работа зад гърба му. Уязвен от моята неблагодарност, Санмарти ме повика в кабинета си. Сложи длан на бузата ми и се опита да ме погали. Пръстите му миришеха на пот и тютюн. Пребледнях като смъртник.

— Ако не си доволна, жено, само трябва да ми кажеш. Какво мога да направя, за да подобря работните ти условия? Знаеш колко те ценя. Болно ми е да чувам от странични хора, че искаш да ни напуснеш. Какво ще кажеш да отидем на вечеря, само двамата, и да се сдобрим, а?

Махнах ръката му от лицето си, неспособна да продължавам да крия отвращението, което ми вдъхваше.

— Разочароваш ме, Нурия. Трябва да призная, че не виждам у тебе никакъв екипен дух, нито пък вяра в целите на това предприятие.

Мерседес вече ме бе предупредила, че рано или късно ще се случи нещо подобно. Няколко дена след тази случка Санмарти, който владееше граматиката не по-добре от някой орангутан, започна да връща обратно всички коригирани от мен ръкописи, твърдейки, че гъмжали от грешки. Почти всеки ден оставах в издателството до десет или единайсет през нощта, за да преправям до безкрай цели страници със зачерквания и забележки на Санмарти.

— Прекалено много глаголи в минало време. Звучи някак мъртво, без живец… Инфинитивът не се използва след точка и запетая. Това всеки го знае…

Някои вечери Санмарти също се задържаше до късно, затворен в кабинета си. Мерседес се стараеше да бъде наоколо, но той неведнъж я отпращаше да си върви вкъщи. Тогава, щом останехме сами в издателството, Санмарти излизаше от кабинета си и идваше до бюрото ми.

— Работиш твърде много, Нуриета. Ех, работата не е всичко на тоя свят. Човек трябва и да се забавлява, пък и ти си още млада. А младостта минава и заминава и невинаги успяваме да вземем най-доброто от нея.

Той току присядаше в края на бюрото ми и ме гледаше втренчено. Понякога заставаше зад гърба ми и се задържаше така няколко минути, тъй че усещах зловонния му дъх по косата си. Друг път слагаше ръце на раменете ми.

— Напрегната си, жено. Я се отпусни.

Аз цялата треперех, идеше ми да закрещя или да побягна и повече да не се връщам там, но се нуждаех от тази работа и от жалката заплата, която получавах. Една нощ Санмарти подхвана обичайния си масаж и изведнъж започна жадно да ме опипва.

— Някой ден направо ще ме побъркаш — стенеше той.

Аз рязко се изтръгнах от лапите му и хукнах към изхода, като пътьом грабнах палтото и чантата си. Санмарти се смееше зад гърба ми. Навън се сблъсках с една тъмна фигура, която сякаш се плъзгаше из вестибюла, без да докосва пода.

— Каква приятна изненада, госпожо Молинер…

Инспектор Фумеро ме гледаше със своята усмивка на влечуго.

— Само не ми казвайте, че работите за моя добър приятел Санмарти. И той като мен е най-добрият в своята област. Кажете, моля, как е съпругът ви?

Разбрах, че дните ми в издателството са преброени. На следващия ден из офиса плъзна слух, че Нурия Монфорт е „с обратна резба“ — щом като остава напълно безразлична към чара и чесновия дъх на дон Педро Санмарти — и че на всичко отгоре има връзка с Мерседес Пиетро. Не един многообещаващ млад служител във фирмата твърдеше, че е видял тия две „фльорци“ да се мляскат в стаята с архива. Същия следобед Мерседес ме помоли на тръгване да поговорим за минутка. Почти не смееше да ме погледне в очите. Отидохме в кафенето на ъгъла, без да разменим и дума по пътя. Там Мерседес сподели какво й бе казал Санмарти: че не гледа с добро око на нашето приятелство, че полицията му дала доклади за моето предполагаемо минало на комунистическа активистка.

— Нурия, не мога да си позволя да изгубя тази работа. Имам нужда от нея, за да се грижа някак за сина си…

Тя избухна в плач, смазана от срам и унижение; лицето й като че ли се състаряваше с всяка изминала секунда.

— Не се тревожи, Мерседес. Разбирам те — казах.

— Тоя човек, Фумеро, е по петите ти, Нурия. Не зная какво има против теб, но на лицето му е изписано…

— Зная.

Следващия понеделник, когато отидох на работа, заварих на бюрото си някакъв мършав тип със смолисточерна коса. Представи се като Салвадор Бенадес, новият коректор.

— А вие коя сте?

Нито един-едничък служител в целия офис не дръзна да размени с мен поглед или дума, докато събирах нещата си. На слизане по стълбите Мерседес изтича след мен и ми подаде един плик, който съдържаше пачка банкноти и няколко монети.

— Събрахме каквото можахме, почти всички се включиха. Вземи го, моля те. Не заради теб, заради нас.

Същата нощ отидох в апартамента на Ронда де Сан Антонио. Жулиан ме очакваше както винаги, седнал в мрака. Каза ми, че е написал стихотворение за мен. Първото нещо, което бе написал от девет години насам. Исках да го прочета, но рухнах в прегръдките му. Разказах му всичко, защото вече не издържах. Боях се, че Фумеро ще го открие, рано или късно. Жулиан ме слушаше мълчаливо, като ме държеше в обятията си и ме галеше по косата. За пръв път от много години почувствах, че поне веднъж мога да се опра на него. Болна от самота, исках да го целуна, но той нямаше нито устни, нито кожа, които да ми предложи. Заспах в ръцете му, сгушена на леглото в неговата стая — детско легло. Когато се събудих, Жулиан го нямаше. Призори чух стъпките му по терасата и се престорих, че още спя. По-късно същата сутрин чух новината по радиото, без да осъзная значението й. Някакво тяло било намерено на пейка на Пасео дел Борне. Мъртвецът седял със скръстени в скута ръце, вторачен в базиликата „Санта Мария дел Мар“. Ято гълъби, които кълвели очите му, привлякло вниманието на живеещ наблизо човек, който алармирал полицията. Вратът на трупа бил счупен. Госпожа Санмарти го идентифицирала като своя съпруг, Педро Санмарти Монегал. Когато тъстът на покойника чул новината в старческия дом на езерото Баньолас, благодарил на небесата и си казал, че сега вече може да умре спокойно.

[1] Ендимион — в гръцката митология син на Аетлий (или на Зевс), овчар или ловец, най-красивият от мъжете; влюбената в него богиня на луната Селена го потопила в непробуден сън и измолила за него безсмъртие, за да му се любува всяка нощ. — Бел.прев. ↑

13

Жулиан написа веднъж, че случайностите са белезите на съдбата. Няма случайности, Даниел. Ние сме марионетки, ръководени от нашите несъзнавани желания. Години наред ми се щеше да вярвам, че Жулиан все още е човекът, в когото се бях влюбила, или поне неговата сянка. Щеше ми се да вярвам, че ще се справим някак, ще продължаваме напред сред нищета и надежда. Щеше ми се да вярвам, че Лаин Кубер е умрял и се е завърнал на страниците на една книга. Ние, хората, сме готови да повярваме на какво ли не, само не и на истината.

Убийството на Санмарти ми отвори очите. Проумях, че Лаин Кубер все още е жив и здрав, дори повече от всякога. Обитаваше поразеното от пламъците тяло на човека, останал почти без глас, и се хранеше от неговите спомени. Открих, че е намерил начин да влиза и излиза от апартамента на Ронда де Сан Антонио през един прозорец, който гледаше към вътрешния двор; така не се налагаше да разбива вратата, която заключвах винаги, щом си тръгнех оттам. Открих, че Лаин Кубер, предрешен като Жулиан, е бродил из града, посещавайки имението на Алдая. Открих, че в лудостта си той се е върнал в онази крипта, разбил е надгробните плочи и е измъкнал саркофазите на Пенелопе и на сина си. „Какво си сторил, Жулиан?“

Когато се прибрах вкъщи, полицията вече ме чакаше там, за да ме разпита за смъртта на издателя Санмарти. Отведоха ме в участъка, където след пет часа чакане в един тъмен кабинет се появи Фумеро, облечен в черно, и ми предложи цигара.

— Ние с вас можем да станем добри приятели, госпожо Молинер. Моите хора ми казват, че съпругът ви не си е у дома.

— Съпругът ми ме напусна. Не го зная къде е.

Той ме събори от стола с брутална плесница. Свих се в един ъгъл, обзета от паника. Не смеех да вдигна поглед. Фумеро коленичи до мен и ме сграбчи за косата.

— Хубавичко ме чуй, курво скапана: ще го намеря и щом ми падне, ще ви убия и двамата. Първо тебе, за да те види с провиснали навън черва. После и него, след като му кажа, че другата уличница, която е пратил в гроба, му е била сестра.

— Най-напред той ще ти види сметката, кучи сине.

Фумеро ме заплю в лицето и ме пусна. Помислих си, че ще ме смаже от бой, но вместо това чух стъпките му да се отдалечават по коридора. Изправих се разтреперана и избърсах кръвта от лицето си. Надушвах миризмата от ръката му по кожата си, но тоя път разпознах вонята на страха.

Държаха ме в онази стая цели шест часа, на тъмно и без вода. Когато ме освободиха, нощта вече се бе спуснала навън. Валеше като из ведро и улиците блестяха от пара. Когато си отидох вкъщи, заварих море от отломки. Хората на Фумеро ме бяха изпреварили. Сред съборени мебели и нахвърляни по пода чекмеджета и етажерки намерих дрехите си, накъсани на парцали, и унищожените книги на Микел. Върху леглото ми имаше куп изпражнения, а на стената някой бе написал с екскременти „Курва“.

Побягнах към апартамента на Ронда де Сан Антонио, като пътьом направих хиляди завои, за да се уверя, че никой от копоите на Фумеро не ме е проследил до вратата на сградата на улица „Хоакин Коста“. Прекосих покривните тераси, наводнени от дъжда, и видях, че входната врата на апартамента все още е заключена. Влязох предпазливо, но ехото от стъпките ми издаваше, че жилището е празно. Жулиан не беше там. Чаках го, седнала в тъмната трапезария, чак до зори, заслушана в бурята. Когато утринната мъгла близна щорите на балкона, излязох на терасата и се загледах в града, смазан под тежестта на оловното небе. Знаех, че Жулиан няма да се върне в този дом. Бях го изгубила завинаги.

Видях го отново два месеца по-късно. Една нощ бях отишла на кино — сама, неспособна да се прибера в моя студен, празен апартамент. Някъде по средата на филма — глупав романс между жадна за авантюри румънска принцеса и елегантен американски репортер с безупречна прическа — някакъв мъж седна до мен. Не беше за пръв път. През онези години кината гъмжаха от безлични мъже, вонящи на самота, урина и одеколон, които размахваха потните си, треперещи ръце като езици от мъртва плът. Тъкмо се канех да стана и да предупредя разпоредителя, когато разпознах сгърчения профил на Жулиан. Той здраво стисна ръката ми и двамата останахме така, вторачени в екрана, без да го виждаме.

— Ти ли уби Санмарти? — промълвих аз.

— Да не би да липсва на някого?

Говорехме шепнешком под зоркия поглед на самотните мъже, разпръснати из киносалона, които се пукаха от завист заради очевидния успех на техния тъмен съперник. Попитах го къде се е криел, но не ми отговори.

— Има още един екземпляр от „Сянката на вятъра“ — прошепна той. — Тук, в Барселона.

— Грешиш, Жулиан. Ти ги унищожи всичките.

— Всички освен един. Изглежда, че някой по-хитър от мен го е скрил на място, където никога не бих могъл да го намеря. Ти.

Ето как за пръв път чух за теб. Някакъв книжар — самохвалко и бъбривец на име Густаво Барсело — се изфукал пред група колекционери, че е открил екземпляр от „Сянката на вятъра“. Светът на антикварните книги е като ехо камера. Само за два месеца Барсело получил оферти от колекционери от Берлин, Париж и Рим, желаещи да купят книгата. Загадъчното бягство на Жулиан от Париж след кървав дуел, както и мълвата, че е загинал в Испанската Гражданска война, бяха придали на творбите му нечувана пазарна стойност. Черната легенда за някакъв тип без лице, който ги издирвал из книжарници, библиотеки и частни колекции, за да ги изгаря, само допринесе за повишаването на интереса и цената. „На нас циркът ни е в кръвта“ — обичал да казва Барсело.

Слухът скоро достигнал и до Жулиан, който все така преследваше сянката на собствените си думи. Той узнал, че самият Густаво Барсело не притежава книгата: екземплярът явно бил собственост на момче, което го открило случайно и, запленено от романа и загадъчния му автор, отказвало да го продаде и го пазело като най-ценното си притежание. Ти беше това момче, Даниел.

— За Бога, Жулиан, не ми казвай, че ще навредиш на едно дете… — прошепнах аз, не съвсем уверена как възнамерява да постъпи.

Тогава Жулиан ми каза, че всички откраднати и унищожени от него книги са били изтръгнати от ръцете на хора, които не са изпитвали нищо към тях, а само са търгували с тях или са ги пазели като колекционерски куриози. Ти, който отказваше да продадеш книгата на каквато и да е цена и се опитваше да избавиш Каракс от забравените кътове на миналото, му вдъхваше странна симпатия, даже респект. Без твое знание Жулиан те наблюдаваше и изучаваше.

— Ако той някога открие кой съм и какво съм, навярно също ще реши да изгори книгата.

Жулиан говореше с онази решителна, недвусмислена яснота на лудите, освободили се от лицемерието да се придържат към една реалност, която не им приляга.

— Кое е това момче?

— Казва се Даниел. Син е на един книжар, който държи дюкян на улица „Санта Ана“; Микел често ходеше там. Момчето живее с баща си в един апартамент над книжарницата. Изгубил е майка си, когато е бил съвсем малък.

— Сякаш говориш за себе си.

— Може би. Това момче ми напомня за мен.

— Остави го на мира, Жулиан. Та той е просто дете. Едничкото му престъпление е, че ти се възхищава.

— Това не е престъпление, а наивност. Но с времето ще му мине. Може би тогава ще ми върне книгата. Когато престане да ми се възхищава и започне да ме разбира.

Минута преди развръзката на филма Жулиан стана и си отиде под покрова на сенките. Месеци наред се срещахме все така — на тъмно, в киносалони или тесни улички към полунощ. Жулиан винаги ме намираше. Усещах безмълвното му присъствие, без да го виждам, винаги нащрек. Понякога те споменаваше. Когато говореше за теб, като че ли долавях в гласа му една рядка нежност, която го смущаваше — нежност, която отдавна смятах за изгубена у него. Узнах, че се е върнал в имението на Алдая и че сега живее там, нещо средно между призрак и просяк, който обикаля сред руините на своя живот и бди над останките на Пенелопе и сина си. Това бе единственото място на тоя свят, което все още усещаше свое. Има по-лоши тъмници от думите.

Аз ходех там веднъж месечно, за да се уверя, че е добре, или че поне е жив. Прескачах полусрутената градинска стена откъм задната част на имота, която не се виждаше от улицата. Понякога заварвах Жулиан там, друг път го нямаше. Оставях му храна, пари, книги… Чаках го с часове, до мръкнало. Понякога се осмелявах да изследвам голямата стара къща. Така открих, че е унищожил надгробните плочи в криптата и е извадил саркофазите. Вече не смятах Жулиан за луд и не виждах в това оскверняване нещо чудовищно, а само една трагична логика. В случаите, когато го сварвах в имението, разговаряхме с часове, седнали край огъня. Жулиан ми призна, че се е опитал да се върне към писането, но изобщо не му се удавало. Спомняше си смътно своите книги така, сякаш са били творби на друг човек, които случайно е прочел. Страданието от опитите му да пише беше видимо. Открих, че Жулиан предава на огъня страниците, написани трескаво през времето, в което не се бяхме виждали. Веднъж, възползвайки се от отсъствието му, спасих куп листа от пепелта. В тях се говореше за теб. Жулиан ми бе казал веднъж, че едно повествование е писмо, което авторът пише на самия себе си, за да си разкаже неща, които другояче не би могъл да узнае. От известно време Жулиан се чудеше дали е изгубил разсъдъка си. Знае ли лудият, че е луд? А дали не са луди другите, които се стараят да го убедят в неговото безумие, за да опазят собствената си илюзорна реалност? Той те наблюдаваше, гледаше как растеш и се питаше кой си. Питаше се дали твоето присъствие не е чудо, опрощение, което той трябваше да заслужи, като те научи да не повтаряш грешките му. Неведнъж си задавах въпроса дали Жулиан, с онази изкривена логика на неговата вселена, не е стигнал до убеждението, че ти си се превърнал в неговия изгубен син, в една чиста страница, на която да подхване отново историята, която не можеше да съчини, но затова пък можеше да си спомни.

Годините в имението отминаваха, а животът на Жулиан ставаше все по-свързан с теб, с твоя напредък. Разправяше ми за приятелите ти, за жена на име Клара, в която си се влюбил, за баща ти — човек, към когото изпитваше уважение и възхищение, за твоя приятел Фермин и за момичето, в което му се щеше да види една друга Пенелопе — твоята Беа. Говореше за теб като за свой син. И двамата се търсехте един друг, Даниел. Искаше му се да вярва, че твоята невинност ще го избави от самия него. Бе престанал да преследва книгите си, вече нямаше желание да ги изгори и да заличи следата, която бе оставил в живота. Учеше се отново да вижда света през твоите очи, да си върне чрез теб момчето, което някога е бил. В деня, когато ти дойде у дома за пръв път, имах чувството, че вече те познавам. Престорих се на недоверчива, за да скрия страха, който ми вдъхваше. Боях се от теб, от онова, което можеше да откриеш. Боях се да слушам Жулиан и да повярвам и аз като него, че всички сме свързани с една странна верига от предопределение и случайност. Боях се, че може да позная у теб онзи Жулиан, когото бях изгубила. Знаех, че ти и твоите приятели разследвате нашето минало. Знаех, че рано или късно ще откриеш истината, но се надявах това да стане в подходящо време, когато ще можеш да проумееш значението й. Знаех, че рано или късно ти и Жулиан ще се срещнете. Това беше моята грешка. Защото още някой знаеше, някой, който предчувстваше, че с времето ти ще го отведеш до Жулиан: Фумеро.

Когато разбрах какво се случва всъщност, вече нямаше връщане назад; все пак никога не изгубих надеждата, че може да изпуснеш следата, да забравиш за нас или пък животът — твоят, не нашият — да те отнесе надалече, на безопасно място. Времето ме е научило да не губя надеждите си, но и да не им се доверявам прекалено. Надеждата е жестока и суетна, без съвест. От дълго време Фумеро е по петите ми. Ясно му е, че ще падна, рано или късно. Не бърза, затова изглежда непонятен. Живее, за да си отмъсти — на всички и на самия себе си. Без отмъщението, без яростта той просто би се изпарил. Фумеро знае, че ти и твоите приятели ще го отведете до Жулиан. Знае, че след близо петнайсет години вече не са ми останали сили или средства. С години ме е гледал как умирам и само чака мига, в който ще ми нанесе последния удар. Никога не съм се съмнявала, че ще умра от неговата ръка. Сега зная, че моментът наближава. Ще предам тези страници на баща ми със заръката да се постарае да попаднат у теб, ако с мен се случи нещо. Моля се на този Бог, който никога не пресече пътя ми, да не се наложи да ги прочетеш, но предусещам, че моята съдба — въпреки волята ми и напразните ми надежди — е да ти връча тази история. А твоята — въпреки младостта и невинността ти — е да я освободиш.

Ако четеш тези думи, този затвор от спомени, това би означавало, че вече не мога да се сбогувам с теб, както бих желала, не мога да те помоля да ни простиш, особено на Жулиан, и да се грижиш за него, когато мен няма да ме има. Зная, че не мога да те моля за нищо — освен да се спасиш. Навярно всички тези страници са успели да ме убедят, че каквото и да стане, винаги ще имам приятел в твое лице, че ти си моята единствена и истинска надежда. От всички неща, които е написал Жулиан, винаги съм чувствала най-близко до сърцето си това, че продължаваме да живеем дотогава, докато някой ни помни. Както често ми се е случвало с Жулиан, години преди да се запозная с него, чувствам, че те познавам и че ако мога да се доверя на някого, то това си ти. Спомняй си за мен, Даниел, ако ще и да е скришом в някой ъгъл. Не ме оставяй да си отида.

Нурия Монфорт

СЯНКАТА НА ВЯТЪРА

1955

1

Зазоряваше се, когато дочетох последната страница от ръкописа на Нурия Монфорт. Това беше моята история. Нашата история. В изгубените стъпки на Каракс сега разпознавах моите, вече невъзвратими. Станах, разкъсван от безпокойство, и закрачих из стаята като животно в клетка. Всичките ми резерви, подозрения и страхове се разпиляха като пепел, съвсем незначителни. Бях смазан от умора, угризения и уплаха, но въпреки това не можех повече да остана там и да се крия от следата, оставена от моите действия. Облякох си палтото, пъхнах сгънатия ръкопис във вътрешния джоб и хукнах по стълбите. Когато излязох от вратата, навън валеше сняг и небето се топеше в лениви сълзи от светлина, които сякаш кацаха върху дъха ми, преди да изчезнат. Затичах се към Пласа Каталуня. Площадът бе почти безлюден, само в центъра му се издигаше самотната фигура на един старец или може би паднал ангел с дълги бели коси, пременен с великолепно сиво палто. Крал на зората, той се взираше в небето и напразно се опитваше да лови снежинки с ръкавиците си, заливайки се от смях. Когато минах покрай него, той ме погледна и се усмихна тържествено, сякаш можеше с един бегъл поглед да разгадае душата ми. Очите му бяха златисти, като вълшебни монети, които проблясват на дъното на някой фонтан. Стори ми се, че го чух да казва:

— Късмет!

Опитах се да се придържам към тази благословия и ускорих крачка, молейки се да не е прекалено късно и Беа, онази Беа от моята история, все още да ме чака.

Гърлото ми пламтеше от студа, когато, задъхан от тичане, стигнах до сградата, където живееше семейство Агилар. Снегът бе започнал да се трупа. Имах късмета да заваря при входа дон Сатурно Мольеда, портиер на сградата и (според сведенията на Беа) таен поет-сюрреалист. Дон Сатурно бе излязъл да погледа снежния спектакъл с метла в ръка, увит с поне три шала и нахлузил армейски ботуши.

— Това е Божият пърхот — рече той с почуда, описвайки снега с непубликуван стих.

— Отивам в апартамента на господата Агилар — обявих аз.

— Знайно е, че съдбата подпомага смелите, но вашата смелост е безразсъдна, млади човече.

— Много е спешно. Очакват ме.

— Ego te absolvo[1] — изрецитира той и ме благослови.

Хукнах нагоре по стълбите. Докато се изкачвах, претеглях възможностите си с известни уговорки. Ако ми — провървеше, щеше да ми отвори някоя от прислужниците, чиято блокада бях готов да преодолея без много церемонии. При по-лош късмет, навярно бащата на Беа щеше да отвори вратата, особено в такъв ранен час. Искаше ми се да вярвам, че в интимния уют на семейното огнище той няма да се разхожда въоръжен, поне не преди закуска. Преди да почукам, спрях за няколко мига, за да си поема дъх и да се опитам да скалъпя няколко думи, които така и не ми идваха на ум. Вече нямаше кой знае какво значение. Потропах силно три пъти с мандалото. Петнайсет секунди по-късно повторих тази операция, после пак, без да обръщам внимание на разтуптяното ми сърце и на студената пот, която бе избила по челото ми. Когато вратата се отвори, все още държах мандалото в ръка.

— Какво искаш?

Очите на моя стар приятел Томас, студени и гневни, ме пронизаха, без да трепнат.

— Дошъл съм да видя Беа. Можеш да ми размажеш физиономията, ако искаш, но няма да мръдна оттук, докато не говоря с нея.

Томас ме гледаше, без да мигне. Зачудих се дали ще ме строши надве веднага, без много да му мисли. Преглътнах с мъка.

— Сестра ми не е вкъщи.

— Томас…

— Беа се махна оттук.

В гласа му имаше отчаяние и болка, които едва успяваше да маскира като гняв.

— Махна се? Къде?

— Надявах се ти да знаеш.

— Аз?

Вмъкнах се в апартамента, без да обръщам внимание на стиснатите юмруци и заплашителното изражение на Томас.

— Беа? — извиках. — Беа, аз съм, Даниел…

Спрях се по средата на коридора. Апартаментът изплю обратно ехото на моя глас с онова презрение, което излъчват празните пространства. В отговор на моите викове не се появиха ни господин Агилар, ни съпругата му, ни прислужниците.

— Няма никой, нали ти казах — рече Томас зад гърба ми. — Сега се разкарай оттук и не се връщай повече. Баща ми се е заклел да те убие и не съм аз този, който ще му попречи.

— За Бога, Томас. Кажи ми къде е сестра ти.

Той ме гледаше така, сякаш се чудеше дали да ме заплюе или просто да махне с ръка.

— Беа избяга от къщи, Даниел. Родителите ми от два дена я издирват навсякъде като луди, а също и полицията.

— Ама…

— Онази нощ, когато се прибра, след като е била с теб, баща ми я чакаше. Разби й устата с шамари, но не се тревожи, тя не издаде името ти. Изобщо не я заслужаваш.

— Томас…

— Млъкни. На следващия ден родителите ми я заведоха на лекар.

— Защо? Да не би да е болна?

— Болна е от теб, кретен такъв. Сестра ми е бременна. Само не ми казвай, че не си знаел.

Усетих, че устните ми треперят. Силен студ плъзна по тялото ми и открадна гласа ми, а погледът ми сякаш замръзна. Потътрих се към входната врата, но Томас ме сграбчи за ръката и ме запрати към стената.

— Какво си й направил?

— Томас, аз…

Очите му искряха от нетърпение. От първия удар дъхът ми спря. Плъзнах се към пода с омекнали колене, опрял гръб в стената. Една мощна ръка докопа гърлото ми и ме задържа на крака, прикован към стената.

— Какво си й направил, кучи сине?

Опитах се да се изтръгна от хватката му, но Томас ме повали с юмручен удар в лицето. Пропаднах в бездънен мрак, с глава, обвита от огнените езици на болката. Рухнах върху плочките на коридора. Опитах се да изпълзя навън, но Томас ме сграбчи за яката на палтото и ме извлече на площадката без много церемонии. Захвърли ме на стълбите като някакъв боклук.

— Ако с Беа се е случило нещо, кълна се, че ще те убия — рече ми той от прага.

Надигнах се на колене, молейки само за секунда, за възможност да си възвърна гласа. Вратата се захлопна и аз бях изоставен в мрака. Прониза ме остра болка в лявото ухо; вдигнах ръка към главата си, като се гърчех от болка. Напипах топла кръв. Изправих се някак на крака. Мускулите на корема ми, където бе попаднал първият удар на Томас, пламнаха в агония, която едва сега започваше. Помъкнах се надолу по стълбите. Дон Сатурно поклати глава, когато ме видя.

— Хайде, влезте вътре за минутка, докато се съвземете…

Отказах безмълвно, държейки се с две ръце за стомаха. Лявата страна на главата ми пулсираше, сякаш костите се опитваха да се отделят от плътта.

— Тече ви кръв — рече дон Сатурно загрижено.

— Не е за пръв път.

— Е, ако не престанете с лудориите, няма да ви останат много шансове да кървите. Хайде, влезте, моля ви, пък аз ще повикам лекар.

Успях да се добера до входа и да се отърва от доброжелателството на портиера. Снегът вече валеше силно и тротоарите бяха покрити с воали от бяла мъгла. Леденият вятър нахлуваше под дрехите ми и ближеше кървящата рана на лицето ми. Не зная от болка ли плачех, от гняв ли, или пък от уплаха. Снегът равнодушно заглушаваше страхливия ми плач и аз бавно крачех в посипаната с бял прах зора — още една сянка, която оставяше следите си в Божия пърхот.

[1] Аз те освобождавам (или: аз те оправдавам — Лат.) — част от традиционна благословия, която се дава от католически свещеник в края на изповед. — Бел.прев. ↑

2

Когато стигнах до кръстовището на улица „Балмес“ забелязах, че една кола ме следва, движейки се плътно до тротоара. Болката в главата ми бе отстъпила място на световъртеж, който ме караше да залитам и да се подпирам на стените, докато вървя. Колата спря и двама мъже слязоха от нея. Пронизителен свирещ звук бе изпълнил ушите ми, така че не чух мотора, нито пък виковете на двете фигури в черно, които ме сграбчиха от двете ми страни и припряно ме помъкнаха към колата. Стоварих се на задната седалка, замаян от чувство на гадене. Приливи ослепителна светлина ту се явяваха пред очите ми, ту изчезваха. Усетих, че колата се движи. Нечии ръце опипваха лицето, главата и ребрата ми. Когато се натъкна на ръкописа на Нурия Монфорт, скрит във вътрешния джоб на палтото ми, една от фигурите ми го отне. Опитах се да го задържа с ръце, които сякаш бяха от желе. Другият силует се надвеси над мен. Разбрах, че ми говори нещо, когато почувствах дъха му върху лицето си. Очаквах да видя как лицето на Фумеро светва пред погледа ми и да усетя острието на ножа му, опрян на гърлото ми. Две очи се взряха в моите и докато завесата на съзнанието падаше, познах беззъбата и предана усмивка на Фермин Ромеро де Торес.

Събудих се, облян в пот, която щипеше кожата ми. Две ръце ме хванаха здраво за раменете и ме настаниха върху едно походно легло, което ми се стори обградено от свещи, като на бдение. Лицето на Фермин изплува от дясната ми страна. Усмихваше се, но дори в моя делириум можех да усетя колко е разтревожен. В човека, застанал прав до него, познах дон Федерико Флавиа, часовникаря.

— Май вече идва на себе си, Фермин — каза дон Федерико. — Дали да не му приготвя малко бульон, за да живне?

— Няма да му навреди. Щом тъй и тъй сте се захванали, може и на мен да приготвите един сандвич с каквото намерите, че от тия нерви такъв апетит ми се отвори — направо не е за приказка.

Федерико елегантно се оттегли и ни остави насаме.

— Къде сме, Фермин?

— На сигурно място. Технически погледнато, намираме се в едно апартаментче в лявата част на квартал Енсанче, собственост на едни приятели на дон Федерико, комуто дължим живота си, че и повече. Злите езици биха го нарекли любовно гнезденце, но за нас то е убежище.

Опитах да се понадигна. Болката в ухото ми се бе превърнала в парещо пулсиране.

— Дали ще оглушея?

— За оглушаване не зная, но бяхте на ръба да станете дебил. Малко е оставало тоя дивак господин Агилар да направи на пух и прах сивите ви клетки.

— Не беше господин Агилар този, който ме преби. Томас беше.

— Томас? Вашият приятел, изобретателят?

Кимнах.

— Сигурно сте направили нещо, за да изядете боя.

— Беа е избягала от къщи… — подхванах аз.

Фермин свъси вежди.

— Давайте нататък.

— Бременна е.

Той ме изгледа слисан. Изражението му като никога беше непроницаемо и строго.

— За Бога, Фермин, не ме гледайте така.

— А вие какво искате да направя? Да започна да раздавам пури?

Опитах се да стана, но болката и ръцете на Фермин ми попречиха.

— Трябва да я намеря, Фермин.

— Я по-добре мирувайте. Не сте в състояние да ходите където и да е. Кажете ми къде е момичето и аз ще отида да я прибера.

— Не зная къде е.

— Ще трябва да ви помоля да бъдете малко по-конкретен.

Дон Федерико се появи на вратата с димяща чаша бульон и топло ми се усмихна.

— Как се чувстваш, Даниел?

— Благодаря, много по-добре, дон Федерико.

— Вземи с бульона две от тези хапчета.

Той хвърли бегъл поглед към Фермин, който кимна.

— Те са против болката.

Глътнах хапчетата и изсърбах бульона, който имаше вкус на шери. Дон Федерико, цар на дискретността, излезе от стаята и затвори вратата. Именно тогава забелязах, че Фермин държи в скута си ръкописа на Нурия Монфорт. Часовникът, който тиктакаше на нощното шкафче, показваше един часа — по обед, предположих.

— Още ли вали сняг?

— Малко е да се каже, че вали сняг. Това е снежна версия на всемирния потоп.

— Прочетохте ли го вече? — попитах.

Фермин само кимна.

— Трябва да намеря Беа, преди да е станало твърде късно. Струва ми се, че зная къде е.

Седнах на леглото, като отблъснах ръцете на Фермин. Огледах се наоколо. Стените се полюляваха като водорасли на дъното на езеро. Таванът едва забележимо се отдалечаваше. Почти нямах сили да се държа изправен. Фермин без никакво усилие ме положи обратно на леглото.

— Никъде няма да ходите, Даниел.

— Какви бяха тези хапчета?

— Илачът на Морфей. Сега ще заспите като пън.

— Не, сега не бива…

Продължих да мънкам нещо, докато клепачите ми се затвориха и сякаш целият свят се срути. Пропаднах в сън, черен и празен като тунел. Сънят на виновните.

Здрачът вече се спускаше, когато надгробната плоча на тази летаргия се вдигна. Отворих очи и видях тъмна стая, над която бдяха две уморени свещи, примигващи на нощното шкафче. Фермин, грохнал в креслото в ъгъла, хъркаше със силата на човек, три пъти по-едър от него. В нозете му лежаха страниците от ръкописа на Нурия Монфорт, разпилени като сълзи. Болката в главата ми бе отслабнала до бавно, топло пулсиране. Промъкнах се предпазливо до вратата на стаята, а оттам излязох в неголям хол с балкон и врата, която явно водеше към стълбището. Палтото и обущата ми лежаха на един стол. През прозореца проникваше пурпурна светлина, нашарена с дъгоцветни отблясъци. Отидох до балкона и видях, че навън още вали сняг. Покривите на половин Барселона бяха изпъстрени с бяло и алено. В далечината кулите на Индустриалния колеж стърчаха като игли сред мъглата, уловила последното слънчево дихание. Прозорецът бе покрит със скреж. Допрях показалеца си до стъклото и написах:

Отивам да намеря Беа.

Не ме следвайте. Скоро ще се върна.

Бях се събудил, обзет от увереност, сякаш някой непознат ми бе прошепнал истината насън. Излязох на площадката и се втурнах по стълбите, а оттам — навън. Улица „Уржел“ се бе превърнала в река от ослепително бял пясък, от която изникваха улични лампи и дървета като мачти в гъстата мъгла. Вятърът сякаш плюеше облаци от сняг. Закрачих към най-близката спирка на метрото при поликлиниката и потънах в пълните с пара и оскъдна топлина тунели. Цели орди барселонци, свикнали да взимат снега за чудо, коментираха странностите на времето. Следобедните вестници бяха изнесли новината на първа страница със снимка на заснежените Лас Рамблас и фонтана на Каналетас, от който сякаш кървяха ледени висулки като сталактити. „Снеговалежът на века“ — гърмяха заглавията. Стоварих се на една пейка на перона и вдъхнах оня аромат на тунели и сажди, който носи със себе си тътенът на невидимите влакове. От другата страна на линиите, на един плакат, рекламиращ прелестите на увеселителния парк Тибидабо, се виждаше синият трамвай, осветен като улична атракция, а зад него личаха очертанията на имението на Алдая. Зачудих се дали Беа, изгубена в онази, другата Барселона, която принадлежеше на неудачниците, не бе видяла същото изображение и не бе осъзнала, че няма къде другаде да отиде.

3

Вече се смрачаваше, когато излязох от тунела на метрото. Безлюдна, Авенида дел Тибидабо чертаеше пред мен безкрайна линия от кипариси и имения, потънали в гробовна белота. Зърнах силуета на синия трамвай на спирката; камбанката на кондуктора разсече вятъра. Затичах се и успях да се кача почти в мига, когато вече потегляше. Кондукторът, стар познат, взе монетите, мърморейки нещо под нос. Седнах в кабината, малко по-защитен от снега и студа. Мрачните имения бавно се точеха край нас зад заледените стъкла. Кондукторът ме наблюдаваше с онази смесица от подозрение и наглост, която студът сякаш бе запечатал на лицето му.

— Ето го номер трийсет и две, млади човече.

Обърнах се и видях призрачния силует на имението на Алдая, което се приближаваше към нас като носа на тъмен кораб в мъглата. Трамваят се разтърси и спря. Слязох, избягвайки погледа на кондуктора.

— Късмет — промърмори той.

Гледах след трамвая, докато се изгуби нагоре по булеварда и остана само ехото от камбанката му. Здрачът се сгъстяваше около мен. Забързано обиколих градинската стена, търсейки отвора в порутената задна част. Докато се катерех по нея, като че ли чух стъпки по снега на отсрещния тротоар, които се приближаваха. Спрях за миг и останах неподвижен отгоре на стената. Нощта вече се спускаше неумолимо. Шумът от стъпките се изгуби, отнесен от вятъра. Скочих от другата страна и навлязох в градината. Замръзналите бурени се бяха превърнали в стъбла от кристал. Статуите на повалените ангели лежаха по земята, покрити с ледени савани. Водата във фонтана бе замръзнала, образувайки черно, блестящо огледало, от което стърчеше само хищната каменна ръка на потъналия ангел, досущ като сабя от обсидиан. Сълзи от лед се стичаха по показалеца. Обвиняващата ръка на ангела сочеше право към входната врата, която бе полуотворена.

Изтичах по стъпалата с надеждата, че не е станало прекалено късно. Не си направих труда да заглушавам ехото от стъпките си. Бутнах вратата и влязох във вестибюла. Процесия от свещи чертаеше път към вътрешността на къщата. Това бяха свещите на Беа, изгорели вече почти до пода. Поех по следата им и спрях в подножието на голямото стълбище. Пътеката от свещи се изкачваше по стъпалата до първия етаж. Тръгнах нагоре, следван от деформираната си сянка, която трепкаше по стените. Когато стигнах площадката на първия етаж, видях още две свещи, поставени навътре в коридора. Третата примигваше точно пред стаята, принадлежала някога на Пенелопе. Приближих се и потропах леко на вратата с кокалчетата на пръстите си.

— Жулиан? — долетя отвътре един разтреперан глас.

Хванах дръжката на вратата и се приготвих да вляза, без да съм сигурен кой ме очаква от другата страна. Отворих бавно. Беа се взираше в мен от един ъгъл, завита с одеяло. Изтичах до нея и я прегърнах мълчаливо. Усетих как тя заплака, сломена.

— Не знаех къде да отида — промълви Беа. — Обадих се няколко пъти у вас, но никой не отговаряше. Уплаших се…

Беа избърса сълзите си с юмруци и впи поглед в мен. Аз кимнах; нямаше нужда от повече думи.

— Защо ме нарече Жулиан?

Тя хвърли поглед към открехнатата врата.

— Той е тук. В тази къща. Ту влиза, ту излиза. Завари ме оня ден, когато се опитвах да вляза в къщата. Знаеше коя съм, без да му обяснявам каквото и да е. Беше наясно какво става. Настани ме в тази стая и ми донесе одеяло, храна и вода. Каза ми да чакам, защото всичко щяло да се нареди, ти си щял да дойдеш за мен. Нощем разговаряхме по цели часове. Разказа ми за Пенелопе, за Нурия… но най-вече ми говореше за теб, за нас двамата. Каза ми, че трябва да те науча да го забравиш…

— Къде е той сега?

— Долу, в библиотеката. Рече ми да не мърдам оттук, защото чакал някого.

— Кого?

— Не зная. Каза, че това е някой, който щял да дойде с теб — ти си щял да го доведеш…

Когато надникнах в коридора, стъпките вече се чуваха долу, близо до стълбището. Познах безплътната сянка, която пълзеше по стените като паяжина, черния шлифер, шапката, нахлупена като качулка и револвера в ръката, искрящ като коса. Фумеро. Винаги ми бе напомнял някого или нещо, но едва в този миг проумях какво.

4

Угасих свещите с пръсти и направих знак на Беа да не вдига шум. Тя ме хвана за ръката и ме погледна въпросително. Бавните стъпки на Фумеро се чуваха някъде под нас. Отведох Беа обратно във вътрешността на стаята и й дадох знак да стои там, скрита зад вратата.

— Не излизай оттук, каквото и да стане — прошепнах аз.

— Не ме оставяй сега, Даниел. Моля те.

— Трябва да предупредя Каракс.

Тя ме гледаше умоляващо, но аз излязох в коридора, преди да съм се поддал на увещанията й. Отидох предпазливо до горната част на главното стълбище. От сянката на Фумеро нямаше и следа, стъпките му също бяха заглъхнали. Беше се притаил някъде в мрака — неподвижен, търпелив. Оттеглих се отново в коридора и закрачих по него покрай редицата стаи, докато стигнах предната част на имението. През един заледен прозорец се процеждаха четири лъча синя светлина, мътни като застояла вода. Отидох до прозореца и видях една черна кола с включени фарове, спряла пред решетката на главната порта. Познах автомобила на лейтенант Паласиос. Огънчето на цигарата му в мрака — издаваше присъствието му зад волана. Върнах се бавно към стълбището и заслизах стъпало по стъпало с безкрайна предпазливост. Спрях се някъде по средата и огледах мрака, залял долния етаж.

На влизане Фумеро бе оставил входната врата отворена. Вятърът бе угасил свещите и плюеше — вътре вихрушка от сняг. Замръзнала шума танцуваше под свода, носейки се в тунел от прашна светлина, която загатваше руините на огромната къща. Смъкнах се още четири стъпала надолу, притискайки се до стената, и зърнах бегло големите прозорци на библиотеката. От Фумеро все така нямаше и следа. Зачудих се дали не е слязъл в подземието или в криптата. Сипкавият сняг, който нахлуваше отвън, бързо заличаваше следите му. Спуснах се до подножието на стълбището и надникнах в коридора, който водеше към главния вход. Леденият вятър сякаш ме заплю в лицето. Хищната ръка на ангела, потънал във фонтана, смътно се мержелееше навън в тъмата. Погледнах в другата посока. Входът към библиотеката бе на около десет метра от долната част на стълбището. Преддверието, което водеше натам, бе забулено в мрак. Разбрах, че Фумеро би могъл да ме наблюдава, застанал едва на няколко метра от мястото, където се намирах, без да мога да го видя. Взрях се в тъмнината, непрогледна като водите на кладенец. Поех си дълбоко дъх и, пристъпвайки едва, закрачих слепешката през разстоянието, което ме отделяше от входа на библиотеката.

Големият овален салон тънеше в оскъдна, мъглява светлина, изпъстрена от миниатюрните сенки, които хвърляше лепкавият сняг, падащ тежко зад прозорците. Плъзнах поглед по голите стени, търсейки Фумеро — нищо чудно да се спотайваше точно до входа. Някакъв предмет стърчеше, от стената едва на два метра вдясно от мен. За миг ми се стори, че той се раздвижи, но това бе само отражението на лунната светлина по острието. Видях забит нож, вероятно двуостра кама, приковала към стената правоъгълно парче картон или хартия. Приближих се и познах изображението. Това бе копие от полуобгорената снимка, което някой непознат ми бе оставил преди време на тезгяха в книжарницата. На снимката Жулиан и Пенелопе, все още юноши, се усмихваха щастливо на живота, който им се бе изплъзнал, без да разберат. Острието на камата бе пронизало гърдите на Жулиан. Тогава разбрах, че човекът, оставил ми фотографията като покана, не е бил Лаин Кубер или Жулиан Каракс, а Фумеро. Тази снимка бе отровна примамка. Вдигнах ръка, за да я освободя от ножа, но леденият допир от револвера на Фумеро, опрян в тила ми, ме спря.

— Един образ струва повече от хиляда думи, Даниел. Ако баща ти не беше скапан книжар, досега щеше да те е научил на това.

Обърнах се бавно и се озовах срещу дулото на оръжието. Издаваше прясна миризма на барут. Мъртвешкото лице на Фумеро се хилеше, изкривено в ужасна гримаса.

— Къде е Каракс?

— Далече оттук. Знаеше, че ще дойдете за него, и се махна.

Фумеро ме гледаше, без да мигне.

— Ще ти пръсна главата, момче.

— Това няма да ви помогне много. Каракс не е тук.

— Отвори си устата — нареди Фумеро.

— Защо?

— Отвори си устата, че да не ти я отворя аз с един куршум.

Разтворих устни и Фумеро тикна револвера между тях. Усетих как в гърлото ми се надига гадене. Палецът на Фумеро се изопна върху петлето.

— А сега, нещастник такъв, помисли дали имаш някаква причина да продължиш да живееш. Е, какво ще кажеш?

Кимнах бавно.

— Тогава ми кажи къде е Каракс.

Опитах се да измънкам нещо. Фумеро полека извади револвера.

— Къде е?

— Долу. В криптата.

— Ти ще водиш. Искам да присъстваш, докато разказвам на онова копеле как стенеше Нурия Монфорт, когато й забих ножа в…

Силуетът се появи от нищото. Поглеждайки над рамото на Фумеро, сякаш видях как мракът се движеше като завеса от мъгла, а една фигура без лице, с пламтящи очи, се плъзгаше към нас съвършено безшумно, като че ли едва стъпваше по пода. Фумеро видя отражението в плувналите ми в сълзи очи и лицето му бавно се изкриви.

Когато се обърна и стреля в мантията от мрак, която го обгръщаше, две безформени кожени лапи го сграбчиха за гърлото. Това бяха ръцете на Жулиан Каракс, израсли от пламъците. Той ме блъсна встрани и притисна Фумеро към стената. Инспекторът стисна револвера и се опита да го пъхне под брадичката на Каракс. Преди да успее да дръпне спусъка, Каракс сграбчи китката му и силно я заудря в стената, но Фумеро не пускаше оръжието. Втори изстрел отекна в мрака и проби дупка в облицованата с дърво стена. Сълзи от запален барут и пламнали тресчици поръсиха лицето на инспектора. Стаята се изпълни със смрад на опърлена плът.

С едно рязко дръпване Фумеро се опита да се освободи от силата, която бе приковала към стената врата му и ръката, стиснала револвера, но Каракс не разхлаби хватката си. Фумеро нададе гневен рев и изви глава, за да захапе юмрука на противника си. Бе обзет от животинска ярост. Чух как зъбите на инспектора изщракаха, когато раздраха мъртвата кожа, и видях как по устните му потече кръв. Тогава Каракс, пренебрегвайки болката, или може би неспособен да я усети, сграбчи забитата в стената кама. Изтръгна я оттам и под ужасения поглед на Фумеро прикова дясната китка на инспектора към стената с един жесток удар, който вкара острието почти до дръжката в дървената облицовка. От болката Фумеро нададе страшен вик, а ръката му рязко се разтвори и револверът падна в нозете му. С един ритник Каракс го запрати в сенките.

Ужасът на тази сцена се разгърна пред очите ми едва за няколко секунди. Бях се вцепенил, неспособен да действам и даже да мисля. Каракс се обърна и впи поглед в мен. Загледан в него, успях да възстановя изгубените черти на лицето му, които си бях представял толкова пъти от снимките и старите истории.

— Отведи Беатрис оттук, Даниел. Тя знае какво трябва да направите. Не се отделяй от нея. Не допускай някой или нещо да ти я отнеме. Пази я. Пази я повече от живота си.

Исках да кимна, но очите ми се плъзнаха към Фумеро, който се мъчеше да се освободи от ножа, пронизал китката му. Изтръгна го с рязко дръпване и рухна на колене, хванал ранената си ръка, от която шуртеше кръв.

— Тръгвай — тихо рече Каракс.

От пода Фумеро ни гледаше, заслепен от омраза, стиснал окървавения нож в лявата си ръка. Каракс се обърна към него. Чух забързани стъпки, които се приближаваха към нас, и осъзнах, че Паласиос, предизвестен от изстрелите, се притича на помощ на шефа си. Преди Каракс да успее да отнеме ножа на Фумеро, Паласиос нахълта в библиотеката, вдигнал нависоко оръжието си.

— Назад — предупреди той.

Лейтенантът хвърли бърз поглед към Фумеро, който тъкмо се надигаше с мъка, после изгледа мен и накрая Каракс. Прочетох в очите му ужас и съмнение.

— Назад, казах!

Каракс застина на място, сетне се отдръпна. Паласиос студено се взираше в нас, мъчейки се да реши как да постъпи. Погледът му се спря върху мен.

— Ей, ти, махай се оттук. Това няма нищо общо с теб. Тръгвай.

Поколебах се за миг. Каракс кимна.

— Никой да не мърда — отсече Фумеро. — Паласиос, дайте ми револвера си.

Лейтенантът запази мълчание.

— Паласиос — повтори Фумеро, протягайки обляната си в кръв ръка към оръжието.

— Не — смотолеви Паласиос, стиснал зъби.

Безумните очи на Фумеро се изпълниха с презрение и ярост. Той грабна оръжието на Паласиос и рязко го блъсна с ръка. Размених поглед с лейтенанта и разбрах какво ще последва. Фумеро бавно вдигна оръжието. Ръката му трепереше и револверът блестеше от кръвта. Каракс заотстъпва назад, крачка по крачка, търсейки сенките, но нямаше къде да избяга. Дулото на револвера го следваше. Почувствах как мускулите на тялото ми пламнаха от гняв. Мъртвешката гримаса на Фумеро, който облизваше устни от лудост и злоба, ме пробуди като плесница. Паласиос ме гледаше и мълчаливо клатеше глава. Не му обърнах внимание. Каракс вече се бе предал и стоеше неподвижно в средата на стаята в очакване на изстрела.

Фумеро така и не ме видя. За него съществуваха само Каракс и онази окървавена ръка, стиснала здраво револвера. Хвърлих се към него. Усетих как краката ми се отделиха от пода, но не успяха да го докоснат отново. Светът сякаш замръзна по средата на скока ми. Грохотът от изстрела достигна до мен някак отдалеч, като ехо от буря, която вече отминава. Нямаше болка. Куршумът прониза ребрата ми. Първата експлозия беше ослепителна, сякаш метален лост ме бе ударил с неописуема сила и запратил на няколко метра във въздуха, преди да ме повали на земята. Не почувствах падането, макар да ми се стори, че стените се сближиха, а таванът с голяма скорост се спусна към мен, сякаш искаше да ме сплеска.

Една ръка подпря тила ми и видях лицето на Жулиан Каракс да се свежда над мен. В моето видение Каракс изглеждаше точно както си го бях представял, сякаш пламъците изобщо не бяха заличили чертите му. Забелязах ужаса в очите му, без нищо да разбирам. Видях как сложи ръка на гърдите ми и се зачудих каква ли е тази димяща течност, потекла между пръстите му. Именно тогава почувствах ужасен огън, жарко дихание, което изгаряше вътрешностите ми. Идеше ми да изкрещя, но викът ми се удави в топла кръв. Познах лицето на Паласиос встрани от мен, смазан от угризения. Вдигнах поглед и тогава я видях. Беа бавно се приближаваше откъм вратата на библиотеката, с пропито от ужас лице, като притискаше треперещите си ръце към устата си и мълчаливо клатеше глава. Исках да я предупредя, но един хапещ студ пробяга по ръцете и нозете ми, пронизвайки тялото ми с безброй остриета.

Фумеро дебнеше, скрит зад вратата. Беа не забеляза присъствието му. Когато Каракс се надигна със скок и тя се обърна, предупредена, револверът на инспектора вече докосваше челото й. Паласиос се хвърли да го спре, но закъсня. Каракс вече се надвесваше над него. Дочух далечния му вик, понесъл името на Беа. Проблесна изстрел, който озари стаята. Куршумът прониза дясната ръка на Каракс. Миг по-късно човекът без лице се сгромоляса върху Фумеро. Надигнах се, за да видя как Беа тича към мен, невредима. Потърсих Каракс с угасващи очи, но не го открих. Друга фигура бе заела мястото му. Това беше Лаин Кубер в същия онзи вид, от който бях свикнал да се боя, докато четях страниците на една книга преди толкова години. Тоя път лапите на Кубер се впиха в очите на Фумеро като куки и го помъкнаха навън. Успях да видя как нозете на инспектора се потътриха през вратата на библиотеката, как тялото му се разтърсваше, докато Каракс го теглеше безмилостно към входа, как коленете му се блъскаха в мраморните стъпала, а вятърът плюеше сняг в лицето му, как човекът без лице го сграбчи за гърлото и, вдигайки го като кукла, го хвърли в замръзналия фонтан. Ръката на ангела прониза гърдите му като шиш и прокълнатата му душа се разля, досущ черна пара, и закапа като ледени сълзи по замръзналото огледало на водата, докато клепачите му се склопиха завинаги и очите му се покриха с иглици от скреж.

Тогава рухнах, неспособен да задържа погледа си дори секунда повече. Бяла светлина озари мрака и видях лицето на Беа да се отдалечава в тунел от мъгла. Затворих очи и усетих ръцете на Беа върху лицето си и диханието на гласа й, който молеше Бог да не ме взима и ми шепнеше, че ме обича и няма да ме остави да си ида, няма да ме остави да си ида. Спомням си само, че се разтопих в мираж от светлина и студ, че ме обгърна странен покой, който отнесе болката и бавния огън, изгарящ вътрешностите ми. Видях как двамата с Беа, вече почти старци, крачим ръка за ръка из улиците на Барселона, този омагьосан град. Видях как баща ми и Нурия Монфорт полагат бели рози на гроба ми. Видях Фермин, който ридаеше в прегръдките на Бернарда, и моя стар приятел Томас, онемял завинаги. Видях ги, както човек вижда непознати от прозореца на влак, който се отдалечава твърде бързо. Именно тогава, почти без да го осъзнавам, си спомних лицето на майка ми, което бях изгубил преди толкова години, сякаш стара изрезка внезапно бе изпаднала от страниците на някоя книга. Нейната светлина бе едничкото, което ме придружаваше, докато пропадах в мрака.

27 НОЕМВРИ 1955

POST MORTEM

Стаята беше бяла, цялата изтъкана от платна, завеси, ефирни като пара, и искрящо слънце. От моя прозорец се виждаше безкрайно синьо море. Един ден някой ще се опита да ме убеди, че морето не може да се види от болницата „Корачан“, че стаите й не са бели, нито пък ефирни, че през оня ноември морето било като оловен гьол, студен и враждебен, че през онази седмица валял сняг всеки ден, докато погребал и слънцето, и цяла Барселона под един метър снежен саван, и даже Фермин, вечният оптимист, помислил, че ще умра отново.

Вече бях умрял веднъж в линейката, в ръцете на Беа и лейтенант Паласиос, който съсипа униформата си с моята кръв. Куршумът, казаха лекарите, които говореха за мен, мислейки, че не ги чувам, бе строшил две ребра, бръснал леко сърцето ми, прекъснал една артерия и излязъл стремглаво през хълбока ми, като повлякъл със себе си всичко, срещнато по пътя. Сърцето ми спряло да бие в продължение на шейсет и четири секунди. Казаха ми, че на връщане от тази екскурзия във вечността съм отворил очи и съм се усмихнал, преди да изгубя съзнание.

Дойдох на себе си осем дена по-късно. По това време вестниците вече бяха публикували новината за кончината на видния полицейски инспектор Франсиско Хавиер Фумеро, загинал в престрелка с въоръжена банда престъпници, и властите бяха твърде заети да намерят улица или алея, която да преименуват в негова памет. Единственият труп, намерен в старото имение на Алдая, бе неговият. Телата на Пенелопе и нейния син така и не бяха открити.

Събудих се призори. Спомням си светлината, която се лееше по чаршафите като течно злато. Снегът бе престанал и някой бе сменил морето зад моя прозорец с бял площад, на който се виждаха няколко люлки и почти нищо друго. Баща ми, потънал в един стол до леглото ми, вдигна очи и мълчаливо ме погледна. Усмихнах му се и той избухна в плач. Фермин, който спеше като младенец в коридора, и Беа, която държеше главата му в скута си, чуха риданията на баща ми и влязоха в стаята. Спомням си, че Фермин изглеждаше бял и слаб като рубена кост. Казаха ми, че кръвта, течаща във вените ми, била негова, че съм изгубил моята изцяло и моят приятел дни наред нагъвал сандвичи с филе в бюфета на болницата, за да му се образуват нови червени кръвни телца — в случай, че аз имам нужда от още. Навярно това обяснява защо се чувствах по-мъдър и по-малко Даниел. Спомням си, че имаше същинска гора от цветя и че същия следобед — или може би само две минути по-късно, не бих могъл да кажа — през стаята мина цяла върволица, като се почне от Густаво Барсело и племенницата му Клара, и се стигне до Бернарда и моя приятел Томас, който не смееше да ме погледне в очите и когато го прегърнах, избяга, за да си поплаче на улицата. Спомням си смътно дон Федерико, който дойде заедно с Мерседитас и дон Анаклето, учителя. Ала най-вече си спомням Беа, загледана безмълвно в мен, докато всички останали се топяха в радостни възклицания и благодарности към небесата, и баща ми, който бе спал седем нощи на онзи стол, молейки се на един Бог, в когото не вярваше.

Когато лекарите наредиха на целия този комитет да опразни стаята, за да се отдам на почивка, която не желаех, баща ми се приближи за миг и каза, че ми е донесъл моята писалка, писалката на Виктор Юго, а също и една тетрадка, ако ми се прииска да напиша нещо. Фермин заяви от прага, че се консултирал с персонала на болницата и лекарите го уверили, че няма да отбивам военната си служба. Беа ме целуна по челото и изведе баща ми да подиша малко чист въздух, защото не бе излизал от тази стая повече от една седмица. Останах сам, смазан от умора, и полека заспах, гледайки калъфа на моята писалка върху нощното шкафче.

Събуди ме шум от стъпки край вратата. Очаквах да видя баща си в другия край на леглото, или може би доктор Мендоса, който ме наглеждаше постоянно, убеден, че съм оцелял по някакво чудо. Посетителят заобиколи леглото и седна на стола на баща ми. Устата ми бе пресъхнала и почти не можех да говори. Жулиан Каракс поднесе чаша вода до устните ми и държа главата ми, докато ги навлажнявах. Очите му говореха за сбогуване и бе достатъчно да надникна в тях, за да разбера, че не е открил истинската самоличност на Пенелопе. Не си спомням добре думите му, нито звука на гласа му. Затова пък зная, че взе ръката ми и сякаш ме помоли да живея заради него, като ми даде да разбера, че няма да го видя никога вече. Не съм забравил какво му казах аз. Помолих го да вземе онази писалка, която открай време му бе принадлежала, и да започне да пише отново.

Когато се събудих, Беа охлаждаше челото ми с кърпа, напоена с одеколон. Попитах я сепнат къде е Каракс. Тя ме погледна объркано и каза, че Каракс е изчезнал в бурята преди осем дена, оставяйки кървава диря в снега, тъй че всички го смятали за мъртъв. Рекох й, че не е вярно, че е бил при мен преди броени секунди. Беа ми се усмихна и нищо не каза. Сестрата, която ми мереше пулса, бавно поклати глава и обясни, че съм спал в продължение на шест часа и че тя през цялото време е седяла на бюрото си край вратата на моята стая, в която никой не е влизал междувременно.

Онази нощ, докато се мъчех да заспя, обърнах глава на възглавницата си и забелязах, че калъфът е отворен, а писалката я няма.

1956

МАРТЕНСКИ ВОДИ

Беа и аз се оженихме в църквата „Санта Ана“ два месеца по-късно. Господин Агилар, който все още разговаряше с мен едносрично и навярно ще продължи да го прави до края на времената, ми даде ръката на дъщеря си поради невъзможността да получи главата ми на тепсия. Изчезването на Беа бе угасило гнева му и сега той като че ли живееше в постоянен страх, примирен, че собственият му внук скоро ще ми вика „татко“ и че животът — посредством един нехранимайко, закърпен след куршумена рана — му открадва дъщерята, която той въпреки бифокалните си очила виждаше като момиченцето от деня на първото й причастие и нито ден по-възрастна. Седмица преди церемонията бащата на Беа се появи в книжарницата, за да ми подари една златна игла за вратовръзка, която бе принадлежала на неговия баща, и да ми стисне ръката.

— Беа е единственото хубаво нещо, което съм направил през живота си — рече той. — Да ми я пазиш!

Баща ми го изпрати до вратата и се загледа след него, докато господин Агилар се отдалечаваше по улица „Санта Ана“ с онази меланхолия, която размеква мъжете, остаряващи едновременно, без някой да им е поискал разрешение.

— Не е лош човек, Даниел — рече той. — Всички обичаме посвоему.

Доктор Мендоса, който се съмняваше в способността ми да се задържа на крака повече от половин час, ме бе предупредил, че шетнята около една сватба и всички приготовления, свързани с нея, не са най-доброто лекарство за човек, който за малко не е оставил сърцето си в операционната зала.

— Не се тревожете — успокоих го аз. — Не ми позволяват и пръста си да мръдна.

Не го лъжех. Фермин Ромеро де Торес се бе наложил като абсолютен диктатор и отговорно лице на церемонията, гощавката и всички съпътстващи мероприятия. Когато енорийският свещеник узнал, че булката ще отиде бременна пред олтара, категорично отказал да извърши обреда и заплашил, че ще призове духовете на Светата инквизиция, за да осуетят събитието. Фермин побеснял и го измъкнал насила от църквата, като викал на всеослушание, че този човек е недостоен за расото си и за енорията; освен това се заклел, че ако свещеникът дръзне само да повдигне вежда, той лично щял да предизвика такъв скандал в епархията, че в най-добрия случай щели да заточат отеца на Гибралтарската скала да евангелизира маймуните. Неколцина минувачи аплодирали сцената, а продавачът на цветя на площада подарил на Фермин един бял карамфил, който се мъдреше на ревера му, докато листенцата му не добиха същия цвят като яката на ризата му. При тази неудобна ситуация и липса на свещеник Фермин се видял принуден да отиде в училище „Сан Габриел“ и да вербува отец Фернандо Рамос, който в живота си не бе извършвал венчална церемония и чиято специалност бяха латинският, тригонометрията и гимнастиката — в този порядък.

— Ваше Високопреосвещенство, младоженецът е много слаб и не мога да му поднасям други огорчения. Той вижда у вас едно превъплъщение на великите отци на Майката Църква, там, във висините, редом със свети Тома, свети Августин и Девата от Фатима. Може и да не му личи, но момчето е много набожно, досущ като мен. Същински мистик! Ако му кажа, че не сте се съгласили, нищо чудно да се наложи да извършим погребение вместо сватба.

— Добре, щом поставяте така въпроса.

Както ми разказаха впоследствие — защото аз самият не си спомням, пък и сватбите винаги се отпечатват по-добре в паметта на другите, — преди венчавката Бернарда и дон Густаво Барсело (следвайки подробните инструкции на Фермин) напоили добре клетия свещеник с мускатово вино, за да го избавят от сценичната му треска. Когато дойде време да изпълни задълженията си, отец Фернандо с лице, озарено от блажена усмивка и много приятна руменина, реши — нарушавайки своеволно протокола — да замести прочита на не знам кое Писмо до коринтяните с любовен сонет, творба на някой си Пабло Неруда. Неколцина от гостите на господин Агилар идентифицираха въпросния поет като заклет комунист и болшевик, докато други потърсиха в требника тези стихове с рядка езическа красота, чудейки се дали не са станали свидетели на първите ефекти на задаващия се вселенски събор.

В нощта преди сватбата Фермин, архитект на събитието и церемониалмайстор, заяви, че ми е организирал ергенска вечер, на която сме били поканени само аз и той.

— Не зная, Фермин. На мен тия работи…

— Имайте ми доверие.

И тъй, в нощта на престъплението последвах хрисимо Фермин до един мръсен бордей на улица „Ескудилерс“, където човешките зловония съжителстваха с най-мощната миризма на пържено по целия средиземноморски бряг. Персонал от леконравни дами, навъртели вече доста километраж, ни посрещнаха с усмивки, които биха зарадвали само студенти по стоматология.

— Идваме за Росиито — заяви Фермин на един сводник, чиито бакенбарди удивително приличаха на нос Финистере[1].

— Фермин — замънках ужасено аз. — За Бога…

— Имайте вяра.

Росиито се появи в пълния си блясък — който по мои изчисления възлизаше на около деветдесет килограма, без да броим боата от пера около врата и тясната червена рокля от вискоза — и ме огледа от глава до пети.

— Здрасти, сърчице мое. Да си кажа правичката, мислех, че си по-стар.

— О не, клиентът не е този — изясни Фермин.

Тогава разбрах естеството на ситуацията и страховете ми се изпариха. Фермин никога не забравяше обещание, особено ако бе дадено от мен. Тримата тръгнахме да потърсим такси, което да ни откара до приюта „Санта Лусия“. По време на пътуването Фермин, които от уважение към здравословното ми състояние и статуса ми на годеник ми бе отстъпил предната седалка, седеше отзад с Росиито и оценяваше атрибутите й с видима наслада.

— Каква жена си ти, Росиито — за чудо и приказ! Тоя твой задник е просто Откровението на Ботичели.

— Ах, господин Фермин, откак се сгодихте, напълно ме забравихте, разбойник такъв.

— Росиито, ти си твърде голяма лъжица за моята уста, пък и сега съм моногамен.

— Айде, айде, тез работи Росиито ги цери с една хубава разтривчица с пеницилин.

Пристигнахме на улица „Монкада“ след полунощ, ескортирайки божественото тяло на Росиито, и я вкарахме в приюта „Санта Лусия“ през задната врата. Оттам извозваха покойниците в една уличка, която изглеждаше и миришеше като хранопровода на пъкъла. Щом се озовахме в мрака на „Тенебрариума“, Фермин се зае да даде на Росиито последни наставления, докато аз търсех дядката, на когото бях обещал последен танц с Ерос, преди Танатос окончателно да си уреди сметките с него.

— Запомни, Росиито, че старчето е възглухичко, та ще трябва да му говориш високо и ясно — разни мръсотийки и пикантерии, както ти си знаеш. Ама не се увличай, защото нямаме намерение да му докараме някой инфаркт и да го пратим в царството небесно, преди да му е дошло времето.

— Спокойно, слънчице, аз съм професионалистка.

Намерих лицето, което щеше да се възползва от тези услуги, в един ъгъл на първия етаж — мъдър отшелник, ограден от стена от самота. Той вдигна очи и ме погледна объркано.

— Мъртъв ли съм?

— Не, жив-живеничък. Не ме ли помните?

— Помня ви не по-зле от първите си обуща, младежо, но като ви видях така, блед като мъртвец, ви взех за видение от отвъдното. Е, не ми дръжте сметка за това. Тук човек губи онова, което вие, външните, наричате способност за различаване. И тъй, значи не сте видение?

— Не. Видението ви чака долу, ако имате добрината да слезете.

Заведох стареца в една мрачна стаичка, която Фермин и Росиито бяха украсили със свещи и напръскали с парфюм, за да й придадат празничен вид. Когато съзря изобилните прелести на нашата андалуска Венера, лицето на дядото се озари, сякаш бе зърнал рая.

— Бог да ви благослови!

— И вас, че да доживеете да видите това — рече Фермин, като даде знак на сирената от улица „Ескудилерс“ да прояви уменията си.

Видях я как взе в обятията си дребния старец с безкрайна нежност, целувайки сълзите, които се стичаха по бузите му. Фермин и аз напуснахме сцената, за да им предоставим заслужено уединение. На излизане, докато криволичехме из онази галерия на отчаянието, се натъкнахме на сестра Емилия, една от монахините, които ръководеха приюта. Тя ни отправи изпепеляващ поглед.

— Някои от пациентите ми казват, че сте вкарали тук фльорца, и сега искат и те!

— Преславна сестро, за какви ни взимате? Нашето присъствие тук е строго екуменическо. Двамата с този момък, който утре ще стане мъж в очите на Светата Майка Църквата, сме дошли да се поинтересуваме от състоянието на пациентката Хасинта Коронадо.

Сестра Емилия повдигна вежда.

— Роднини ли сте?

— В духовно отношение.

— Хасинта се помина преди петнайсет дни. Нощта, преди да почине, един господин дойде да я посети. Да не би да е ваш родственик?

— Отец Фернандо ли имате предвид?

— Не беше свещеник. Представи ми се като Жулиан. Не си спомням фамилното му име.

Фермин ме погледна, онемял от изненада.

— Жулиан е мой приятел — рекох аз.

Сестра Емилия кимна.

— Постоя няколко часа при нея. От години не бях я чувала да се смее. Щом си отиде, Хасинта ми каза, че са разговаряли за миналите дни, когато са били млади. Този господин, рече ми, й донесъл вести от дъщеря й Пенелопе. Не знаех, че Хасинта е имала дъщеря. Спомням си, защото онази сутрин тя ми се усмихна и когато я попитах защо е толкова щастлива, отговори, че си отива у дома, при Пенелопе. Умря призори, в съня си.

Росиито приключи любовния си ритуал малко след това, оставяйки дядката изтощен, но доволен в обятията на Морфей. Когато излязохме, Фермин й плати двойно. Росиито обаче, разплакана от жал при вида на тези несретници, забравени от Бога и от дявола, настоя да даде заработената сума на сестра Емилия, за да може всички пациенти да получат горещ шоколад и кифлички, защото от такава закуска тя, тази кралица на курвите, винаги забравяла житейските неволи.

— Ама и аз съм си една такваз, сантиментална. Ето, вижте туй бедно старче… че той, господин Фермин, искаше само да го прегърнат и да го погалят. Сърцето да ти скъса…

Качихме Росиито в такси с порядъчен бакшиш и закрачихме по улица „Принсеса“, която бе пуста и осеяна с воали от мъгла.

— Трябва да идем да се наспим заради утрешния ден — рече Фермин.

— Не мисля, че ще мога да мигна.

Поехме към Ла Барселонета и почти неусетно се озовахме при вълноломите, тъй че целият град, сияен в безмълвието си, остана в нозете ни, отразен във водите на пристанището като най-големия мираж във вселената. Седнахме на кея, за да се полюбуваме на това видение. На двайсетина метра от нас започваше неподвижна процесия от автомобили с прозорци, забулени от изпарения и разгърнати вестници.

— Този град е истинска магьосница, знаете ли, Даниел? Влиза ти под кожата и ти открадва душата, без дори да разбереш.

— Говорите съвсем като Росиито, Фермин.

— А, не се смейте, защото хората като нея правят тоя скапан свят място, което си струва да се посети.

— Кои, курвите ли?

— Не. Всички сме курви, рано или късно. Имам предвид хората с добро сърце. И хич не ме гледайте така. Мен сватбите ме размекват досущ като желе.

Останахме така, в обятията на онзи рядък покой, загледани в многобройните отражения във водата. След малко зората обагри небето в кехлибарено и цяла Барселона светна. Чухме далечните камбани на базиликата „Санта Мария дел Мар“, чийто силует изплува от мъглата от другата страна на пристанището.

— Мислите ли, че Каракс все още е някъде тук, из града?

— Попитайте ме нещо друго.

— У вас ли са пръстените?

Фермин се усмихна.

— Хайде, да вървим, че ни чакат, Даниел. Животът ни чака!

Беше облечена в рокля с цвят на слонова кост и носеше целия свят в погледа си. Почти не си спомням словата на свещеника, нито грейналите от надежда лица на гостите, които изпълваха църквата през онази мартенска сутрин. В паметта ми е останало само докосването на устните й и — когато леко отворих очи — тайната клетва, която се отпечата в мен и която ще помня през всичките дни на живота си.

[1] Нос Финистере — скалист полуостров в западната част на Галиция, който представлява най-крайната западна точка на Испания; името му произлиза от лат. Finisterrae, букв. „краят на земята“. — Бел.прев. ↑

1966

ДЕЙСТВАЩИ ЛИЦА

Жулиан Каракс завършва „Сянката на вятъра“ с кратък епилог, в който набелязва съдбите на героите години по-късно. Много книги съм прочел след онази далечна нощ през 1945 г., но последният роман на Каракс все още е любимата ми творба. Днес, макар и с три десетилетия зад гърба си, не ми се вярва да променя мнението си.

Докато пиша тези редове върху тезгяха на книжарницата, синът ми Жулиан, който утре ще навърши десет години, ме гледа с усмивка, заинтригуван от купчината листа, която все расте и расте; навярно е убеден, че и баща му е прихванал болестта на книгите и думите. Жулиан има очите и ума на майка си; приятно ми е да мисля, че от мен може би е наследил простодушието. Баща ми, който вече се затруднява да чете буквите по гърбовете на книгите, макар и да не си го признава, е горе, в апартамента. Често се питам дали е щастлив, дали има душевен мир, дали нашата компания му помага, или все още живее в спомените си, обзет от онази тъга, която винаги го е сподиряла. Сега двамата с Беа държим книжарницата. Аз водя сметките и се оправям с цифрите. Беа отговаря за покупките и обслужва клиентите, които предпочитат нея пред мен. Не ги обвинявам.

Времето я направи силна и мъдра. Тя почти никога не говори за миналото, макар често да я улавям уединена в някое от нейните мълчания, останала насаме със себе си. Жулиан обожава майка си. Наблюдавам ги, когато са заедно, и зная, че са свързани с невидима връзка, която дори не съм започнал да проумявам. Стига ми да се чувствам част от техния остров и да зная какъв късмет съм извадил. Книжарницата ни носи достатъчно доходи, за да живеем скромно, но не мога да си представя да се занимавам с нещо друго. Продажбите ни намаляват от година на година. Оптимист съм и си казвам, че колелото се върти и след спад някой ден трябва да последва възход. Според Беа изкуството на четенето бавно умира; то, казва тя, е интимен ритуал, защото книгата е огледало, в което виждаме само собствената си същност, защото в четенето влагаме и ума, и сърцето си, а добрите читатели се срещат все по-рядко с всеки изминал ден. Всеки месец получаваме оферти да продадем книжарницата, за да се превърне в магазин за телевизори, колани или еспадрили. Не могат обаче да ни изкарат оттук — освен с краката напред.

Фермин и Бернарда минаха под венчило през 1958 г. и имат вече четири рожби, всичките момчета, наследили носа и ушите на баща си. Фермин и аз се виждаме по-рядко отпреди, макар че понякога повтаряме онази разходка по вълноломите на зазоряване, където нищим световните проблеми. Той напусна работата си в книжарницата преди години и след смъртта на Исаак Монфорт пое щафетата като пазител на Гробището на забравените книги. Исаак е погребан до Нурия в Монжуик. Често ги навестявам. Разговаряме. Върху гроба на Нурия винаги има свежи цветя.

Моят стар приятел Томас Агилар замина за Германия, където работи като инженер в едно предприятие, произвеждащо индустриална техника, и изобретява разни непонятни за мен чудеса. Понякога пише писма, всеки път адресирани до Беа. Ожени се преди няколко години и има дъщеря, която никога не сме виждали. Винаги ми праща много поздрави, но, зная, че съм го изгубил безвъзвратно още преди години. Бих искал да мисля, че животът ни отнема приятелите от детинство просто ей така, без причина, но невинаги съм убеден в това.

Кварталът не се е променил особено, но има дни, когато ми се струва, че светлината става все по-дръзка и полека се завръща в Барселона, сякаш всички с общи усилия сме я прогонили, но тя в крайна сметка ни е простила. Дон Анаклето напусна училището и сега се е посветил изцяло на еротичната си поезия и на отзивите върху обложките на разни книги, които са станали по-грандиозни от всякога. Дон Федерико Флавиа и Мерседитас заживяха заедно, когато майката на часовникаря почина. Те са прекрасна двойка, макар да не липсват завистници, които твърдят, че вълкът нрава си не мени и че сегиз-тогиз дон Федерико се впуска в похождения, нагизден като циганска принцеса.

Дон Густаво Барсело затвори книжарницата и ни прехвърли наличностите си. Каза, че тоя занаят му е дошъл до гуша и жадува да се захване с нови предизвикателства. Първото и последно от тях бе създаването на издателство, посветено на преиздаването на творбите на Жулиан Каракс. От първия том, съдържащ първите му три романа (възстановени от комплект шпалти, забутани в един мебелен склад на семейство Кабестани), се продадоха 342 бройки, далеч по-малко от десетките хиляди продадени екземпляри от тазгодишния бестселър, илюстрованото житие на Ел Кордобес, прочутия бикоборец. Дон Густаво сега се е отдал на пътешествия из Европа в компанията на видни дами; другото му занимание е да изпраща пощенски картички с катедрали.

Племенницата му Клара се омъжи за банкера милионер, но брачният им съюз изтрая едва година. Списъкът на ухажорите й все още е дълъг, макар да намалява от година на година, досущ като красотата й. Сега живее сама в апартамента на Пласа Реал, откъдето излиза все по-рядко. Имаше един период, когато я посещавах, не толкова по собствено желание, а по-скоро защото Беа ми припомняше самотата й и лошия й късмет. С времето видях как у Клара расте една горчивина, която тя се опитва да скрие под маската на ирония и безстрастие. Понякога си мисля, че все още очаква оня запленен петнайсетгодишен Даниел отново да я обожава, скрит в сенките. Присъствието на Беа, или на която и да е жена, е истинска отрова за нея. Последния път, когато я видях, опипом търсеше бръчки по лицето си. Казват ми, че понякога все още се среща със стария си учител по музика, Адриан Пери, чиято симфония е все така незавършена и който явно е направил кариера като жиголо сред дамите от кръга на операта, където креватните му акробатики са му спечелили прозвището „Вълшебната флейта“.

Годините не проявиха благосклонност към паметта на инспектор Фумеро. Дори и онези, които го ненавиждаха и се бояха от него, като че ли не си го спомнят вече. Преди години срещнах на Пасео де Грасия лейтенант Паласиос, който напусна полицията и сега преподава физическо обучение в едно училище в квартал Бонанова. Той ми каза, че в сутерена на централното полицейско управление на Виа Лайетана все още имало паметна плочка в чест на Фумеро, само че новата машина за освежителни напитки изцяло я закривала.

Що се отнася до имението на Алдая, то съществува, напук на всички предвиждания. Агенцията за недвижими имоти на господин Агилар в крайна сметка успя да го продаде. То бе изцяло реставрирано, а статуите на ангелите бяха стрити на чакъл, за да се покрие паркинга, който заема площта на някогашната градина на Алдая. Днес там се помещава една рекламна агенция, посветена на създаването и популяризирането на онази странна поезия, която възпява памучните чорапи, полуфабрикатния крем карамел и спортните коли за важни клечки. Трябва да призная, че един ден отидох там, изтъквайки най-невероятни причини, и помолих да ме разведат из къщата. Старата библиотека, в която едва не изгубих живота си, сега е заседателна зала, украсена с рекламни плакати на дезодоранти и прах за пране с чудодейни свойства. Помещението, в което Беа и аз заченахме Жулиан, понастоящем е баня на генералния директор.

Същия ден, когато се върнах в книжарницата след посещението на старото имение на Алдая, намерих в пощенската си кутия пакет с клеймо от Париж. Той съдържаше книга, озаглавена „Ангелът на мъглата“ — роман от някой си Борис Лоран. Разлистих я, вдъхвайки оня вълшебен многообещаващ аромат на новите книги, и се спрях на едно изречение, което случайно привлече погледа ми. Мигновено разбрах кой е авторът му и съвсем не се учудих, когато открих на първата страница — написано със синята диря на онази писалка, която така обожавах като дете — следното посвещение:

На моя приятел Даниел,

който ми върна гласа и перото.

И на Беатрис, която върна на двама ни живота.

Един мъж — млад, ала с няколко сребърни нишки в косите — крачи по улиците на една захлупена от пепелявото небе Барселона, под трептящите слънчеви лъчи, които се леят по Рамбла де Санта Моника като гирлянда от разтопена мед.

Той води за ръка десетгодишно момче с очи, опиянени от загадъчното обещание, дадено от баща му призори — обещанието на Гробището на забравените книги.

— Жулиан, днес ще видиш нещо, за което не бива да разказваш на никого. Запомни — на никого.

— Даже и на мама ли? — пита момчето полугласно.

Баща му въздъхва, скрит зад онази тъжна усмивка, която го преследва цял живот.

— На мама може, разбира се — отвръща той. — С нея нямаме тайни. С нея можеш всичко да споделяш.

След малко бащата и синът, подобно на фигури от мъгла, се сливат с навалицата на Лас Рамблас, а стъпките им завинаги се стопяват в сянката на вятъра.

Издание:

Карлос Руис Сафон. Сянката на вятъра

Испанска. Първо издание

Издателство „Изток-Запад“, 2007

Коректор: Сенка Симеонова

Компютърна обработка: Румен Хараламбиев

Оформление на корицата: Емил Трайков

ISBN: 978–954–321–309–2

Формат: 16/60/90

Обем: 57,5 п.к.

Дадена за печат: март 2007

Излязла от печат: март 2007

Предпечат и печат: „Изток-Запад“

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

Гробището на забравените книги

Пепеливи дни. 1945–1949

1

2

3

4

5

6

Сиромашка работа. 1950

7

8

9

10

Непоправим образ. 1951–1953

11

12

13

Град на сенки. 1954

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

Нурия Монфорт: Спомен за изгубените. 1933–1955

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

Сянката на вятъра. 1955

1

2

3

4

27 Ноември 1955. Post mortem

1956. Мартенски води

1966. Действащи лица

Допълнителна информация

Заслуги