ДЖЕФРИ ДИВЪР

РЪКОПИСЪТ НА ШОПЕН

Превод: Елена Чизмарова

chitanka.info

Бившият следовател по военнопрестъпления Харолд Мидълтън притежава неизвестен ръкопис на Фредерик Шопен. Той обаче не подозира, че сред написаните на ръка ноти се крие тайна, която би застрашила живота на хиляди американци. Докато препуска от Полша до Америка, за да разгадае тайната на ръкописа, Мидълтън е обвинен в убийство, преследван от федерални агенти и наемни убийци. Но най-голямата заплаха ще дойде от загадъчна личност от миналото му — мъж, известен като Фауст. „Ръкописът на Шопен“ е уникален колективен проект на 15 от най-известните автори на трилъри. Джефри Дивър замисля героите и дава ход на фабулата, а всеки от останалите автори пише по една глава, след което Дивър довършва започнатото до експлозивната кулминация.

1.

ДЖЕФРИ ДИВЪР

Мъжът, който настройваше пианото, провери издигащите се акорди, като се наслаждаваше на съпротивлението на тежките клавиши от слонова кост. Оплешивяващата му глава бе сведена, а очите му — затворени. Звуците се издигнаха към тъмния таван на залата близо до Стария площад, после се разпръснаха като дим.

Доволен от работата си, той прибра темперните шини и овехтелия лост за настройване в подплатената с кадифе кутия и реши да се поглези, като посвири няколко минути. Избра Моцарт, „Малка нощна музика“, пламенна пиеса, една от най-любимите му.

Когато свърши, зад гърба му се чу рязко ръкопляскане и той се завъртя. На шест-седем метра от него стоеше мъж, кимаше и се усмихваше. Набит, с гъста кестенява коса и широко лице. От южните славяни, помисли си акордьорът. Беше пътувал из Югославия преди много години.

— Чудесно. О, да. Прекрасно. Говорите ли английски? — попита мъжът със силен акцент.

— Да.

— Изпълнител ли сте? Сигурно сте. Много сте талантлив.

— Аз ли? Не. Просто настройвам пиана. Но акордьорът трябва да познава клавиатурата… Кой сте вие, господине? Залата е затворена.

— Такава страст към музиката! Усетих я. Никога ли не сте искали да изнасяте концерти?

Акордьорът нямаше желание да говори за себе си, но би могъл да обсъжда музиката по цяла нощ. Беше най-добрият акордьор във Варшава, ако не и в цяла Полша, но също така бе запален колекционер на плочи и оригинални партитури. Ако разполагаше с достатъчно средства, щеше да колекционира и инструменти. Веднъж беше свирил полонеза от Шопен на пианото, използвано от композитора, и смяташе това за един от най-великите моменти в живота си.

— Свирех, когато бях млад — обясни той и разказа с няколко думи за пътуванията си из Източна Европа с варшавския младежки оркестър, в който бе свирил на чело.

После се вторачи в мъжа, който разглеждаше пианото.

— Както казах, залата е затворена. Но вероятно търсите някого?

— Да, търся — потвърди непознатият, приближи се и погледна надолу. — А, „Бозендорфер“. Един от великите приноси на Германия към културата.

— О, да — потвърди акордьорът и погали черния лак и готическите букви на името на компанията. — Съвършенство. Наистина. Бихте ли искали да го пробвате? Свирите ли?

— Не като вас. Дори не бих си помислил да докосна клавиатурата, след като чух изпълнението ви.

— Много сте любезен. Казахте, че търсите някого. Ана ли? Студентката по обой? Беше тук, но мисля, че си тръгна. Няма никой, освен чистачката. Но мога да предам съобщение на някого от оркестъра или администрацията, ако искате.

Посетителят пристъпи още по-наблизо и нежно докосна един клавиш. Истинска слонова кост — пианото бе произведено много преди забраната.

— Вас търся, господине — каза той. — Вие сте човекът, когото дойдох да видя.

— Аз ли? Виждали ли сме се?

— Видях ви по-рано днес.

— Така ли? Къде? Не си спомням.

— Обядвахте в кафенето, което гледа към онази голямата сграда. Лъскавата. Най-голямата във Варшава. Каква е тя всъщност?

Акордьорът се засмя.

— Най-голямата в страната. Дворец на културата и науката. Подарък от Съветския съюз в замяна на свободата ни. Да, обядвах там. Но… Познаваме ли се?

Непознатият спря да се усмихва. Вдигна очи от пианото и ги прикова в очите на събеседника си.

Сякаш стреснат от неочаквания пламенен акорд в симфонията на Хайдн „Изненада“, акордьорът трепна от внезапен страх. Взе инструментите си и бързо се надигна. После спря и ахна.

Защото видя зад непознатия два трупа, проснати на плочките близо до предната врата: Ана, обоистката, и зад нея — чистачката. Две сенки обграждаха отпуснатите им тела. Едната бе от лампата до входа, другата — от кръвта им.

Славянинът, не много по-висок от акордьора, но значително по-як от него, го сграбчи за рамената.

— Седни — прошепна нежно, бутна го на столчето и го завъртя към пианото.

— Какво искате? — попита акордьорът с треперещ глас. Очите му се напълниха със сълзи.

— Шшшт.

Разтреперан от ужас, акордьорът си помисли, че се е проявил като страхотен глупак. Трябваше да избяга в мига, когато мъжът заговори за немския произход на „Бозендорфер“. Всеки, запознат с пианата, знаеше, че тези инструменти са австрийски.

Беше сигурен, че прегрешението му е свързано с онова, което носеше в куфарчето си.

Часът бе ранен, а той се бе събудил много по-рано в „Под розата“, любимия му хотел в Полша. Харесваше мястото заради интересната смесица от старинно и модерно, както и поради факта, че Ференц Лист бе отсядал там.

Та когато двамата униформени застанаха над него, той седеше на краковското летище „Йоан Павел II“, все още полузаспал без сутрешното си кафе или чай.

— Господин Харолд Мидълтън?

Той вдигна глава.

— Да, аз съм.

Внезапно осъзна какво става. Когато митничарите прегледаха дипломатическото му куфарче, го видяха и се притесниха. Но не казаха нищо, може би от предпазливост. Пуснаха го да мине, а после очевидно бяха повикали подкрепления — тези двамата едри мрачни мъже.

Някои от двадесетината пътници в чакалнята, които търпеливо чакаха автобусът да ги откара до самолета на „Луфтханза“ за Париж, поглеждаха към него. Младите. Възрастните, наплашени от съветския режим, не смееха. Мъжът, който седеше най-близо до него — през две места — за момент загрижено сбърчи чело, сякаш се страхуваше да не го сметнат за негов спътник, после, осъзнал, че няма да го разпитват, се върна облекчено към вестника си.

— Моля, елате с нас, ако обичате. Оттук.

Безкрайно учтив, единият пазач кимна обратно към опашката.

— Вижте, знам за какво става въпрос. Просто недоразумение — отвърна Мидълтън търпеливо с глас, в който се долавяха уважение и добросърдечност.

Това бе най-подходящият тон за разговори с местната полиция или при прекосяване на граница. Мидълтън кимна към куфарчето си.

— Мога да ви покажа документи, които…

Вторият пазач мълчаливо вдигна куфарчето.

Първият каза:

— Елате, ако обичате.

Любезен, но непреклонен. Млад, с квадратна челюст, изглеждаше неспособен да се усмихне. Гледаше го твърдо. Нямаше място за спорове. Мидълтън знаеше, че поляците са се съпротивлявали най-упорито на нацистите.

Тръгнаха заедно през малкото, почти празно летище. Високите пазачи вървяха от двете страни на значително по-ниския американец. Петдесет и шест годишният Харолд Мидълтън тежеше няколко килограма повече, отколкото миналата година, преди която бе натрупал още няколко. Странно, но теглото му, съчетано с гъстата му черна коса, го правеше да изглежда по-млад от годините си. Само преди пет години, на дипломирането си от колежа, дъщеря му го бе представила на няколко от съучениците си като свой брат. И всички бяха повярвали. Баща и дъщеря се бяха смели на това доста пъти.

Сега той се замисли за нея и се замоли дано да не изпусне полета и връзката до Вашингтон, окръг Колумбия. Днес трябваше да вечеря с Шарлот и съпруга й в „При Тайсън“. Щеше да я види за първи път, откак му бе съобщила, че е бременна.

Но когато погледна очакващата го група мъже — също неусмихнати — изпита отчайващото чувство, че вечерята ще бъде отложена. Зачуди се за колко дълго.

Минаха през изхода и се присъединиха към групата, която се състоеше от още двама униформени офицери и мъж на средна възраст със смачкан кафяв костюм под още по-смачкан кафяв шлифер.

— Господин Мидълтън, аз съм заместник-инспектор Станиески от полската национална полиция, район Краков — представи се мъжът, но не показа значката си.

Пазачите ги заобиколиха, сякаш високият метър и седемдесет и пет американец щеше да почне да раздава каратистки шутове, за да избяга.

— Паспортът ви, ако обичате.

Мидълтън му подаде овехтялата синя книжка. Станиески я прегледа и се вторачи в снимката, после в мъжа пред себе си. Хората често не забелязваха Харолд Мидълтън и не можеха да си спомнят как изглежда. Един приятел на дъщеря му веднъж каза, че от него щял да излезе чудесен шпионин. И му обясни, че най-добрите шпиони били незабележими. Мидълтън знаеше, че това е вярно, но се зачуди откъде ли го знае приятелят на Шарлот.

— Ще изпусна самолета — каза Мидълтън.

— Да, ще го изпуснете, господин Мидълтън. Връщаме се във Варшава.

Варшава? Варшава беше на два часа път.

— Откачена история! Защо?

Никакъв отговор.

Той опита още веднъж.

— Става дума за ръкописа, нали? — Кимна към куфарчето. — Мога да обясня. Да, там пише, че е на Шопен, но съм убеден, че е фалшификат. Не е ценен. Не е национално съкровище. Помолиха ме да го отнеса в Съединените щати, за да довърша анализа си. Можете да се обадите на доктор…

Инспекторът поклати глава.

— Ръкопис? Не, господин Мидълтън. Не става дума за ръкопис, а за убийство.

— Убийство?!

Полякът се поколеба.

— Казвам ви го, за да разберете сериозността на положението. Най-добре е да не ви казвам нищо повече. Съветвам ви да постъпите по същия начин.

— Багажът ми…

— Багажът ви е вече в колата. Моля — той кимна към предната врата, — трябва да тръгваме.

— Заповядайте, господин Мидълтън. Седнете. Да, чудесно. Аз съм Йозеф Падло, първи заместник-инспектор.

Този път значката и картата се появиха, но Мидълтън остана с впечатлението, че мършавият мъж, който бе на неговата възраст, но доста по-висок, му ги показва само защото той очаква това. Подобна формалност очевидно бе чужда за полската полиция.

— Какво означава всичко това, господин инспектор? Вашият човек спомена за убийство, но не ми каза нищо повече.

— О, споменал ви е? — Падло се намръщи. — Хм, Краков. Много слаба дисциплина. Малко по-добри са от Познан, но не много.

Намираха се в кабинет с кремави стени и прозорец, който гледаше към сивото пролетно небе. Имаше много книги, компютърни разпечатки и няколко карти, но никаква украса, с изключение на официални грамоти, нелеп керамичен кактус с каубойска шапка и снимки на съпругата, децата и внуците на мъжа. Много снимки. Семейството изглеждаше щастливо. Мидълтън отново се сети за дъщеря си.

— Обвинен ли съм в нещо?

— Не на този етап.

Английският на инспектора бе отличен. Мидълтън не се изненада, когато забеляза на стената сертификат, който удостоверяваше, че Падло е завършил курс в Куонтико и един в полицейския институт в Тексас.

А, да, кактусът.

— Значи мога да си тръгна.

— Знаете ли, че вече имаме закон против пушенето? Вашата страна е виновна за това. Дадохте ни „Бъргър Кинг“ и ни взехте цигарите — изсумтя инспекторът и запали цигара „Собиески“. — Не, не можете да си тръгнете. Вчера сте обядвали с Хенрик Жединяк, акордьор на пиана.

— Да. Хенрик… О, не! Той ли е убитият?

Падло го изгледа внимателно.

— За съжаление, да. Снощи. В концертната зала близо до Стария площад.

— Не, не…

Мидълтън не познаваше добре Жединяк — бяха се запознали лично при сегашното му посещение, но веднага се бяха сприятелили и се наслаждаваха на компанията си. Бе смаян от новината за смъртта му.

— Убити са още двама души. Музикантка и чистачка. Наръгани с нож. Без никаква причина, с изключение на това, че са имали лошия късмет да са на същото място като убиеца.

— Това е ужасно. Но защо?

— Отдавна ли познавате господин Жединяк?

— Не. Запознахме се едва вчера. Бяхме си разменяли имейли няколко пъти. Той колекционираше ръкописи.

— Ръкописи? Книги?

— Не. Музикални ръкописи. Написани на ръка партитури. Работеше за музея на Шопен.

— В замък „Острогски“ — каза инспекторът, сякаш бе чувал за мястото, но никога не го бе посещавал.

— Да. Вчера следобед имах среща с директора на музей „Чарториски“ в Краков и помолих Хенрик да ми разкаже за него и колекцията му. Ставаше дума за подозрителна партитура на Шопен.

Падло не прояви интерес.

— Разкажете за срещата ви. Във Варшава.

— Ами… срещнах се с Хенрик на кафе късно сутринта в музея и той ми показа новите придобивки в колекцията. После се върнахме в центъра и обядвахме. Не помня точно къде.

— В ресторант „Фредерик“.

Мидълтън предположи, че Падло го е разбрал от нещо, записано в дневника или компютъра на Жединяк.

— Да, точно така. После се разделихме и аз взех влака за Краков.

— Забелязахте ли някой да ви следи или да ви наблюдава по време на обеда?

— Защо пък някой ще ни следи?

Падло дръпна силно от цигарата, после я смъкна под бюрото и повтори:

— Видяхте ли някого?

— Не.

Инспекторът кимна.

— Господин Мидълтън, трябва да ви кажа… съжалявам, че трябва да го направя, но е важно. Вашият приятел е бил измъчван, преди да умре. Няма да навлизам в подробности, но убиецът е използвал струни за пиано по крайно неприятни начини. Натъпкал парцал в устата на приятеля ви, за да заглуши писъците му. Дясната му ръка не беше наранена, вероятно за да може да напише онова, което убиецът е поискал от него. Настоявал е за информация.

— Мили боже… — изохка Мидълтън, затвори за миг очи и си припомни как Хенрик му бе показал снимките на жена си и двамата си синове.

— Чудя се какво може да е било — продължи инспекторът. — Акордьорът е бил известен и харесван човек. Освен това бил съвсем прозрачен. Музикант, майстор, съпруг и баща. Не видяхме нищо мрачно в живота му… — Падло замълча за момент и огледа внимателно лицето на Мидълтън. — Но пък убиецът не е смятал така. Вероятно е мислел, че Хенрик е водел втори живот, в който е имало нещо повече от музиката… — Той кимна и добави: — Нещо като вас.

— За какво намеквате?

— Разкажете ми за другата си кариера, моля.

— Нямам друга кариера. Преподавам музика и удостоверявам автентичността на музикални ръкописи.

— Но доскоро имахте и друга кариера.

— Да, така е. Но какво общо има това?

Падло се замисли за секунда, после каза:

— Защото определени факти си дойдоха на мястото.

Студен смях.

— Какво точно означава това?

Това бе най-силната емоция, която Харолд Мидълтън обикновено си позволяваше. Вярваше, че човек губи предимствата си, ако не може да се контролира. И вечно си го повтаряше, макар да се съмняваше, че въобще би могъл да загуби контрол.

— Разкажете ми за кариерата си, полковник. Някои хора още ви наричат така, нали?

— Вече не. Но защо ми задавате въпроси, чиито отговори, изглежда, знаете?

— Знам някои неща. Но искам да узная повече. Например, знам само, че сте били свързан с МНТЮ и МНС, но не и подробностите.

Ратифицираният от ООН Международен наказателен трибунал за бивша Югославия разследваше и съдеше отделни лица за военни престъпления, извършени по време на обърканите и трагични битки между сръбски, босненски, хърватски и албански етнически групировки през деветдесетте години. МНС бе Международният наказателен съд, създаден през 2002 година, за да осъжда военнопрестъпници от всички краища на света. И двата се намираха в Хага и бяха създадени, защото народите са склонни бързо да забравят зверствата, извършени в държавата им, и нямат желание да търсят и съдят виновните.

— И как така започнахте да работите за тях? Изглежда странно да се прехвърлите от армията на вашата страна в международен трибунал.

— Бездруго планирах да се пенсионирам. Служих повече от двадесет години.

— Но все пак. Моля.

Мидълтън реши, че единственият начин да го пуснат скоро е да сътрудничи. Благодарение на часовата разлика все пак имаше шанс да стигне до Вашингтон навреме за късната вечеря в „Риц Карлтън“ с дъщеря си и зет си.

Така че обясни накратко на инспектора. Беше офицер от военното разузнаване, когато през лятото на 1999 година седем хиляди американски войници бяха изпратени в Косово като част от умиротворителните сили, защото страната бе въвлечена в последната от югославските войни. Бе настанен в лагер „Броудстил“ в югоизточната част на Косово, сектора, надзираван от американците. Селският район бе основно албански, както и по-голямата част от Косово, и често бе нападан от сърбите — и от другите части на Косово, и от управляваната от Милошевич Сърбия, от която навремето бе част. Войната бе приключила — десетките хиляди иронично наречени „хуманитарни“ бомби бяха произвели желания ефект, — но умиротворителите все още бяха нащрек, готови да спрат сблъсъците между страшните сръбски партизани и не по-малко безмилостната Албанска армия за освобождение на Косово.

Падло изслуша информацията, кимна и запали нова цигара.

— Малко след като бях изпратен там, един генерал от британския сектор в столицата, Прищина, се обади на командира на базата ни. Бил намерил нещо интересно и звънял на всички международни умиротворители, за да види дали някой има опит в колекционирането на изкуство.

— И защо? — попита Падло, като се вторачи в цигарата си.

Миризмата не беше толкова зловеща, колкото бе очаквал Мидълтън, но кабинетът бързо се изпълваше с дим. Очите го засмъдяха.

— Малко е дълго. Започва още от Втората световна война.

— Моля, разкажете.

— Ами… много албанци от Косово се били заедно с отряд от СС — Двадесет и първа планинска дивизия. Основната им цел била елиминирането на партизаните, но албанците получили възможност да прочистят етнически сърбите, които били техни врагове от години.

Сбръчканото лице на инспектора се намръщи.

— А, вечната история, където и да погледнеш. Поляци срещу руснаци. Араби срещу евреи. Американци срещу… — Той се подсмихна. — Всички.

Мидълтън не му обърна внимание.

— Двадесет и първа дивизия очевидно имала и друга задача. След падането на Италия и очакваното нападение от страна на Съюзническите сили Химлер, Гьоринг и останалите нацисти, които плячкосвали произведения на изкуството из цяла Източна Европа, искали безопасно място, където да ги скрият, така че дори ако Германия загуби, съюзниците да не могат да ги намерят. Говори се, че Двадесет и първа докарала камиони с изключително ценни предмети в Косово. Има логика. Малка, слабо населена страна. Кой би се сетил да търси там изчезнала картина на Сезан или Мане? Откритото от английския генерал била стара източноправославна църква. Запусната от много години и сега използвана за общежитие на останали без дом сърби от организация за подпомагане на бежанци към ООН. В мазето й войниците открили петдесет-шестдесет сандъка с редки книги, картини и партитури.

— О, толкова много?

— Да. Много от тях били повредени, някои — напълно негодни, но други били практически недокоснати. Нямам големи познания в областта на книгите и картините, но съм учил музикална история в колежа, а от години колекционирам записи и партитури. Получих разрешение да отлетя там и да огледам.

— И какво открихте?

— О, беше зашеметяващо. Оригинални произведения на Бах и синовете му, Моцарт, Хендел, Вагнер. Някои от тях неизвестни. Взе ми се акълът.

— Ценни?

— Не можете да сложите цена на подобно откритие. Това е културна придобивка, а не финансова.

— Но все пак струва милиони, нали?

— Предполагам, че да.

— Какво се случи после?

— Докладвах за откритото на англичаните и на моя генерал. Той уреди с Вашингтон да остана там още няколко дни и да впиша в каталог всичко, което успея. Добра реклама, нали разбирате.

— Същото е и с полицейската работа.

Цигарата бе смачкана жестоко под пожълтял от никотина палец, сякаш Падло бе решил да се откаже от пушенето завинаги.

Мидълтън му обясни, че онази нощ отнесъл всички ръкописи, които могъл, в английския пост в Прищина и часове наред проверявал откритото и го вписвал в каталог.

— На следващата сутрин бях страхотно развълнуван. Чудех се какво още ще намеря. Станах рано, за да се върна…

Американецът се вторачи в меката жълта папка на бюрото на инспектора. После вдигна глава и чу думите на Падло:

— В църквата „Света София“.

— Знаете за това? — изненада се Мидълтън.

Инцидентът бе отразен в новините, но тогава светът бе съсредоточен върху настъпването на новия век, заплахата Y2K[1] и края на света и Балканите бързо се превърнаха в история.

— Да, знам. Но нямах представа, че сте били там.

Мидълтън си спомни как вървеше към църквата и си мислеше, че сигурно е станал прекалено рано, тъй като никой от бежанците още не бе буден, дори и децата. Поспря за миг и се зачуди къде ли са британските часовои. Предният ден имаше двама пред църквата. В този момент един прозорец на втория етаж се отвори. Младо момиче с дълга коса, която закриваше половината му лице, се показа и извика:

— Зелена риза, зелена риза… моля… зелена риза…

Отначало не я разбра, но после загря. Момичето имаше предвид военната му униформа и викаше за помощ.

— Ужасно, нали? — меко попита Падло.

Мидълтън просто поклати глава. Инспекторът не го притисна за подробности, само попита:

— И Ругова беше отговорен за това?

Мидълтън не се изненада, че инспекторът знае за бившия командир от Армията за освобождение на Косово Агим Ругова, макар този факт да се разчу много по-късно, дълго след като Ругова и хората му избягаха от Прищина, а историята за „Света София“ затихна.

— Вече разбирам промяната в кариерата ви, господин Мидълтън. След войната сте станали следовател, за да го откриете.

— Нещо такова — усмихна се Мидълтън, сякаш с това можеше да заличи зловещите спомени от онази сутрин.

Беше се върнал в лагер „Броудстил“ и бе изкарал остатъка от службата си. През свободното си време се занимаваше с докладите на разузнаването за Ругова и многобройните други военнопрестъпници в района. У дома, в Пентагона, бе правил същото. Но работата на американската армия не бе да залавя престъпниците и да ги изправя пред съда и той не постигна голям напредък.

Когато се пенсионира, създаде малка фирма в Северна Вирджиния. Нарече я „Дебнене на военнопрестъпници“ и прекарваше дните си пред компютъра и на телефона, като издирваше Ругова и останалите. Свърза се с МНТЮ и редовно работеше с тях, но те и отделът за тактически операции към ООН бяха заети с по-едри риби като Ратко Младич, Назер Орич и други, замесени в клането в Сребреница, най-ужасното зверство в Европа след Втората световна война, както и със самия Милошевич. Мидълтън им предоставяше следи, но те често се проваляха. А той не можеше да забрави за „Света София“.

„Зелена риза, зелена риза… моля…“

Реши, че не може да действа сполучливо от Америка, нито да работи сам. След няколко месеца проучвания намери хора, готови да му помогнат: двама американски войници, служили в Косово и помогнали в разследването на „Света София“, и една жена от благотворителна организация в Белград, с която се бе запознал в Прищина.

Затрупаният с работа МНТЮ с радост ги прие като самостоятелни предприемачи, работещи с прокуратурата. Станаха известни като „Доброволците“.

Леспас и Броко, войниците, млади и въодушевени от страстта си към лова.

Леонора Тесла, подтиквана от желанието си да отърве света от мъка, страст, която превръщаше тази иначе съвсем обикновена жена в красавица.

И по-възрастният Харолд Мидълтън, лишен от страсти и задвижван от… е, дори той не можеше да каже от какво. Офицер от разузнаването, който никога не успяваше да отговори на собствените си въпроси за самия себе си.

Невъоръжени, поне доколкото знаеха МНТЮ и местната полиция, те успяха да открият няколко от бандитите на Ругова, а чрез тях — най-после и самия него. Ругова живееше в зашеметяващо луксозна вила в Ница, Франция, под фалшива самоличност. Споразумението бе, че работата на Доброволците е само да предоставят на съда данните от разузнаването и връзките. ЕСФОР, ръководените от НАТО стабилизационни сили, отговорни за залавянето на военнопрестъпници от бивша Югославия, и местната полиция щяха да извършат арестите.

През 2002 година, действащи според безукорната информация, предоставена от Мидълтън и екипа му, ООН и френската полиция нахлуха във вилата и арестуваха Ругова.

Съдебните дела са безкрайни, но три години по-късно Ругова бе осъден за престъпленията в „Света София“. Той обжалва присъдата си от прекалено уютния, според Мидълтън, затвор в Хага.

Мидълтън все още си спомняше този идеално мургав тип в съда. Мъжествено хубав, самоуверен и изпълнен с негодувание, той се кълнеше, че никога не е участвал в геноцид или етническо прочистване. Призна, че е бил войник, но нарече случилото се в „Света София“ „изолиран инцидент в злочеста война“. Мидълтън разказа това на инспектора.

— Изолиран инцидент — прошепна Падло.

— Това прави ужасите на войната още по-страшни, не мислите ли?

— Да, така е — кимна Падло и дръпна от цигарата.

Мидълтън копнееше за парче шоколад, тайната му страст.

После Падло попита:

— Любопитен съм за следното: дали Ругова е действал по нечия заповед? Дали е докладвал на някого?

Мидълтън се напрегна.

— Защо питате?

— Така ли беше?

Американецът се замисли и реши да продължи да сътрудничи. Поне за момента.

— Докато го издирвахме, чухме слухове, че бил подкрепян от някого. Изглеждаше логично. Неговият отряд разполагаше с най-хубавите оръжия в страната, по-добри дори от тези на редовната сръбска армия. Бяха отлично обучени и можеха да наемат пилоти за операции с хеликоптери. Това бе нечувано в Косово. Носеха се слухове и за огромни суми. А и той очевидно не получаваше заповеди от никой от известните старши командири на АОК. Но имахме една улика, че зад него стои някой друг. Съобщение за банков депозит. Беше скрито в екземпляр от „Фауст“ на Гьоте, който намерихме в апартамент в Из.

— Някакви идеи?

— Решихме, че е възможно да е англичанин или американец. Или канадец. Някои от изразите в бележката ни наведоха на тази мисъл.

— Нямате представа за името му?

— Не. Дадохме му прякор „Фауст“, заради книгата.

— Сделка с дявола. Все още ли издирвате този човек?

— Аз ли? Не. Групата ми бе разформирована. Трибуналът все още действа и прокурорите и ЕСФОР може би още го издирват, но се съмнявам. Ругова е в затвора, както и някои от другарите му. Има по-големи риби за пържене. Знаете ли този израз?

— Не, но разбирам за какво става дума — отвърна Падло и загаси поредната цигара. — Вие сте млад. Защо напуснахте тази работа? Изглежда доста важна.

— Млад? — усмихна се Мидълтън.

После усмивката му се стопи и той отговори лаконично:

— Намеса на неочаквани събития.

— Още един безстрастен израз. „Намеса на неочаквани събития.“

Мидълтън сведе очи.

— Ненужна забележка от моя страна. Моля, простете ми — извини се инспекторът. — Дължа ви отговори и сега ще разберете защо ви зададох всички тези въпроси.

Натисна един бутон на телефона и заговори на полски. Мидълтън знаеше достатъчно, за да разбере, че говори за някакви снимки.

Инспекторът затвори и каза:

— В хода на разследването на убийството на акордьора научих, че вие вероятно сте последният, по-точно предпоследният човек, който го е видял жив. Името и телефонният номер на хотела ви бяха вписани в бележника му. Проверих името ви в Интерпол и открих за работата ви за Международния съд. Имаше кратка справка за Агим Ругова, както и информация от Интерпол, добавена късно вчера.

— Вчера?

— Да. Ругова умря вчера. Причината за смъртта е отравяне.

Сърцето на Мидълтън заби лудо. Защо никой не му се беше обадил? После осъзна, че вече не е свързан с МНТЮ и че всъщност са минали години и „Света София“ е забравена.

„Изолиран инцидент…“

— Тази сутрин се обадих в затвора и научих, че преди няколко седмици Ругова се опитал да подкупи един от пазачите, за да му помогне да избяга от затвора. Предложил му огромна сума. Пазачът го попитал откъде той, обеднял военнопрестъпник, ще намери толкова пари. Ругова обяснил, че жена му можела да достави нужната сума — сто хиляди евро. Пазачът докладвал за случилото се и всички забравили за него. Но преди четири дни Ругова имал посетител. Мъж с фалшиво име и документи. След като си тръгнал, Ругова се почувствал зле и вчера умрял от отравяне. Полицаите отишли в дома на жена му, за да я уведомят за смъртта му, и открили, че е мъртва от няколко дни. Намушкана.

„Мъртва…“

Мидълтън изпита непреодолимо желание да се обади на Леонора и да й съобщи новината.

— Когато научих за връзката ви с акордьора и смъртта на арестуван от вас военнопрестъпник в същия ден, помолих да ми изпратят снимка на вероятния убиец, направена от охранителната камера в затвора. Показах снимката на свидетелката ни, която видяла предполагаемия убиец да излиза от концертната зала на Стария площад снощи.

— Същият човек ли е?

— Тя каза, че със сигурност бил той — отговори Падло, докато палеше нова цигара. — Изглежда, вие сте главината на това странно колело, господин Мидълтън. Някакъв тип убива Ругова и жена му, а после измъчва и убива човек, с когото току-що сте се запознали. И сега ние с вас сме замесени във всичко това.

Влезе млад офицер с плик в ръка. Остави го на бюрото на инспектора и Падло каза:

— Благодаря.

Офицерът кимна, хвърли бърз поглед на американеца и излезе.

Инспекторът извади от плика снимки и ги подаде на Мидълтън.

— О, господи! — възкликна той и се закашля от цигарения дим.

— Какво? — попита Падло. — Да не би да го познавате от издирването на Ругова?

Американецът го погледна.

— Този човек седеше до мен на летището в Краков. Чакаше за моя полет до Париж.

Мъжът с грозното карирано сако.

— Не може да бъде! Убеден ли сте?

— Да. Сигурно е убил Хенрик, за да разбере къде отивам.

В следващия шокиращ миг всичко бе ясно. Някой — този тип или Фауст, а вероятно той бе Фауст — се бе спуснал по следите на Мидълтън и останалите Доброволци.

Защо? Отмъщение? Или се страхуваше от нещо? Дали имаше друга причина? И защо му беше да убива Ругова?

Американецът почука с пръст по телефона.

— Качил ли се е на полета до Париж? Кацнал ли е? Разберете веднага.

Падло облиза ъгълчето на устата си, вдигна слушалката и заговори на полски толкова бързо, че Мидълтън не разбра и дума.

Най-после инспекторът затвори.

— Да, самолетът е кацнал и всички са слезли. С изключение на вас, всички, които са имали бордни карти, са били в самолета. Но след това? Не знаят. Ще проверят списъка с пътниците и ще го сравнят с този от паспортния контрол на летище „Дьо Гол“… ако е напуснал летището. Ще проверят и списъците на всички излитащи самолети, в случай че е продължил транзитно.

Мидълтън поклати глава.

— Вече си е променил самоличността. Видя как ме задържаха и сега сто на сто използва нов паспорт.

— Може да е на път към всяко място на света — отбеляза инспекторът.

Но Мидълтън знаеше, че не е така. Единственият въпрос бе дали е на път към Африка, за да намери Тесла в благотворителната агенция? Или към Съединените щати, където Леспас ръководеше преуспяваща компютърна компания, а Броко бе редактор на „Наблюдател на човешките права“?

Или бе на самолет за Вашингтон, където живееше самият Мидълтън?

Краката му се подкосиха.

Спомни си как бе показал на акордьора снимките на дъщеря си и му бе споменал, че тя живее във Вашингтон.

„Каква чудесна млада жена! А и съпругът й е много красив… Изглеждат толкова щастливи…“ Мидълтън скочи.

— Трябва да се прибера у дома. А ако се опитате да ме спрете, ще се обадя в посолството. — И тръгна към вратата.

— Чакайте! — рязко каза Падло.

Мидълтън се обърна.

— Предупреждавам ви. Не се опитвайте да ме спрете. Ако…

— Не, не. Имах предвид… — Той пристъпи напред и подаде на американеца паспорта му, после го докосна по ръката. — Моля ви. Аз също искам този човек. Той уби трима мои сънародници. Искам го ужасно силно. Не забравяйте това.

Инспекторът каза още нещо, но Мидълтън вече тичаше по безкрайния коридор, потискащо сив като кабинетите и небето, и ровеше в джоба си за мобифона си.

[1] Според някои при настъпването на 2000 г. компютрите щяха да спрат да работят и да предизвикат световна криза и дори края на света. — Б.пр. ↑

2.

ДЕЙВИД ХЮСЪН

За първи път Фелисия Камински забеляза просяка пред Пантеона, където свиреше цигански песни, та да й пуснат някоя монета в очукания сив калъф за цигулка, наследен от майка й заедно със стогодишния италиански инструмент с меден тон, който живееше в него. Мъжът я слуша десетина минути, като през цялото време я гледаше. После пристъпи към нея, толкова близо, че тя усети миризмата на пот и вкиснато, типична за бездомниците, които по принцип въобще не я забелязваха.

— Искам „Воларе“ — изсумтя той на английски с груб глас и акцент, който Фелисия не успя да определи.

Държеше смачкана мърлява банкнота от десет евро. Изглеждаше на около тридесет и пет, макар да бе трудно да се определи точно. Беше поне метър и осемдесет, мускулест, почти атлетичен, макар тази мисъл да й се стори абсурдна.

— „Воларе“ е песен, господине, а не пиеса за цигулка — отговори тя с повече тийнейджърска безцеремонност, отколкото бе разумно.

Лицето му, доколкото се виждаше зад черната рошава брада, изглеждаше умно и бдително.

Фелисия си помисли, че повечето бездомници са възрастни италианци, прогонени от домовете си от тежките времена, или чужденци — иракчани, африканци и всякакви националности от Балканите, които се опитваха да следват собствения си курс в сивата полускрита икономика за хората, мъчещи се да оцелеят без документи.

Имаше и други причини, поради които отговорът й изглеждаше дързък и неразумен. Парите, които й бе дал вуйчо й, не бяха много, макар сумата да бе по-щедра, отколкото позволяваше бедното му съществуване като акордьор. Преди два месеца, в деня, когато тя навърши деветнадесет, вуйчо й заяви, че ролята му като неин настойник е приключила и че й е време да си търси нов живот на Запад. Тя избра Италия, тъй като искаше топло време и красота и отказваше да последва потока поляци, които мигрираха в Англия. Мърлявият бавен автобус до Рим й струваше петдесет евро, а стаята в мизерна студентска квартира в Сан Джовани поглъщаше още 200 всяка седмица, както и уроците по италиански в езиковата школа. Приличният й английски означаваше, че може да си намери работа в някой бар, но само в туристически дупки, при надница, която собствениците наричаха „полската тарифа“ — четири евро на час, по-малко от легалната минимална надница. Ядеше като врабче, обикновено претопляна противна пица, която струваше по-малко от две евро парчето. Не излизаше да се забавлява и нямаше приятели. Но всяка седмица парите от вуйчо Хенрик намаляваха, а съвестта не й позволяваше да се обади и да иска още.

— Знам, че е песен — отговори просякът с неприятна гримаса.

После изтананика част от песента с гласа на отдавна починалия американски певец, който тя бе чувала, когато майка й и баща й слушаха музика на евтината си уредба, за да си припомнят дните в Съединените щати, преди да се върнат в новата свободна Полша в търсене на различен живот. Сети се името на певеца: Дийн Мартин. Също и мелодията. Изсвири я по памет, като импровизираше леко в стила на Стефан Грапели, вкарваше малко джазови елементи на всяка полунота, така че оригиналът почти не можеше да бъде разпознат.

Биваше я с цигулката. Понякога, ако се чувстваше отегчена или забелязваше музикален човек в публиката, вадеше от калъфа партитури, молеше някой от зрителите да ги държи и свиреше мазурка „Обертас“ от Виенявски с огнените й фойерверки от двойни паузи, флажолети и пицикато. И двамата й родители свиреха. Майка й бе цигуларка, а баща й — великолепен пианист. Заедно й бяха дали музикално образование още в съвсем ранна възраст. В дома им музиката бе естествена и лека като смеха, чак до онзи черен ден, в който родителите й изчезнаха, а тя се озова под крилото на вуйчо Хенрик.

Просякът я изгледа възмутено, сякаш бе извършила непростим грях, и изсумтя:

— Съсипа песента. Лошо момиче. Трябва да си знаеш мястото.

После се вторачи в собствените си дрехи: мърляво палто, което вонеше на пот и урина, вързано малко прекалено показно с връв.

— Само на едно стъпало по-горе от мен. Нищо повече.

После метна едно евро в калъфа и тръгна към Ларго Арджентина, откритото пространство, откъдето тя хващаше автобуса за вкъщи. Фелисия винаги се възхищаваше на руините на древните храмове там — запуснати безформени колони и камъни, населени от бездомни котки, част от историята, която само тя и минаващите туристи забелязваха.

Не обичаше котки. Бяха дръзки, агресивни и нагли. Влизаха в калъфа, когато го отвореше, за да събира пари. Заради тях Фелисия държеше малък воден пистолет до колофона и ги прогонваше с него, когато ставаха прекалено нахални.

По-късно видя просяка още четири пъти. Два при фонтан „Треви“. Веднъж в Кампо дей Фиори. Четвъртия път бе пред новия музей при Ара Пацис, паметника на мира, издигнат от Август, който сега бе подслонен в модерна кубистична сграда на оживената улица покрай Тибър. Изненада се, когато го видя там. Не беше обичайното място за бездомници. Забеляза го да гледа през прозорците, очарован от великолепно издялания паметник вътре — тя го бе виждала само от улицата, тъй като цената на билета бе прекалено висока. Бездомниците рядко спираха поглед върху римските статуи. Повечето въобще не поглеждаха към нищо.

А сега той отново се намираше близо до нея в тази гореща и слънчева лятна утрин на Виа деле Ботеге, на седмичния пазар, за който й бе разказвал вуйчо й. Пазарът отваряше в началото на Виа дей Полаки — Улицата на поляците — и я изпълваше с носталгия всеки път, когато дойдеше тук. Това бе мястото, където бедното полско общество се събираше на импровизиран пазар, който бе не само икономическа необходимост, но и потвърждение на общите корени. Имаше коли и ванове, всичките вехти и ръждясали, с регистрационни номера от Варшава и Гданск. Бързо, за да не привличат вниманието на полицията, те отваряха врати и багажници и започваха да продават стоките, които полските имигранти не можеха да намерят или по-скоро не можеха да си позволят в новия си дом: алкохол и наденици, шунка и сладкиши, някои домашни, други вероятно ментета.

Фелисия не познаваше никой от тези хора. Но понякога бедните бяха изключително щедри, особено когато научеха, че и тя е полякиня и е съвсем сама в града.

Берлинската стена бе срутена, когато Фелисия бе на една годинка, бебе в малък апартамент в предградие в Чикаго. Родителите й бяха разказвали безброй пъти за радостта, последвала събарянето й — за нетърпението си да се върнат в страната, която бяха напуснали, за да отхвърлят оковите на комунизма.

Очите им винаги потъмняваха, когато заговореха за това решение. След като порасна, тя разбра защо. Когато напуснали Полша, тя била свят в черно и бяло, но се върнали в страна, където всичко било сиво. Лошите дни преди раждането на Фелисия били време на тайните служби и жестоки наказания за недоволните от режима, но на хората не се налагало да пътуват хиляди километри до далечни страни, за да си изкарват хляба. Родителите й казваха, че нещо добро било изгубено заедно с очевидното и по-лесно признавано лошо. От разговорите с възрастните мъже и жени на пазара тя започна да осъзнава, че между тях и нея съществува огромна пропаст, странно усещане за виновна загуба, което тя не можеше да сподели. Но имаше и връзка. Фелисия също бе полякиня и също беше бедна. Когато свиреше мазурка или полонеза, очите на околните се насълзяваха и дребни монети се посипваха като дъжд в калъфа.

А днес тук бе и просякът. Наблюдаваше я с омраза, сякаш искаше да й каже, че трябва да се срамува от себе си.

Тя засвири бавен народен танц и си каза, че ако този нахалник продължи да я безпокои, ще го навика пред всички, без да й пука. Какъв беше той, че да я кара да се срамува? Какво му даваше право…

Внезапно усети ръка на рамото си, обърна се и се вторачи в дружелюбните сини очи на мъж на средна възраст със сив костюм. Човекът имаше бледо месесто лице с червени бузи, оредяваща светла коса и самоувереното поведение на държавен служител или директор на училище.

— Свириш прекрасно, Фелисия — каза той на полски.

— Познавам ли ви?

Той извади от сакото си карта за самоличност и я размаха пред лицето й, но прекалено бързо, така че тя не успя да прочете нищо.

— Не. Аз съм полски полицай, командирован в Рим. Няма откъде да ме познаваш.

Фелисия сигурно го бе изгледала уплашено, тъй като той сложи ръка на рамото й и каза успокояващо:

— Не се плаши. Няма защо да се тревожиш.

После лицето му помрачня и той добави:

— Просто изпълнявам неприятна задача. Ела, ще те черпя едно кафе. Зад ъгъла има едно приятно местенце.

Мъжът излъчваше дружелюбие и авторитет и тя автоматично го последва по Улицата на поляците, макар да не си спомняше наоколо нито едно кафене.

Внезапно той я спря в сянката на висока кооперация. В очите му се долавяха тъга и съжаление.

— Съжалявам — каза с нисък, спокоен глас. — Не е лесно да съобщиш подобно нещо. Вуйчо ти е убит.

Стомахът й се сви.

— Убит?!

— Да, докато работел. Още двама души в сградата били убити. В ужасен свят живеем.

— Във Варшава?

Мъжът сви рамене.

— Това не можеше да се случи преди. В старите дни. Хората тогава изпитваха прекалено голямо уважение. И страх.

В главата й се въртяха безброй въпроси, но тя не успя да сглоби смислено изречение. Накрая каза:

— Трябва да се прибера у дома.

Мъжът замълча за момент и се замисли. В очите му се появи различно изражение, но Фелисия не успя да го разтълкува.

— Не можеш да си позволиш да се прибереш у дома — отбеляза той намръщено. — А и какво те чака там? Полша никога не е била твоята страна.

Тъмен облак закри слънцето и тясната пуста улица стана мрачна и заплашителна.

— Мога да си позволя билет за автобуса — отговори тя внезапно ядосана.

— Не, не можеш — възрази той и я хвана за ръцете.

Беше силен. Сините му очи запламтяха настойчиво.

— Какво ти даде вуйчо ти? За да дойдеш тук?

Фелисия се опита да се освободи, но беше невъзможно. Той стискаше ръцете й прекалено силно.

— Пари… Две хиляди евро. Това беше всичко, което имаше.

— Не говоря за парите — изръмжа мъжът. — Парите не ме интересуват.

Притисна ръката си под гърлото й и я прикова към стената. Грабна калъфа с цигулката й с другата си ръка, бързо се наведе, отвори го и вдигна капака.

— Инструмент за просяци — изсумтя и метна цигулката на земята.

Последваха я смачкани партитури: падаха бавно като есенни листа.

— Какво ти даде?

— Нищо. Нищо…

Тя замълча. Мъжът бе изхвърлил лъка и последното й парче колофон и сега държеше единствената й резервна струна. Отдръпна ръката си от гърлото й, но преди Фелисия да побегне, я бутна назад и я удари силно в корема. Дъхът изскочи със свистене от дробовете й. Сълзи от болка, ярост и страх напълниха очите й.

Когато започна да се съвзема, видя, че мъжът е усукал струната в примка. Нахлузи я през главата й и я стегна около врата й.

— Горкото малко загубено момиченце — прошепна в ухото й. — Няма дом. Няма приятели. Няма бъдеще. За последен път — какво ти даде?

— Нищо. Нищо…

Струната започна да се затяга. Фелисия усети собственото си дишане, кратките мускулни действия, които винаги бе приемала за даденост. Лицето на мъжа се уголеми пред очите й. Усмихваше се. Внезапно тя осъзна, че това е резултатът, към който се стреми.

После усмивката му се стопи. Ниско животинско ръмжене изскочи от устата му. Тялото му се свлече към нея, а през стиснатите му зъби бликна струя карминена кръв. Фелисия завъртя глава, за да избегне червения поток, който вече течеше по брадичката му, и задърпа струната. Разхлаби примката и я измъкна през главата си.

Нещо отметна мъжа със сивия костюм настрани. Просякът стоеше пред нея. В дясната си ръка държеше дълъг остър нож, омазан с кръв.

Пусна го и й протегна ръка.

— Ела с мен. Трима от хората му са в една кола зад ъгъла. И няма да чакат дълго.

— Кой си ти? — попита тя задъхано.

На ъгъла се появи кола и започна да завива, но в тясната улица маневрата беше сложна. Облакът се отмести от слънцето. Ярка, заслепяваща светлина обля района. Фелисия чу ядосани гласове на полски и на някакъв друг език.

— Ако останеш тук, ще умреш — настоя просякът. — Също като вуйчо ти. И като майка ти и баща ти. Ела с мен…

Тя се наведе, взе цигулката и лъка и ги набута в калъфа заедно със смачканите партитури. Двамата побягнаха.

Просякът бе паркирал скутера си зад ъгъла. Чисто нова лилава „Веспа“ с лепенка от агенция за коли под наем. Фелисия се качи автоматично, стиснала здраво калъфа, а просякът подкара бързо из тесните улици, за да избяга от колата зад тях.

Не беше лесно. Фелисия завъртя глава назад и видя как колата подскача по паважа — следваше ги упорито. Девойката познаваше района добре. Беше един от любимите й заради неочакваните гледки и вековните сгради, някои останали още от времето на Цезар.

Просякът пое по погрешен път. Тя го знаеше, но той зави, преди да успее да го предупреди. Веспата се закова в задънена улица, оградена с прясно боядисани черни железни парапети. Видяха развалините около Пескария, рибния пазар, който водеше към огромните кръгли основи на театъра на Марцел, нещо като по-малък Колизеум, прерязан от ножа на великан. Нямаше улица, само тясна пътека към колоните и порутените стени.

Затичаха се по тревата през ниската вкаменена гора от прашен гранит и мрамор. Фелисия чуваше зад тях гневни викове на полски. После чу изстрел. Препъна се в някаква срутена колона и силната ръка на просяка я хвана здраво.

Озоваха се в оживеното движение пред театъра. Просякът я повлече сред колите. Видяха пред себе си млад мъж на мотопед. Дългата му черна коса се показваше изпод каската.

Просякът го изрита от седалката, после скочи на мотопеда и изкрещя на Фелисия да се метне зад него.

Нямаше време да мисли. Не искаше да мисли. Зафучаха сред спрелите в задръстването коли, после се понесоха по тротоара към Лунготевере. Движението там беше дори по-лошо.

Фелисия се осмели да се обърне. Трима мъже с пистолети в ръце се промушваха сред колите.

Тя изруга, после започна да се моли. След миг се озоваха край Тибър и затрополиха надолу по стъпалата към реката и широката бетонна пътека до нея.

Само преди два дни се разхождаше тук, потънала в мисли, и се опитваше да разбере къде й е мястото. Още нямаше двадесет години и бе родена в страна, която я бе забравила. Нямаше и родители. А сега бе останала и без вуйчо си, който й се бе притекъл на помощ, когато осиротя. Тя стисна очи и твърдо реши, че няма да позволи на човека, който я бе спасил, а после отвлякъл, да види сълзите й.

След около километър се върнаха на пътя и профучаха през Сан Джовани, покрай улицата, където живееше. Тя се сбогува наум с малкото си вещи: почти недокосвана библия, няколко снимки, малко евтини дрехи и една музикална кутия.

Намериха магистралата и Фелисия видя табелата за летището. На няколко километра преди Фиумичино просякът отби към нисък модерен хотел, мина на паркинга отзад, спря и изключи двигателя.

Фелисия енергично скочи от мотопеда.

— Справи се добре — каза мъжът. Гледаше я в очите.

— Имах ли избор?

— Ако искаш да живееш, нямаш. Забрави ли, че си в смъртна опасност?

— Ти какъв си? — попита тя. — Крадец ли?

Мъжът кимна. Стори й се, че долавя зад сплъстената брада лека усмивка.

— Крадец. Точно така, Фелисия. Ела да влезем.

Показа ключа си, когато минаха покрай рецепцията, и я поведе към първия етаж. Влязоха в елегантен и скъп апартамент, от онези, които Фелисия бе виждала само по филмите. На пода лежаха два затворени куфара. Възглавниците на леглото бяха обсипани с малки шоколадчета. Просякът взе няколко и й ги подаде. Фелисия веднага разви едно. Шоколадът бе великолепен. Тя внезапно осъзна, че стаята вероятно е седяла празна седмици наред.

— Носиш ли си паспорта? — попита той.

— Разбира се. Законът го изисква — отговори тя и му показа паспорта си.

— Не, имам предвид другия. Имаш двойно поданство. Това е важно.

— Не. — Тя поклати глава. — Само полякиня съм. Родена съм в Америка по случайност.

— Щастлива случайност — промърмори той и извади син американски паспорт. — Сега името ти е Джоана Фелпс. Майка ти била полякиня, което обяснява акцента ти. В момента учиш в колеж в Балтимор. Запомни го добре.

Тя не взе паспорта, макар че не можеше да отмести очи от златния орел на корицата му, а попита:

— Защо?

— Знаеш защо, Фелисия — отговори той.

— Всъщност не знам.

Силните му ръце внезапно я сграбчиха за рамената и я разтърсиха. Очите му бяха искрящи и заплашителни.

— Как се казваш? Как се казваш?!

— Фелисия Камински. На деветнадесет години. Гражданка на Република Полша. Родена съм…

— Фелисия Камински е мъртва — прекъсна я той. — Внимавай да не се присъединиш към нея.

Отстъпи назад и добави:

— Не отваряй на никого. Яж и пий от минибара, ако се нуждаеш от нещо. Трябва да… — Той се вторачи отвратено в мръсните си дрехи. — Направя нещо.

Извади дрехи от единия куфар и изчезна в банята. Фелисия впери очи във втория куфар. Изглеждаше скъп. На етикета бяха написани името Джоана Фелпс и адрес в Балтимор. Отвори го и видя, че е пълен с нови джинси, поли, блузи и бельо. Всички бяха нейния размер и сигурно струваха повече, отколкото тя изкарваше на месец.

Мъжът излезе от банята, издокаран в тъмен делови костюм с бяла риза и елегантна вратовръзка от червена коприна. Не беше на повече от четиридесет, хубав, с вид на италианец, с леко жълтеникава кожа, гладко обръснат. Имаше тъмни проницателни очи и дълга коса, мокра от душа, сресана назад, черна и изпъстрена със сребристи нишки. Лицето му изглеждаше по-набръчкано, отколкото би трябвало, сякаш го тормозеше силна болка или страдаше от някакво заболяване. Държеше телефон.

— След един час, Джоана, отиваме на летище „Фиумичино“. На гишето на „Алиталия“ за първа класа те чака билет. Ще им покажеш паспорта си и ще отидеш право в чакалнята. Ще се срещнем там. През цялото време ще съм зад теб. Не спирай. Не ме поглеждай. Не ме познаваш, докато не кацнем и не се приближа до теб.

— Къде отиваме?

Той се замисли, сякаш се чудеше дали да отговори.

— Първо в Ню Йорк, после във Вашингтон. Трябва да знаеш това. Как иначе можеш да се прибереш у дома от Италия?

Тя не отговори.

— Къде живееш, Джоана?

Фелисия погледна етикета на куфара.

— На Фримонт Авеню 121, Балтимор. А ти?

Той се усмихна широко. При други обстоятелства сигурно щеше да го хареса много.

— Не е твоя работа.

— А как се казваш?

Той не отговори, но продължи да се усмихва. Фелисия бързо пристъпи до втория куфар и вдигна етикета.

Беше празен. Мъжът се засмя. Тя се зачуди дали смехът му е приятен, или жесток.

— Как да те наричам?

Театрален жест: той залепи пръст на зачервената си от бръсненето брадичка, вторачи се в тавана и каза:

— Засега можеш да ме наричаш Фауст.

3.

ДЖЕЙМС ГРЕЙДИ

Самолетът се снижи в нощното небе и кацна на летище „Дълес“ във Вашингтон с двадесет и девет минути по-рано и четиридесет и седем минути, преди Харолд Мидълтън да убие ченге.

Веднага щом колелата се затъркаляха по пистата, Мидълтън прати съобщение на дъщеря си.

Тя не бе отговорила на обажданията му от Европа, а щатската и градската полиция вероятно щяха да се отнесат с безразличие към защитата на младата двойка само защото нервен баща се е обадил от Полша. Ченгетата от предградието бяха скептично настроени към обещанията му, че полската полиция и американските дипломати ще се присъединят към тревогата му веднага след като шефовете им се разберат кой с кого трябва да се свърже.

Текстовото съобщение на Мидълтън гласеше: „ЗЕЛЕНИЯ ФЕНЕР[1] ЕВАК ШОТЛАНДИЯ“.

„Зеления фенер“: бившата му съпруга Силвия се подиграваше на семейната му система от шифровани думи, която трябваше да попречи на двукраки хищници да подмамят детето му, но малката Шарлот реши, че планът е страхотен, особено когато татко й позволи да избере за парола любимия си герой от комиксите.

„Евак“: Шарлот бе деветгодишна, когато екипът за военно разузнаване на Пентагона, където Мидълтън бе прекарал по-голямата част от кариерата си, проведе тренировка по евакуиране. Тя прие „Евак“ за мантра и само с лека ирония поизмени значението, когато навлезе в тийнейджърските години.

„Шотландия“: Когато Шарлот се омъжи, Мидълтън й позволи да използва къщата му за венчалната церемония, а той нае стая в хотел близо до „Капитол Хил“. Две нощи преди сватбата баща и дъщеря се напиха в хотелския бар, където тя го черпи със специално дестилиран малцов скоч. Оттогава двамата наричаха хотела „Шотландия“.

„Съобщението й казва какво да направи — помисли Мидълтън. — Къде да отиде. Както и че наистина съм аз.“

Ако го получеше.

Знакът за предпазните колани изгасна и Мидълтън скочи на пътеката между седалките. Преметна през рамо каишката на мекото си куфарче, за да остави ръцете си свободни. Нямаше представа къде е останалата част от багажа му, но не му пукаше. В куфарчето бе работата му, лаптопът и тоалетните принадлежности, които охраната на летището му бе позволила да вземе в самолета, както и екземпляр от „Чужденецът“ на Албер Камю.

Тъкмо преди да стигне до вратата на самолета, двойка от първа класа се набута пред него. Жената, която вероятно бе изглеждала чудесно преди десет години и милион намръщени гримаси, притискаше кутия за бижута към подозрително твърдите си гърди. Съпругът й се присъедини към нея с тъжен поглед.

Мидълтън чу презрителното сумтене на жената:

— Още не мога да повярвам, че проклетата ти сестра мислеше, че със заминаването си за Европа може да ми попречи да се добера до бижутата на майка ти!

Съпругът отговори меко:

— Всички допускаме грешки.

Стигнаха до митницата. Служител с хирургически ръкавици грижливо огледа лъскавите огърлици, гривни и обици и ги сравни с транзитния документ, който жената непрестанно потупваше с дългите си червени нокти. Когато митничарят свърши, двойката се понесе пред Мидълтън към изхода.

Опънатите нерви на Мидълтън го държаха нащрек и засилваха бдителността му до степен, каквато не бе изпитвал от годините на балканската кланица. Имаше чувството, че пълзи по ръба на бръснач.

Усещаше миризмата на спътниците си. Влажна вълна, металически аромат на дезодорант, застояла бира от англичанина, който се бе опитал да удави в алкохол страха си от летене.

Чу хленченето на разглезено дете, мярна двадесетинагодишен войник, явно тръгнал за полет до Германия, откъдето щеше да потегли към Ирак. От невидим диск гърмяха барабани и китари. Мидълтън позна Спрингстийн и си помисли, че обогатяването на познанията му за класическия рок е единственото, с изключение на Шарлот, което дължи на бившата си съпруга.

Нощта изпълваше прозорците на терминала. Реклами украсяваха стените. Музикантът у Мидълтън откри в движенията на тълпата мелодия, синхронизирана с ритмичните му стъпки към автобуса за основния терминал. Оттам щеше да прибере колата си от дългосрочния паркинг, да подкара бързо към „Шотландия“ — и през цялото време щеше да опитва да се свърже по мобифона. Видя всичко това с идеална яснота.

Над главите на двойката от първа класа забеляза ченгето, което бързаше към него. Видя синята униформа, черния автоматичен пистолет в презраменния кобур, втория пистолет, закачен на кожения му колан заедно с белезниците и пълнителите, видя и празното място за радиостанцията.

Намираха се на десет крачки един от друг, когато Мидълтън го позна — беше убиецът, когото бе видял на снимките в Полша.

Фалшивото ченге разкопча кобура.

Мидълтън бутна жената от първа класа в него.

Крехката кутия се изплъзна от ръцете й, полетя към ченгето и то я блъсна настрани. Кутията се отвори и върху тълпата заваляха лъскави бижута.

Жената протегна ръце към ченгето и завика:

— Мои са! Мои!

Изтощеният й съпруг се отпусна на един празен стол. Фалшивото ченге насочи пистолета към лицето на Мидълтън. Жената продължаваше да размахва ръце.

Изстрелът отекна из терминала. Близо до врата номер 67, на петнадесетина метра вляво от Мидълтън, М. Т. Коноли, агент от ФБР, тъкмо щракваше белезници около собствената си китка. Другата гривна вече бе около китката на Дан Корман, който носеше втори чифт белезници, закопчали ръцете му пред него. Късо подстриганата медноруса коса на Коноли стигаше до рамото на едрия Корман — той бе арестуван в Чикаго, където се бе опитал да се скрие от правосъдието, и оттам бе екстрадиран във Вашингтон. Чикагските полицаи тъкмо го бяха предали на агентката от ФБР.

На Коноли всъщност не й се налагаше да слага два чифта белезници на Корман. Да, той беше беглец от правосъдието, но бе присвоил пари като адвокат. Не беше от тъпаците, които биха си лежали допълнителната присъда, като нападнат ченге. Тя закопча лявата си ръка за неговата дясна, защото нямаше желание да си говори с този тип. По-лесно бе просто да го дръпне, когато иска да го подкара нанякъде.

Докато полицаите от Ветровития град[2] водеха Корман от самолета към Коноли и униформеното щатско ченге от Вирджиния, което трябваше да придружи Коноли по време на прехвърлянето към федералния затвор, той обясняваше, че бил невинен. А след това…

Е, след това… Щатското ченге имаше широката усмивка на дяволит калпазанин. Изглеждаше чудесно отклонение от празнотата в гърдите на Коноли. Очите му проблясваха весело, докато чакаха самолета от Чикаго, и й показваха, че и той мисли като нея. Представи й се като Джордж, а Коноли знаеше, че няма да са заедно достатъчно дълго, за да запомни фамилията му.

— Слушай — каза Корман, когато тя му закопча белезниците. — Задавали ли сте си въпроса защо бих се проявил като такъв глупак, че да открадна парите?

Коноли щракна гривната около китката си и отговори:

— Въобще не ми пука защо.

После чу зад гърба си изтрещяване на пистолет. Тълпата за миг се смълча. Полицай Джордж вече гледаше натам. Хората се разпищяха. Коноли се извъртя, стиснала в дясната си ръка четиридесеткалибровия глок.

Видя как пътниците се разбягват като обезумели. Видя как униформеният Джордж вади пистолета си.

И как един пълен чернокос мъж се нахвърля върху ченге.

Изстрелът почти оглуши Мидълтън. Блясъкът от дулото го заслепи. Но куршумът отлетя настрани и в същия миг Мидълтън се метна върху нападателя си и смахнатата жена от първа класа и заедно се проснаха на пода. Оръжието изхвърча от ръката на убиеца. Ордите пътници се паникьосаха, ужасени от терористичните атаки, които бяха кошмарът на двадесет и първи век.

Зрението на Мидълтън се върна. „Но защо не мога да чувам? — запита се той. — Защо няма шум?“

Устреми се към деветмилиметровата берета, която се плъзгаше безмълвно по обсипания с бижута под.

Фалшивото ченге халоса жената от първа класа по врата и скочи на крака. Протегна ръка към презраменния кобур.

Мидълтън — чуваше само биенето на собственото си сърце — грабна беретата и стреля по убиеца. Всъщност стреляха едновременно.

Разтрепераната ръка на Мидълтън запрати куршума настрани.

Куршумът на фалшивото ченге също не уцели, защото черните му обувки се хлъзнаха върху посипалите се по пода перли и той залитна и падна назад.

Вляво от Мидълтън щатският полицай Джордж видя, че униформено ченге си има сериозни неприятности. Видя го как пада. Паникьосани цивилни тичаха между Джордж и престрелката. Джордж взе мишената на прицел и стреля два пъти.

Пропусна!

Мидълтън видя как близкият стол от черна пластмаса стана на парчета.

Незабавно осъзна защо и се завъртя. Очите му се спряха на мъж, облечен в същата синя униформа като врага му. Мидълтън изстреля по него четири куршума.

Коноли чу изтрещяването на оръжието.

Корман изпищя и агентката видя полицай Джордж паднал по гръб. В яката на униформената му риза над бронираната жилетка имаше дупка, от която бликаше червена струя. Очите му бяха приковани в тавана.

Коноли се метна към падналия полицай, но Корман дръпна окованата й лява ръка и тя залитна към него.

— Исках да стана голяма работа! — изкрещя Корман. — Ясно ли е? Признавам си! Само не стреляй…

— Млъкни! — изрева Коноли и му счупи носа с дръжката на глока.

Корман се сгърчи и тя го повлече към полицай Джордж, чиято кръв изтичаше на пода. Пусна оръжието и затисна с ръка дупката във врата на ченгето.

— Ще се оправиш! — извика му.

Но знаеше, че това е лъжа.

„Не чувам!“

Мидълтън видя как вторият униформен, който се бе опитал да го простреля, падна на пода. Завъртя се към фалшивото ченге, което се надигна и изхвърча през аварийния изход.

„Трябва да го пипна, преди да ме убие! Или да убие дъщеря ми!“

Движеше се в напълно безмълвен свят. Виждаше мъже и жени да се крият зад столовете в чакалнята. Виждаше ужасените им пищящи лица.

Съпругът от първа класа все така седеше на черния пластмасов стол. Лицето му бе изкривено като на засмян клоун. Гледаше как пухкавата му съпруга лежи на пода и се мъчи да си поеме дъх.

Мидълтън проследи погледа му.

Видя люспи златна боя по пода.

Видя разпръснати червени, зелени и бели камъни.

Видя лъскаво стъкло, смазано на прах.

Видя сред пъстроцветните боклуци паднал мобифон.

Грабна го и изскочи през аварийния изход. Излезе в нощта от съоръжението, проектирано, за да попречи на терористи да нахлуят в него и да проникнат в самолетите, а не да пречи на хората да избягат навън.

Вдиша хладния въздух и застана на върха на металните стълби, които водеха към пистите. Самолети излитаха и кацаха, всичките в пълна тишина.

Влакче за багаж мина безмълвно по тъмния асфалт. Нямаше и следа от фалшивото ченге. Внезапно Мидълтън осъзна, че както стои пред осветения изход, е идеална мишена.

Затича се надолу по стълбите. Втурна се към основния терминал.

Огромен самолет се спусна от небето и прелетя над главата му, докато той се препъваше по пистата. Мидълтън претича под втори самолет, който излиташе в нощта. Налягането накара ушите му да изпукат.

Внезапно чу рева на самолетните двигатели.

„Трябва да стигна до «Шотландия» — помисли си. — Трябва да стигна до «Шотландия».“

Презрамката на куфарчето неприятно стягаше гърдите му. Потта бе залепила ризата за кожата му. Мускулите на краката му горяха. Струваше му се, че някой го е халосал по дясното коляно с бейзболна бухалка.

Знаеше, че не трябва да отива при колата си. Те, които и да бяха „те“, вероятно го чакаха в гаража.

Пъхна пистолета в колана си и закуца към входа на главния терминал. Никой не му обърна внимание — хората непрестанно тичат из летищата. Дълга опашка стоеше отпред и чакаше таксита.

Вляво от него млада двойка слезе от дълга лимузина. Той се промуши между тях и скочи на задната седалка, преди шофьорът да успее да възрази.

— Тръгвай!

Мъжът зад волана се вторачи в огледалото за обратно виждане.

— Двеста и петдесет — каза Мидълтън и бръкна в джоба си за пари.

Отпусна се на задната седалка. Колата се отдалечи от терминала.

— Капитолийският хълм — нареди Мидълтън.

Шофьорът го остави пред сградата на Върховния съд, която блестеше като храм от сив камък срещу белия замък на Конгреса. Мидълтън мина през парка. Не видя никого, освен един патрулиращ полицай и немската му овчарка.

„Шотландия“ бе хотел, построен по времето, когато посещаването на Вашингтон не беше голяма работа. Мидълтън мина през стъклената врата и тръгна към рецепцията.

— Не, господине, млада жена с това име не се е регистрирала тук. Няма и господин и госпожа. Не, господине, няма съобщения. Да, господине, ще ви се обадя в бара, ако нещо се промени. А, почакайте, как се казвате? Извинете ме. Господине? Господине?

В тъмния бар Мидълтън делово се насочи към бармана и поръча:

— „Гленфидич“. Много лед.

След като ледът в питието му се стопи, той заключи, че дъщеря му няма да дойде. Не беше тук. Не беше на мястото, където трябваше да е.

Остави мобифона, който бе грабнал от пода, до чашата си. Предплатен. Неизвестно чий. Извади своя от куфарчето. Копнееше да се обади на някого. Но не можеше да рискува някое чудовище да проследи обаждането му. А и с кого можеше да говори? На кого можеше да има доверие? Убийците може да бяха проникнали и сред хората на Чичо Сам.

„Дишай. Дишай.

Музикант си. Бъди като Бетовен. Чуй цялата истинска симфония.

Направи това, за което те бива.

Тълкувай. Удостоверявай автентичността.“

Каквото и да ставаше, бе започнало в Европа. Може все още да продължаваше там с други убийци и ужаси. Беше започнало в Косово с военнопрестъпник и ръководител фантом. Явно си струваше да убиват за него. И да умират.

От Полша фалшивото ченге се бе качило на самолета, на който трябваше да е и Мидълтън. Вероятно убиецът бе забелязал полицай от летището, приключил смяната си, беше го последвал до паркинга, беше му прекършил врата, беше го натъпкал в багажника на собствената му кола и бе взел дрехите, оръжията и документите му. После, дегизиран като полицай, спокойно бе влязъл в терминала, за да посрещне всички самолети, пристигащи от Париж.

Но кои бяха партньорите му?

Налагаше се да се съсредоточи върху този въпрос.

„Знам нещо. Или някого. Затова искат да ме убият. Имам нещо, което някой желае. Или аз съм това нещо. Или съм направил нещо.

Но истината е, че не съм толкова важен.

Не бях. Сега съм.

Тази нова истина е изписана с кръв.“

В главата си Мидълтън чуваше случайни ноти, но не и симфония. Замисли се за джаза. Когато го попитали как музикант може да участва в свободна импровизация, която нито е започнал, нито ще завърши, легендарният пианист Джоунс Нощния влак отговорил:

— Трябва да свириш и с двете ръце.

Мидълтън прибра мобифона в джоба на ризата си.

После се вторачи в онзи, който бе взел от пода на летището.

Той бе включен, когато го грабна. Ако можеха да открият местоположението на мобифон само защото е включен, сигурно вече се носеха към него. Мидълтън огледа последните обаждания. На вътрешната част от обложката на романа на Камю записа телефонния номер от последното. От този номер бе изпратено и едно текстово съобщение:

„122 ЮЖЕН ФРИМНТ И БАЛМОР“.

Балтимор. Четиридесет минути шофиране от бара. Бързо пътуване с влак от Юниън Стейшън, която се намираше до хотела. На няколко пресечки от гарата имаше автогара, от която сребристи рейсове потегляха по магистрала 95 към град Чарм, където Мидълтън прекарваше доста време в музикална консерватория „Пибоди“.

Той записа и адреса на обложката.

Влезе в мъжката тоалетна и преброи останалите си пари: 515 долара, 122 евро. Имаше и кредитни карти, но в мига, когато използваше някоя, за да си купи билет, ядене или да си вземе стая в мотел, щеше да се появи в системата. Провери и пълнителя на плячкосаната берета: осем патрона.

„Мога да стигна надалеч или доникъде с това, което имам“, помисли си Харолд Мидълтън.

Върна се на високото столче пред бара и осъзна, че вони на лудост. Огледалото зад бара го накара да се намръщи. Изглеждаше ужасно. Съсипан, направо готов за гроба. Но най-лошото бе, че имаше запомнящ се вид.

Остави достатъчно пари на бара и излезе в нощта.

Реши да върви встрани от добре осветените улици. Все още не бе готов да рискува с телефонно обаждане или с влак, автобус или подслон за нощта. Тръгна покрай празните служебни сгради.

От тъмнината изскочи мъж с касапски нож.

Мидълтън замръзна на крачка от насоченото към гърлото му острие.

Нападателят изръмжа:

— Давай всичко! Пари. Портфейл. Бързо!

Мидълтън бръкна в джоба на сивото си спортно сако и извади беретата.

— Газ, бебче! — изрева крадецът към появилата се до тях кола, хвърли ножа и вдигна ръце.

— Замръзни, бебче! — извика Мидълтън. — Или ще му пръсна черепа, а после и твоя!

Без да отпуска пистолета, завъртя леко глава към колата до бордюра. Предната й дясна врата зееше отворена като пастта на акула.

„Въобще не чух да се приближава зад мен. Не видях. Събуди се!“

Крадецът каза:

— Искаме адвокат!

Мидълтън кимна към отворената врата на колата, но не отмести пистолета от нападателя.

— Влизай вътре и може да оживееш.

Все така с вдигнати ръце мърлявият тип се плъзна на предната седалка на пърпорещата кола. Мидълтън седна отзад, докосна по рамото кльощавата млада жена с искрящи очи, която седеше зад волана, и й нареди:

— Прави каквото ти кажа, или ще стрелям в гръбнака ти.

— Бебчо! — извика партньорът й. — Трябваше да побегнеш в случай на неприятности.

„Не е гняв — помисли си Мидълтън. — По-скоро молба. И мъка.“

— Глупак! Той щеше да те очисти! Разбери, Маркъс. Никога няма да те изоставя в беля.

— Знаех си, че не ставаш за бандитски живот.

Нотки на гордост. И мъка.

— Накъде? — попита жената, приковала очи в тъмния силует в огледалото за обратно виждане.

— Към Балтимор — отговори Мидълтън. — Карай.

[1] Супергерой от комиксите на ДиСи Комикс. — Б.пр. ↑

[2] Прякорът на Чикаго. — Б.пр. ↑

4.

С. ДЖЕЙ РОУЗАН

Бърз и тих като гепард, преследващ антилопа, облакът прах се носеше след наближаващия джип. Човек почти можеше да си го представи как ускорява, настига джипа и го разкъсва. Присвила очи от яркото слънце, Леонора Тесла се усмихна иронично, когато откри, че е на страната на прахта.

Откак бе пристигнала в Намибия, често беше виждала подобно надбягване — хищник, преследващ плячката си. Съвестно си казваше, че не трябва да взима страна — всички са божи твари и всички трябва да ядат — но сърцето й бе винаги с плячката. И сърцето й обикновено бе разбивано, тъй като по принцип хищникът печелеше. Сега беше на другата страна, но както винаги, в безнадеждна кауза. Прахта изгуби състезанието и се слегна победено, когато джипът спря пред колибата.

Поне този път нямаше да се тревожи, че сърцето й ще бъде разбито. Това не бе битка на живот и смърт, а само леко раздразнение.

— Той може да осигури солидни суми — бе заявил ръководителят на програмата й по телефона. Обаждаше се от Виндхук и връзката бе ужасна, но в гласа му ясно се долавяха съчувствие и заповед. — Ще се наложи да се видиш с него.

Леонора Тесла бе пристигнала в този див край, за да не й се налага да се вижда с никого, освен със заразените от СПИН жени, с които работеше. След Хага, ловуването и сбирката, на която Харолд каза, че Доброволците трябва да се разформироват, дори най-малките африкански градове й идваха в повече. Затова дойде тук и пътуваше от село на село, като не оставаше никъде дълго. Задачата й бе да създаде занаятчийски кооперативи, които скромно да финансират пътя на жените към независимостта. Работата й подхождаше. Сега дните й бяха изпълнени с незначителни подробности — да намери панти в едно село, за да ремонтират увиснала врата в друго, да даде назаем еквивалента на четири американски долара, така че някоя група да може да си купи хартия, на която да записва колко кошници са продали. Освен дреболиите имаше и красота: пъстри юргани, грънци оомбига, чиято традиция бе почти изгубена. Красотата също подхождаше на Тесла. Физическа красота: начинът, по който жените тъчаха, отразяваше финеса на африканския пейзаж. И музикална красота: единствената рожба на технологията на двадесет и първи век, която Леонора бе донесла със себе си, бе айподът й с разнообразни записи, включително прелюдии на Бах, симфонии на Шостакович и сонати на Бетовен. Сега тя неохотно свали слушалките и прекъсна Шопен. Надяваше се срещата да не продължи дълго. Щеше да разведе наоколо дарителя от… Беше забравила да пита откъде е. Щеше да му покаже пещта, становете и работилницата. Щеше да му издрънка статистическите данни за продължителността и качеството на живот тук, да му изнесе кратката си реч за надеждата за следващото поколение. Жените щяха да му подарят юрган или глинено гърне, от което той със сигурност нямаше нужда, а той щеше да е снизходително доволен от тях и изключително горд от себе си, че е направил всичко това възможно. После вероятно щеше да си тръгне и да ги остави на мира.

„О, Леонора, поне се опитай да се усмихнеш.“

Другите Доброволци често й повтаряха това и точно защото работата им осигуряваше прекалено редки поводи за усмивки, тя се опитваше. Направи го и сега. Любезна усмивка за кокалестия рус мъж, който слезе от джипа. Той й се усмихна в отговор и отупа шапката си в бедрото си, за да отърси праха. После свали очилата си. Е, поне бе добре възпитан.

— Леонора Тесла? Аз съм Гюнтер Шмит.

Говореше с мек акцент, който тя не можа да определи. Не беше немски, но пък нямаше закон, който да определя, че ако носиш немско име, трябва да си израснал в Германия. Нали точно по тази причина европейските граници се преминаваха толкова лесно, което всички смятаха за нещо добро.

Здрависаха се. Ръката на Шмит беше мека и месеста, подходяща за човек, който разпределя пари иззад бюрото си.

— Пътували сте дълго — каза Леонора. — Седнете. Ще ви донеса нещо за пиене.

Посочи му стол върху твърдата глина под навеса, но той я последва вътре. „Ще се научи“, помисли си Леонора. В Африка закритите помещения, макар и сенчести и привлекателни, никога не бяха по-хладни, отколкото навън.

Все така усмихнат, Шмит се отпусна на един от грубите плетени столове до очуканата маса. Тя му подаде бутилка оранжада. В колиба без електричество, разбира се, нямаше хладилник, но тя бе научила африканския номер да държиш бутилките в дупка в глинения под, благодарение на което бяха сравнително хладни.

— Ще ни е по-удобно навън — предложи тя, опитваше се да се държи мило с натрапника.

— Не — възрази той. — Бих предпочел да остана тук, Леонора.

Тя настръхна от странния начин, по който произнесе името й, но погледът му бе мил. Тя сви рамене, избърса челото си с носна кърпа и се настани до него.

— Отдавна ли живееш тук? — попита Шмит, след като отпи от бутилката.

— Не. Никъде не живея дълго. Работата ми ме отвежда на много места.

— Това обяснява… простотата.

— И все пак моите вещи, колкото и да са малко, са много повече, отколкото на жените от програмите ни. Когато си починете, ще ви заведа да видите пещта. Ще трябва да пообиколим доста днес, ако искате да сте наясно с цялата ни работа.

Надигна се, обърна се и протегна ръка към ключовете от джипа, които висяха на една кука на вратата.

— Не. Мисля, че ще останем тук, Леонора.

Тя се завъртя рязко. Усмивката и милият поглед си бяха на мястото, но ръката му държеше пистолет, насочен към нея.

„Спокойствие, Леонора. Запази спокойствие.“

— Какво искате?

— Къде е Харолд Мидълтън?

Сърцето на Тесла, което вече биеше лудо, се сви, но тя отговори равнодушно:

— Харолд? Откъде мога да знам?

Шмит не каза нищо. Пистолетът леко помръдна, сякаш търсеше по-добър ъгъл.

— Не е ли в Америка? Във Вашингтон? Нали там живее? — продължи тя.

— Ако беше във Вашингтон, аз щях ли да съм тук? — логично отвърна Шмит.

— Ами… не съм се чувала с него почти година.

— Не знам дали това е вярно, макар да съм сигурен, че евентуално ще разбера. Но няма значение. Независимо дали си се чувала с него, или не, знаеш къде би отишъл. Ако си има неприятности.

„Неприятности?“

— Не, не знам.

— Когато работехте заедно…

— Когато работехме заедно, щях да ви отговоря. Но не знам нищо за живота му сега. Преподава музика, но нямам представа къде.

Никой от двамата не бе помръднал, откак Тесла видя пистолета. Никой не помръдна и сега в настъпилата тишина. Лек ветрец разлюля листата на акацията зад колибата. По гърба на Леонора се стече тежка капка пот.

— Кой сте вие? Какво искате от Харолд?

Шмит се засмя.

— Предполагам, се чувстваш задължена да зададеш този въпрос, макар да знаеше, че няма да ти отговоря. Става дума за работата ви, Леонора.

— Доброволците?

Усмивката му беше горчива.

— Работата ви. Да. Наистина ли не знаеш къде е Мидълтън? И няма да ми отговориш дори ако те прострелям?

Гърмежът отекна под тенекиения покрив. Тесла залитна и сграбчи масата за опора. Разлетяха се парчета глина. Леонора се вторачи в меките очи на Шмит, пое си дълбоко дъх, насили се да успокои сърцето си и отговори:

— Дори и да ме застреляте, пак няма да знам.

Шмит кимна.

— Добре. Не знаеш къде би отишъл, ако си има неприятности. Предполагам, че в такъв случай трябва да зависим от това, което би направил той, ако ти имаш неприятности. — Надигна се от стола и добави: — Ела.

— Какво?

— Ти го каза: „ще трябва да пообиколим доста днес“.

Леонора тръгна пред оръжието и излезе на напечената земя. Яркото слънце грееше безмилостно. Тя не се обърна назад, но зачака. Ето: леко забавяне на стъпките му, шумолене на плат. Зад нея Шмит бъркаше в джоба си, за да извади тъмните си очила. Леонора приклекна и се хвърли заднешком в краката му. Блъсна го с гръб, дръпна глезена му напред и блъсна с цялата си тежест другото му коляно. Шмит се просна на земята. Изтрещя нов изстрел, но не отекна в безкрайната пустош, а и Леонора бе готова за него. Пистолетът се размаха диво, но при втория изстрел тя вече бе в колибата, а при третия хвърли едно глинено гърне със силата и точността на копието на Яа Асантеуа[1].

В облака прах Шмит и най-важното — пистолетът му — бяха тихи и неподвижни.

Леонора успокои дишането си, сви се до вратата и зачака. Цяла минута изтече в пълна неподвижност и мълчание. Тя пропълзя до масата, грабна една от бутилките с оранжада и я хвърли към главата на Шмит. Шишето се пръсна на парчета, но той не помръдна.

Тесла бавно се надигна и се приближи към проснатия в праха Шмит. Кръвта му се стичаше по сухата земя сред парчетата на красивото навремето гърне.

„Видя ли, Леонора? Този път ти беше на страната на праха. А хищникът винаги печели.“

Първите й стъпки я отведоха до пластмасовата кофа за вода в импровизираната й мивка. Тя наплиска лицето и главата си обилно, вече нямаше нужда да пести безценната в пустинята вода.

После бързо събра малкото вещи, които щеше да вземе, и след като ги натъпка в брезентовата си торба, разряза подгъва на тънкия матрак, както бе правила с всеки матрак във всяка колиба, в която бе живяла. Извади плика с американски долари и малката папка, която пазеше още от Хага. Напъха и двете в страничния джоб при айпода, дръпна ципа — и беше готова.

Вкарването на Шмит в джипа бе по-трудно. Тя бе силна жена, но той беше висок и опорната точка й бе проблем. Накрая, увила главата му с хавлия, за да предпази седалката от кръвта, тя го натика отзад, извади ключовете от джоба му и запали двигателя. Подкара по прашната пътека, по която бе пристигнал Шмит, и скоро видя търсеното място, където пътят се спускаше стръмно към долината. Леонора го подмина, после обърна и пое обратно към колибата. На завоя рязко завъртя волана, отвори вратата и скочи.

Всяко място в долината щеше да свърши работа, но късметът й се оказа по-добър, отколкото се надяваше — джипът се фрасна с всичка сила в една акация. Леонора закуца към него — беше си ударила коляното. Мрежа от пукнатини покриваше предното стъкло. Чудесно. Наложи й се да се поизпоти още малко, докато разместваше Шмит, но най-после го нагласи наполовина навън от шофьорското място. Макар раната в черепа му очевидно да не бе причинена от катастрофата, надали щяха да го намерят известно време. Изключение правеха само хиените, които обикаляха пресъхналото речно корито. А след като те приключеха с него, никой нямаше да се усъмни какво е убило Гюнтер Шмит.

Или който и да беше този тип. И откъдето и да бе дошъл.

Тръгна към колибата. Надяваше се болката в коляното да отмине бързо. Прибра се, съблече се и се изми с малкото вода, която й беше останала. Смени си дрехите, взе старите и кървавата хавлия и ги прибра в една калъфка. Метна я заедно с брезентовата торба в собствения си джип. После спря. Макар да бе живяла на толкова места, че не обичаше да се сбогува, се загледа за секунда в колибата, после се завъртя и козирува на широката кафява земя. Беше си мислила, че това място може да стане неин дом, но сега се съмняваше, че някога ще се върне тук.

Пътуването до летището във Виндхук й отне малко повече от три часа. Там използва и четирите си кредитни карти, за да изтегли колкото се може повече пари. С тях и онова, което бе извадила от матрака, щеше да се оправи за известно време. С една от картите си купи билет до Вашингтон през Мюнхен. После излезе от терминала и се качи на автобуса за Кейптаун.

Не знаеше дали кредитните й карти се наблюдават, но трябваше да внимава. В Кейптаун щеше да си купи билет в брой.

До Ню Йорк.

Откъдето човек можеше да хване влак за Вашингтон поне десетина пъти на ден, както й бе казвал Харолд.

Леонора притисна торбата към гърдите си — усещаше твърдата папка през брезента — и се загледа в сухата земя и самотните дървета.

Десетина влака дневно.

Би трябвало да са достатъчно.

[1] Кралица-майка на конфедерация Ашанти, част от съвременна Гана, предвождала през 1990 година бунта срещу британския колониализъм. — Б.пр. ↑

5.

ЕРИКА СПИНДЛЪР

Шарлот Мидълтън-Перес отвори очи и се огледа замаяно. Не си беше у дома. Не седеше и в ресторанта в „Риц“. Ярко антисептично бяло. Лъскави повърхности, корави чаршафи. И болка. Навсякъде. Особено в кръста.

Скърцането и тракането на количка нарушиха тишината. Последваха приглушени гласове. Шарлот погледна настрани. Съпругът й, Джак, седеше до леглото, стиснал главата си с ръце. Въплъщение на мъката.

С кошмарно чувство за загуба тя си спомни как стана, видя кръвта, изпищя, а после изстена, когато болката преряза корема й.

Притисна ръка към корема си, очите й се замъглиха от сълзи. В нея бе живяло малко човешко същество. Момченце. С Джак вече бяха почнали да избират имена.

Бяха. Минало време. Вече нямаше живот в нея. Нямаше малко момченце със сините очи на Джак и нейната тъмна коса.

Горещи, горчиви сълзи потекоха по бузите й.

Джак вдигна глава. Неговите очи също бяха зачервени от плач.

— Чарли — прошепна той.

Единствената дума разкри цял свят от емоции — отчаяние и съжаление, любов и нужда. Нужда от успокоение. От обяснение — как бе могло да се случи подобно нещо?

Беше минала третия месец. Мислеха, че вече са в безопасност. Нали така казват хората.

Нейна ли беше вината? Дали бе работила прекалено много? Дали не си бе почивала достатъчно?

Сякаш прочел мислите й, Джак й протегна ръка. Тя я пое и той нежно стисна пръстите й.

— Не си виновна, Чарли. Докторът каза, че тези неща се случват.

Тя поклати глава.

— Не. Трябва да знам защо.

Той се прокашля.

— Ще направят изследвания. На нас. На нашето… на плода. Лекарят спомена ултразвук на матката, и рентгенови снимки също.

Шарлот измъчено затвори очи.

— Това е временна спънка — продължи Джак. — Ужасно е, но ще имаме…

— Не.

— … други деца.

— Недей. Моля те — прекъсна го тя с разтреперан глас. — Исках това бебе… аз… аз наистина го обичах.

— Знам — въздъхна Перес съчувствено.

Той винаги я разбираше. Шарлот не знаеше какво бе направила, за да заслужи любовта му. Бяха се запознали в университет „Тюлейн“ в Ню Орлиънс. Тя бе зашеметена, когато Джак я покани да излязат и започна да я ухажва. Не беше изключителна красавица. Просто симпатична — обикновено лице, прилична фигура. А Джак беше страхотен. Умен. Образован. От влиятелно луизианско семейство. Влюбването му в нея бе не само загадка, но и чудо.

— Чу ли се с Хари? — попита тя.

Беше спряла да нарича баща си „татко“ на тринадесетия си рожден ден. Тя беше Чарли, той — Хари, а майка й бе ужасена и от двамата.

— Не още.

— Оставил си съобщение…

— В ресторанта. А преди малко и на мобифона му. Попаднах направо на гласовата му поща.

Баща й закъсняваше. Сигурно още пътуваше.

— Не си му казал…

Джак отново стисна пръстите й.

— Казах му само, че сме тук. И да се обади на мобифона ми.

Шарлот преглътна сълзите си и прошепна:

— А мама?

— Никакъв отговор. Нито на домашния, нито на мобифона.

— Госпожице Мидълтън?

Завъртяха се едновременно. До вратата стояха двама мъже със сериозни изражения. Бяха с тъмни костюми, идеално изгладени въпреки късния час. Шарлот не се изненада, когато се представиха за федерални служители.

— Трябва да ви зададем няколко въпроса.

— Сега ли? — попита Перес. — Тук?!

— Става дума за баща ви — каза по-високият и показа картата си. — Беше от Министерство на правосъдието.

— За Хари?

— Харолд Мидълтън, да. Кога говорихте с него за последен път?

Тя настръхна.

— Преди да отпътува за Европа. Преди седмица.

— Изглеждаше ли на себе си?

— Да. Но защо…

— Изрази ли някаква тревога относно пътуването си? Страх? Необичайно вълнение?

— Баща ми пътува много, агент…

— Смит — каза мъжът. — Останахте ли с впечатлението, че това пътуване е различно от другите?

— Не. Нищо такова.

— И планирахте да се видите тази вечер? В ресторанта на „Риц“?

— Да… Но откъде… — Тя млъкна.

Федералните служители можеха да открият всичко. Хари я бе научил на това.

— Да, за късна вечеря. За жалост…

Гърлото й се сви от мъка. Агентите не изглеждаха трогнати от болката й.

— Съжаляваме за загубата ви, госпожице Мидълтън, но…

— Госпожа Перес — поправи го грубо Джак. — Виждате, че моментът не е подходящ. Или ни обяснете защо сте тук, или си вървете.

Агент Смит го погледна в очите.

— Перес е известно име в Луизиана.

Джак се намръщи.

— Какво искате да кажете?

— Просто е име, с което сме запознати.

Джак Огюст Перес. Семейството му, потомци на испанците, населили района на Ню Орлиънс, имаше значително политическо и икономическо влияние. През трийсетте години на XX век, по времето на губернатор Хюи П. Лонг, бяха налагали властта си с железен юмрук. Днес го правеха с делова тактичност и страхотни връзки.

Бузите на Джак се зачервиха от гняв.

— За какво намеквате?

„Не ги оставяй да те раздразнят — помисли Шарлот. — Емоциите водят до грешки. Грешки, които могат да се окажат смъртоносни. Още една от мъдростите на Хари.“

Какво ставаше, по дяволите?!

Тя нежно докосна ръката на съпруга си.

— Успокой се, скъпи. Просто няколко въпроса.

— Благодаря ви, госпожо Перес — каза агентът. — Баща ви свърза ли се с вас през последните двадесет и четири часа?

— Не. Предположих, че полетът му е закъснял. Свикнала съм на такива неща с Хари.

Усети стреснатия поглед на мъжа си, но не му обърна внимание, а продължи:

— Откъде разбрахте, че съм тук, агент Смит?

Той пренебрегна въпроса й.

— Страхувам се, че баща ви си има сериозни неприятности.

Шарлот забеляза, че докато агент Смит говори, партньорът му изучава реакциите й. Освен това забеляза, че често потърква крака си с ръка, сякаш чеше ухапано или почиства петно.

„Въобще не приличат на федерални агенти — помисли си. — Агентите са обучени да се държат като роботи. Нервните тикове не са им позволени.“

— Неприятности? Не разбирам.

— Бил разпитван във Варшава във връзка с три убийства в Европа.

— Хари? — изненадано възкликна Перес. — Говорите за някой друг Харолд Мидълтън.

Агентът го погледна за миг, после пак насочи очи към Шарлот.

— Баща ви успял да хване полета на „Еър Франс“ от Париж няколко часа по-късно. Пристигнал на летище „Дълес“ и застрелял и убил полицай.

Шарлот не можа да се сдържи.

— Невъзможно!

— Съжалявам.

— Не е бил баща ми!

— Разбирам как се чувствате. Шок е, но имаме свидетели…

— Баща ми не може да е застрелял никого. Първо, Харолд Мидълтън прекара живота си в борба за справедливост. Издирваше и изправяше пред съда чудовищата, които тормозят и убиват хората. А и откъде е взел оръжие? Тъкмо е слязъл от международен полет. Кой е бил този полицай? И защо баща ми ще иска да го убие?

Гледаше упорито агента в очите. Последва напрегнато мълчание. След миг агентът отмести очи и сведе глава.

— Това са въпроси, на които може да отговори само баща ви. Трябва да говорим с него.

Федералните агенти бяха като лешояди — след като решаха, че някой е виновен, бяха в състояние да направят всичко възможно, за да докажат това.

Последното, което Шарлот би направила, бе да им помогне да открият Хари.

— Какво мога да направя? — попита тя с глас, който прозвуча дразнещо искрено дори за самата нея.

— Уведомете ни в мига, когато се чуете с него — отговори агент Смит и й подаде визитната си картичка.

Шарлот я огледа внимателно и видя, че е украсена с познатия печат на ФБР в червено, бяло и синьо. Агентът подаде картичка и на Перес.

— Това е номерът на мобифона ми. Можете да ми се обадите по всяко време на денонощието.

— Разбира се — отвърна тя и прокара пръст по картичката. — А ако го намерите…

— Вие ще сте първата, която ще узнае за това.

— Повтарям ви, че не сте прави. Търсите погрешния човек.

— Надявам се да е така. Заради вас.

Преди двамата агенти да излязат, Смит впери очи в нея. Нещо в изражението му я накара да настръхне.

— Благодаря ви за помощта — каза той.

В мига, когато вратата се затвори, тя спусна крака от леглото.

— Изчезваме оттук. Веднага.

— Чарли, какво…

— Тази история вони. И ще разбера ка…

Изправи се и се олюля — зави й се свят. Перес я хвана за ръката.

— Несъмнено Хари си има неприятности. Но не можеш да направиш нищо по въпроса сега. И определено не в твоето състояние. Ще накарам сестрата да се обади на доктор Ливайн и да разбере кога ще те изпишат. После ще планираме как да действаме.

Тя дръпна ръката си.

— Не разбираш. Няма да лежа тук и да не правя нищо, когато знам, че Хари е в опасност.

— За бога, Чарли. Ти си повече в опасност от него. Току-що пометна. Доктор Ливайн каза, че можем да очакваме болка и кървене. И няма да имаш сили. Нареди да си почиваш няколко дни. Няма да те оставя да излезеш оттук без неговото одобрение.

— Опитай се да ме спреш — решително каза тя и го погледна твърдо. — Тези типове не са от ФБР.

И без да чака отговор, Шарлот отиде до гардероба. Бельото и панталонът й бяха омазани с кръв. Бикините бяха напълно унищожени, така че й се налагаше да се задоволи с превръзките от болницата. Ако вържеше якето около кръста си, тъмният й панталон щеше да свърши работа.

Погледна съпруга си, който я наблюдаваше внимателно, и каза:

— Картичките, които ни даде агент Смит, са фалшиви. Погледни по-хубаво. Евтина хартия. Лазерен принтер. Прокарай ръка по нея. Картичките на Бюрото са гравирани. А тази може да е била напечатана на всеки домашен принтер.

Обу мръсния панталон и преглътна буцата в гърлото си. Можеше да тъгува за изгубеното си бебе цял живот. Но сега Хари се нуждаеше от нея.

— Единственият номер на визитната картичка на Смит е номер на мобифон — продължи Шарлот.

Перес се намръщи и се опита да си обясни загадката.

— А къде е номерът на Бюрото?

— Точно това имах предвид.

Той се почеса по носа.

— Чарли, не мислиш ли, че може да си малко нестабилна в емоционално отношение в момента? Преживя загуба. И силен шок. Мисля, че няма да е зле да се успокоиш. Ще те изпишат и ще се приберем у дома. Ще видим дали Хари е там или ни е оставил съобщение. Трябва да се преоблечеш и да хапнеш. После ще планираме.

— Имаш ли ми доверие?

— Разбира се.

— Тогава ми помогни. Моля те.

Накрая тя го убеди. Притеснена, че фалшивите агенти може да наблюдават предния вход на болницата, Шарлот забрани на съпруга си да я изпише официално. Болницата щеше да настоява за инвалидна количка — стандартна практика — и щяха да я изкарат отпред. Вместо това двамата слязоха по стълбите и се измъкнаха през входа за доставки.

Шарлот изчака Джак да докара колата. Качи се, закопча предпазния колан и Перес попита:

— Е, какъв е планът?

— Да намерим Хари.

— Чудесен план. Как…

Прекъсна го слабият звук на песента „Момиче с кафяви очи“.

Мобифонът й.

— В чантата ти е — каза Джак. — Прибрах я в ба…

Спря колата, изскочи навън и след секунда се върна с чантата и мобифона й. Шарлот не позна номера, от който й бяха звънели. Вероятно баща й си бе купил предплатен мобифон за безопасност. Имаше шест пропуснати обаждания и текстово съобщение. Всичките от Хари.

Отговори на последното обаждане и отсреща вдигнаха при първото позвъняване.

— Татко, аз съм. Слава богу! Толкова се разтревожих…

— Шарлот! Къде си?

— С Джак сме…

И рязко млъкна. Това не беше баща й. Хари не я бе наричал „Шарлот“, откакто бе влязла в прогимназията.

— Шарлот, скъпа, къде…

Тя затвори телефона.

— Карай, Джак. Бързо.

Перес се подчини. След секунди попита:

— Какво стана?

— Някой се престори на Хари. Искат да знаят къде съм.

— Провери си съобщенията.

Шарлот го послуша. Когато чу гласа на баща си, изпита силно облекчение.

— Чарли, забавиха ме. Все още се надявам да успея за късната вечеря. Обичам те.

На второто съобщение тя се намръщи.

— Чарли, попаднах в странно положение. Ще ти обясня всичко, когато се видим. Слушай… Внимавай. Стой с Джак. Не се доверявай на никого, когото не познаваш. Полетът ми пристига на летище „Дълес“ в седем и десет вечерта.

При последното съобщение паниката в гласа му се долавяше ясно.

— Къде си? Качвам се на самолета. Когато чуеш съобщението, звънни, за да знам, че си добре.

После Шарлот прочете текстовото съобщение.

„ЗЕЛЕНИЯ ФЕНЕР ЕВАК ШОТЛАНДИЯ“.

Тайният им шифър. Тя уплашено се вторачи в четирите думи. Стори й се, че внезапно някой е изсмукал целия въздух от колата.

— Какво има? — попита Джак.

— Промяна в плановете. Отиваме на Капитолийския хълм. В Шот… В хотел „Сейнт Риджис“.

Докато Джак шофираше, тя му обясни системата с шифъра. Когато свърши, той я изгледа учудено.

— Това шега ли е?

— Определено не. Хари никога не би изпратил подобно съобщение, ако не беше истина.

— Може пък да не го е изпратил той?

Думите му я стреснаха, но само за миг.

— Не, никой друг не знае шифъра ни. Дори мама знаеше само част от него. Хари е.

— Няма логика. Прилича на игра на шпиони. А ти твърдиш, че е истина — каза Перес и спря пред хотела. — Какъв е баща ти? Някакъв шпионин?

Шарлот отвори вратата на колата.

— Чакай тук. Ще се върна веднага.

Влезе в хотела, извади снимка на Хари от портфейла си и я показа на администратора. Той я огледа внимателно, после каза:

— Да, беше тук. Търсеше някаква жена. Предполагам, вас. Отиде в бара да чака.

Тя му благодари и забърза към бара. Веднага видя, че баща й не е там.

Барманът бе зает с клиентка, зашеметяваща червенокоса красавица. Докато Шарлот го чакаше да се освободи, вниманието й бе привлечено от телевизора зад бара. Предаваха новините. Престрелка на летище „Дълес“. Проснат на пода полицай. Неясна снимка на заподозрения.

Хари! Не можеше да е истина.

— Какво ще обичате? — попита барманът.

Тя вдигна очи към него. Беше извадила снимката на баща си, за да го попита дали е виждал Хари и дали знае къде е отишъл. Но вместо това поклати глава и прибра снимката в джоба си. Не искаше да рискува. Барманът можеше да го познае и да вдигне тревога.

— Нищо, благодаря. Трябва да тръгвам…

Обърна се и бързо излезе от полутъмното помещение. През цялото време усещаше погледа на бармана в гърба си.

Мина покрай рецепцията. Администраторът говореше по телефона. Щом видя, че Шарлот го гледа, бързо отмести очи от нея.

Ако онези бандити бяха открили каквото търсеха, нямаше да я посетят в болницата. Това беше добрата новина.

Лошата бе, че издирваха Хари във връзка с убийството на ченге. Тази част от историята на „агента“ бе вярна.

В този момент ченгетата вече знаеха кой е той, къде работи и къде живее. И къде живее самата тя. Събираха имената на приятели и колеги. Хари нямаше да може да използва кредитните карти и мобифона си. Нито пък колата и дома си.

Преследваха го две групи — фалшивите ченгета и истинските.

Разтревоженият Джак я чакаше пред входа на хотела.

— Някакъв късмет?

— Бил е тук. Но вече не е.

— Трябва да ти кажа нещо. Пуснах новините и…

— Знам — прекъсна го тя. — Видях ги по телевизията. В бара.

Забързаха към БМВ-то и се плъзнаха на седалките.

— Може пък тези типове да бяха истински агенти — каза Джак.

— Няма начин — отвърна Шарлот. — Мама живее наблизо. Може тя да се е чувала с Хари.

— Силвия и баща ти се мразят.

Омраза бе прекалено силна дума, но Шарлот определено не можеше да твърди, че родителите й са приятели. Дори не можеше да си представи по-неподходяща двойка. Освен това майка й така и не бе простила на Хари, че Шарлот го харесва повече от нея. И че бе превърнал единственото й дете в това, което тя наричаше „наивен шпионин аматьор“.

Последната капка, която преля чашата, бе кратката връзка, която Хари бе имал с Леонора Тесла, колежка от Доброволците.

— Все пак да опитаме и там. Поне ще мога да взема дрехи от нея.

Майка й щеше да пита за бебето. И щеше да им се наложи да обясняват. Шарлот притисна ръка до празния си корем. Не искаше да говори за това. Не можеше.

Но пък в момента не можеше да си позволи да рухне.

Стигнаха до тузарския квартал на майка й в Джорджтаун за по-малко от двадесет минути. Спряха пред елегантната двуетажна къща в колониален стил, изскочиха от колата и забързаха към вратата.

Мерцедесът на майка й бе паркиран на частния път. Предната веранда бе тъмна, но няколко прозореца светеха.

Чарли звънна. Чуха бесния лай на Бела, померанката на майка й.

— Мамо! — извика Шарлот и звънна отново. — Аз съм!

Може би майка й бе излязла с приятелка, която я бе взела от къщи. Или пък бе на среща с някого.

Не, не беше така. Чувстваше го.

Джак набра номера на тъща си. Телефонът иззвъня шест пъти без никакъв отговор.

Шарлот с разтреперани ръце зарови из чантата си, извади ключа от къщата на майка си и отключи.

— Мамо!

Бела изфуча в галоп от кухнята и се втурна към тях по белия мокет. По него остана диря от малки лапички.

Червени лапички.

Шарлот изстена. Перес й нареди да чака и тръгна към кухнята. Тя го последва.

Спряха до вратата. Майка й лежеше по гръб на плочките. Очите й бяха отворени, но не виждаха нищо. Кръвта й бе образувала от двете й страни локви с формата на крила. Бела беше тичала около господарката си и бе изрисувала зловеща картина върху белите плочки.

Копринената роба на майка й се бе разтворила и показваше краката и дантеленото й бельо. Едната й ръка лежеше на гърдите й, сякаш се бе опитала да се хване за сърцето, другата — отстрани, до тялото.

— О, мамо…

Шарлот пристъпи напред, спря замаяно и се хвана за плота.

Джак предпазливо пристъпи към трупа на тъща си, клекна и провери пулса й.

Докато се мъчеше да осмисли случилото се, Шарлот отмести поглед настрани. Забеляза нещо, което се подаваше изпод шкафа. Примигна и се вгледа. Опаковка от шоколад. Протегна крак и я измъкна. „Милка“, европейска марка, каквато трудно се намираше в Щатите. Шарлот клекна, взе я и я огледа. Шоколадът бе от Полша.

Кръвта запулсира в главата й. Любимият шоколад на баща й. Тайната му страст. Страст, която двамата споделяха.

— Мъртва е, Чарли.

— Трябва да изчезваме оттук. Веднага.

Натъпка обвивката в джоба си.

— Какво правиш? Чарли, това може да е улика. Трябва да се обадим в полицията.

— Ще прикачат убийството на Хари.

— А помисли ли, че той може…

— Никога. Не и татко. Изпратил ми е текстовото съобщение, защото и аз съм в опасност. Мама също. Не знам защо се случва всичко това, но му имам доверие.

— Можеш ли да му довериш живота си? И моя?

— Да — решително отговори Шарлот. — Трябва да го намерим.

— Как? — попита Перес и прокара трепереща ръка през косата си. — Не сме обявени за издирване от полицията, но съм сигурен, че ни търсят.

Шарлот отново погледна трупа на майка си и се пребори с отчаянието и с желанието да потъне в прегръдката на мъжа си и да захлипа. Беше дъщеря на Харолд Мидълтън. Щеше да преследва човека, който бе извършил това. И да го накара да си плати.

В далечината се чу вой на сирени.

— Къщата при езерото — каза тя и тръгна към спалнята на майка си, за да вземе чисти дрехи. — Хари евентуално ще ни потърси там.

6.

ДЖОН РАМЗИ МИЛЪР

На паркинга на летище „Дълес“ агент М. Т. Коноли наблюдаваше как детективите от отдел „Убийства“ оглеждат трупа на полицай. Дълбоката следа около врата му и червените мрежи в бялото на очите му показваха ясно причината за смъртта, по същия начин, по който записите от охранителните камери показваха самоличността на човека, който го беше убил, беше откраднал униформата му и го бе натъпкал в багажника на джипа, където лежеше сега.

Детективите бяха пристигнали заради прострелването на щатския полицай в терминала. Въпреки ранните репортажи, които твърдяха противното, полицай Джордж бе жив, но в критично състояние. Три куршума се бяха сплескали в бронираната му жилетка. Един бе отишъл по-високо и бе разкъсал артерия. Очакваха, че полицаят няма да оживее. А ако случайно това станеше, загубата на кръв щеше да нанесе сериозни увреждания на мозъка му.

Придружена от детективите, Коноли отиде в помещенията за охраната, за да разгледа записите. Видя ясно фалшивото ченге, което бе стреляло по пътник, идентифициран от митничарите като Харолд Мидълтън. Мидълтън бе грабнал оръжието на нападателя и бе стрелял в самозащита. Щатски полицай Джордж бе предположил, че ченгето е право, а мишената му е престъпник — разбираема грешка. Отначало Коноли бе стигнала до същия извод в мелето, но бе окована за малоумния си затворник и се впусна в преследване, когато вече бе прекалено късно. Беше приела, че фалшивото ченге гони Мидълтън, за да го залови, но сега бе ясно, че бе избягало от нея и другите ченгета, които се бяха втурнали към мястото на инцидента. Също така очевидно бе, че фалшивото ченге бе насочило пистолета си към Мидълтън веднага след като той го бе познал.

След като бе грабнал беретата и я бе използвал, за да се защити от огъня на щатския полицай, Мидълтън бе избягал през аварийния изход. Фалшивото ченге, издокарано в откраднатата униформа, бе изчезнало също като него.

Следващата реакция на Коноли бе да използва ресурсите на Бюрото, за да научи всичко възможно за Мидълтън и убиеца на ченгето. Споразумя се с детективите да идентифицират Мидълтън само като свидетел, който трябва да бъде прибран незабавно, за да бъде защитен. Освен ако фалшивото ченге не се добереше до него първо. Описанието му бе разпратено незабавно на местната полиция. Снимката щеше да го последва веднага след като я отпечатаха от записа на охранителната камера. Неизвестният беше описан като издирван убиец на полицай, а това означаваше, че ще живее само докато го арестуват, та ако ще да се съберат и сто телевизионни екипа да предават на живо.

Терминалът и паркингът бяха претъпкани с вбесени полицаи, криминолози и пътници свидетели. Щатските полицаи с кучета започваха да претърсват летището с надеждата да намерят Мидълтън и убиеца, но Коноли се съмняваше, че те все още са в района. Ченгетата реагираха като раздразнени мравки, но Коноли действаше спокойно.

Беше намерила визитна картичка на пода в коридора на летището и детективите я прибраха като веществено доказателство. Не знаеха откъде се е появила, нито дали има отношение към случая, но записът на сблъсъка между Мидълтън и фалшивото ченге им показа как картичката пада на пода, след като джобът на ризата на Мидълтън бе разпран. На картичката пишеше: „Йозеф Падло, заместник-инспектор, Полска национална полиция“.

Надписът подейства на Коноли като удар с чук. Не вярваше много в съвпадения, но от този момент им бе фанатична привърженичка. Минути след като видя картичката и часове преди детективите да стигнат дотам, тя набра телефонния номер и, тъй като в Полша бе шест часа по-късно, остави на инспектора съобщение да й се обади колкото се може по-бързо.

После набра номер, който не бе записан на картичката, но бе вкаран в мобифона й. Падло отново не отговори. Когато гласовата поща на инспектора се включи, Коноли му остави същото съобщение. Този път спомена името на Харолд Мидълтън, защото реши, че ако гласът й не е достатъчен да предизвика енергична реакция, името ще да свърши работа.

След двадесет и пет минути, когато Падло отговори на обаждането й, Коноли вече бе научила много неща за пенсионирания полковник Харолд Мидълтън от разузнавателния отдел на ФБР и бе решила твърдо да се заеме със случая.

Мидълтън бе открил Касапина, полковник Агим Ругова от АОК, и го бе изправил пред съда в Хага. Ругова бе убит и вероятността двете събития да са свързани определено я развълнува. С изключение на тероризма нямаше нищо по-добро за кариерата от международен случай. А бе убедена, че Падло ще й сътрудничи.

Бяха се запознали преди три години в Куонтико, когато Падло беше гост на курсовете на Бюрото, предлагани на водещи европейски следователи. Коноли бе една от преподавателките и с Падло се бяха сближили. Много. Образът на голия Падло, седнал с кръстосани крака на леглото й, с чаша вино в едната ръка и цигара в другата, докато й разказваше подробно за случай, който не могъл да разреши, я накара да се усмихне.

Йозеф Падло не беше особено красив, но у него имаше нещо интересно, което подобряваше вида му и те караше да забравиш износените му дрехи. Коноли знаеше, че и тя самата не е красавица, но Падло я виждаше като такава. Беше духовит, честен, интелигентен и посветен на работата си. Говореше отличен английски, имаше големи тъжни очи, деликатни ръце и бе внимателен любовник. За първи път в живота си Коноли нямаше нищо против облаците цигарен дим. През следващите години прекарваха заедно по няколко дни ваканция и говореха по телефона два или три пъти седмично. Но тъй като и двамата бяха отдадени на кариерата си, бе невъзможно да са непрекъснато заедно.

Коноли знаеше, че тя ще ръководи случая, който вероятно бе международен и щеше да е страхотно постижение. А ако детективите застанеха на пътя й, щеше да ги зарита. Все пак тя бе свидетелка на престрелката, бе разкрила връзката на Мидълтън с МНТЮ и бе попречила на ченгетата да разтълкуват погрешно действията му и вероятно да го убият. Освен това имаше връзка с чуждестранните служби. Нямаше да й навреди и фактът, че бе южняшката красавица в очите на шефа си — и двамата бяха от Мисисипи. Най-важното бе, че беше разкрила повече заплетени случаи от всеки от колегите си. Помагаше и това, че винаги отчиташе заслугите на началниците си.

Погледна към другия край на стаята, където седеше досадният й затворник — сега ръцете му бяха оковани за тръба. Санитарите му бяха превързали носа и бяха почистили кръвта от лицето му. Тя копнееше да го предаде на щатските шерифи и ги търсеше на всеки десет минути. Най-после телефонът й звънна.

— Коноли — представи се тя. — Къде са моите шерифи, по дяволите?

— Кога и къде ги видя за последен път? — попита полският инспектор.

— О, здравей, инспектор Падло — отговори тя и излезе навън.

— Здравей, специален агент Сладурче — каза Падло. — Намери ли Мидълтън?

— Положението е следното — отвърна тя и му разказа всичко, което знаеше.

Падло я слушаше, без да я прекъсва, и след като тя свърши, каза:

— Харолд Мидълтън е последният човек, видял се с Хенрик Жединяк, колекционер на стари партитури, който, заедно с двама свидетели, бе убит тук. Накарах да доведат при мен полковник Мидълтън и го разпитах. От описанието ти на убиеца смятам, че е възможно да е Драган Стефанович. Разбрах за връзката на Мидълтън с Ругова и му показах снимки на хора, свързани навремето с престъпника, те сега са наемни бандити. Снимката на Стефанович бе сред тях, както и снимката на човек, когото познаваме само под името Славянина. Мидълтън каза, че видял Славянина на летището. Очевидно чакал същия полет за Париж като него. Славянина изчезна от Париж, преди да успеем да уведомим френските власти. Както знаеш, те са невероятни бюрократи.

— Не мислиш, че Мидълтън може да има нещо общо със смъртта на Жединяк, нали?

— Не. Харолд Мидълтън е човек с висок морал, който е направил много жертви, за да поправи ужасни нередности. Сега сме изправени пред смъртта на Жединяк, опита да убият Мидълтън на обществено място и изчезването на племенницата на Жединяк.

— Племенницата му? Изчезването й свързано ли е с убийството?

— Тя е талантлива цигуларка, затова подозирам, че всичко това може да е свързано с нещо, което е общо за тримата — музиката. За Мидълтън и Жединяк връзката са партитурите, което може да ги свързва и с Ругова.

— Защо пък точно партитури?

— Имам предвид оригинали. Както знаеш, Ругова прекара част от войната в Босна и заграби съкровища, скрити по време на Втората световна война. В „Света София“ открадна четиридесет и няколко сандъка, които нацистите бяха скрили в тайна стая: картини, златни статуетки, малки, но изключително ценни бронзови статуетки, бижута, оригинални партитури и други ръкописи. По онова време смъртта на двеста цивилни привлече световното внимание, но Ругова си прибра сандъците. След време бе готов да размени информация относно човека, получил плячкосаните произведения на изкуството, в замяна на снизходителност.

— Мидълтън е знаел това — отбеляза Коноли.

— Мидълтън носеше партитура на Шопен, за която твърдеше, че вероятно е фалшификат. Но може да е част от тази изчезнала колекция, а той да не го е знаел. Или пък го знае. Повярвах му, когато го разпитвах. И мога да ти кажа, че внезапно той страхотно се уплаши за семейството си. Вярвам, че това е оправдан страх.

— Надявам се убиецът да не го е открил — каза Коноли.

— Ако е Стефанович, той не работи сам — уведоми я Падло. — Мога да ти изпратя снимки на хората, които са служили с Ругова. Ако един от тях е убил Мидълтън, то е, за да запазят в тайна местоположението на скритото съкровище. Говорим за милиони, може би дори милиарди евро.

— Изпрати снимките на имейла ми в Бюрото, а аз ще ти изпратя тази на убиеца на ченгето.

— Разбира се, сладурче.

Тя се усмихна.

— Знаеш ли, Йозеф, може би ще успея да получа разрешение и да ти осигуря билет дотук. Имам предвид, познаваш тези типове по-добре от нас и помощта ти ще е безценна.

— Странно, но вече обясних на шефа, че ако ви помогнем, вероятно ще разрешим случая на Жединяк и ще изправим убиеца му пред съда. Можеш ли да уредиш някой да ме посрещне на летище „Дълес“?

— Мисля, че мога да уредя това, инспектор Падло.

Името на Славянина беше Вукашин, което означаваше „вълк“, и той не бе доволен от неприятното развитие на нещата. Докато чакаше двама от хората си в паркираната пред „Сейнт Риджис“ кола, трепна при вида на елегантната жена, която слезе от такси на отсрещния тротоар. Жената се приближи до колата му, отвори вратата и се настани вътре.

— Елеана — каза той на родния им език, — уцели най-подходящия момент.

— Как мога да пропусна възможност да работя със скъпи стари приятели? А името ми е Джесика, моля.

— Джесика. Съвсем американско. Чудесно.

Елеана Соберски беше сръбкиня, но сега, с помощта на отлично фалшифицирани документи, бе американска поданичка. Беше работила като детски психолог, преди да се присъедини към силите на Ругова като разузнавач. Истинската Джесика Харис бе медицинска сестра, доброволка в централната болница в Белград и нямаше близки в Съединените щати. Бедната Джесика се превърна в храна за рибите в Дунав благодарение на жената, която искаше да открадне самоличността й.

Основното задължение на Соберски в АОК по време на етническите прочиствания бе разпитването на вражи войници и цивилни, пленени от групата на Ругова. Вукашин, един от помощниците на Ругова, видя работата й и се възхити на методите и ентусиазма й. Красавица, напълно лишена от съчувствие и съвест, Елеана решително отхвърляше ухажванията на бойците. Вукашин смяташе, че тя изпитва сексуално удоволствие само когато се наслаждава на върховно ужасените си жертви, завързани към маса, стол или окачени на греди на тавана и измъчвани от непоносима болка.

— Мишената ти е тук в хотела? — попита тя.

Вукашин извади снимка на двама мъже, седнали до маса в ресторант, и й я подаде.

— Мишената е този. Харолд Мидълтън. Човекът, който предвождаше Доброволците. Човекът, който издирваше Агим и го намери.

Лицето на Елеана се скова в неприятна гримаса.

— Това е Харолд Мидълтън? Мислех, че ще е по-впечатляващ. Къде е?

— Още не сме сигурни.

— И вярваш, че ще дойде тук? В бар? На обществено място?

Вукашин кимна. Хората му бяха „убедили“ бившата съпруга на Мидълтън да им съобщи местата, където би се скрил. Хотел „Сейнт Риджис“ бе едно от тях.

— Имаш ли хора вътре? — попита Елеана.

— На път са — усмихна се Вукашин. — Дегизирани като агенти от ФБР. Заблудата ще свърши чудесна работа: Мидълтън е издирван за убийството на полицай на летището.

— Полицай?

Вукашин обясни.

— Фиаско — отбеляза Джесика Харис. — Къде е Драган сега?

— Мъртъв. Имах ли избор? Изложи всичко на риск.

— А защо въобще се интересуваме от Мидълтън?

Вукашин взе снимката от ръцете й.

— Другият човек е Хенрик Жединяк, колекционер и експерт по редки музикални ръкописи. Жединяк също вече не е между живите. Можеш да попиташ Мидълтън защо.

— С радост бих го направила — отвърна Харис. — Но със сигурност тук става дума за нещо повече от смъртта на колекционер.

Вукашин беше изморен, но Елеана трябваше да знае каква е мисията. А сега бе подходящият момент да й разкаже.

— Мидълтън беше в „Света София“ с умиротворителните сили. Беше натоварен със задачата да впише в каталог музикалните ръкописи — онези, които останаха в църквата, преди да успеем да ги приберем. Преди три години Жединяк бе помолен да удостовери автентичността на няколко от ръкописите, които Мидълтън бе оставил. Те бяха продадени на частен колекционер и бе установено, че Жединяк е подменил ръкописите с фалшификати. Продавачът бе Ругова — добави Вукашин.

— И той е очаквал достатъчно висока цена, за да може да си купи свободата — отбеляза Елеана.

— Когато разпитах Жединяк, той си призна престъплението, но не можах да го убедя да ми каже къде са оригиналните ръкописи.

Харис се усмихна сухо. Вукашин познаваше само грубото насилие, а не по-изкусните и фини методи, нужни за разпита на смел и упорит човек.

— Жединяк все пак ми каза, че Мидълтън притежавал нещо, за което не знаел какво точно е, но скоро щял да открие.

— Похабил си ценен източник.

— Нямам нужда да ми съобщаваш какво съм или не съм направил.

Но това беше истината. Жединяк беше отнесъл тайната в гроба, а сега и племенницата му бе изчезнала — открадната изпод носа на хората му в Рим. И това, което тя знаеше, си оставаше загадка.

— Вярвам, че ключът е в ръкописа на Шопен, който Жединяк е дал на Мидълтън — добави Вукашин.

— Истински или фалшив? — попита Елеана.

Вукашин я погледна и повдигна вежди. Според него Жединяк не бе знаел, че се налага истинският ръкопис да бъде преместен. Вукашин бе чакал три години, за да започне да го издирва.

Харис забеляза реакцията му и попита с възхитен глас:

— Ти си човекът, добрал се до Ругова и жена му, нали?

Вукашин кимна. С удоволствие щеше да й разкаже как бе осъществил онова, което изглеждаше невъзможно.

— Полковник Ругова беше отчаян — каза той. — Пазачите бяха подкупени преди посещението ми, а аз проникнах вътре, дегизиран като адвокат от трибунала, който се нуждаеше от подписа на Ругова върху няколко документа. Писалката ми капеше, а отровеното мастило по пръстите на полковника свърши работа за седем-осем часа.

Усмихна се и продължи:

— Нали разбираш, полковникът се зарадва, когато ме видя. Дегизировката ми го развесели, а когато му съобщих, че имаме план за измъкването му, се въодушеви страхотно. Разбира се, нямаше представа, че жена му ни е предала дневниците му. Разполагахме с всичко, което той щеше да използва, за да получи снизхождение. Дори бе записал имената на хората, които му платиха за съкровищата. Имената на покровителите му. В крайна сметка великият полковник Ругова се оказа просто страхливец без лоялност и чест.

— Иска ми се да бях присъствала.

Вукашин запали тънка пура и се загледа в колата, която спря пред хотела. Двамата му подчинени слязоха от нея и влязоха в хотела.

— Сега ще видим дали Мидълтън е още вътре — каза той.

— А ако не е?

— Дъщеря му — отговори той. — Шарлот. Бременна, между другото.

— Веднъж да вкарам Шарлот в една стая с него… — Елеана се усмихна и потри ръце. — Той обича ли още някого?

— Една жена, с която работеше навремето. Леонора Тесла.

— Ако разполагахме с тази Тесла, можехме да свършим чудесна работа. Ако още държи на нея, разбира се. Но бременната дъщеря е за предпочитане.

7.

ДЕЙВИД КОРБЕТ

Колата вонеше. Мърляви мазни пликове от заведения за бързо хранене, празни кутии от бира, пепелници, претъпкани със стари фасове. Климатикът хъркаше немощно и почти не охлаждаше, а трите тела добавяха миризма на пот. Мидълтън научи имената на желаещите да го ограбят — Маркъс и Трейси — от непрестанните им словесни престрелки, отегчителни обвинения и подробности от смотаните им биографии — нужди и желания, пристрастеност към наркотици, обещания да се поправят и проклятия, всичките издрънкани на вулгарен жаргон, който той едва разбираше. Междувременно колата се носеше към Балтимор и единственият й фар осветяваше мокрия асфалт на магистрала 495. Кратката лятна буря утихна бързо, а нощният въздух, влажен и горещ, бе непреодолимо препятствие за умиращия климатик. Спортното сако на Мидълтън бе залепнало за раменете и ръцете му като втора кожа. Той избърса лице със свободната си ръка. Другата стискаше здраво беретата.

Най-после, макар и само за да прогони чувството за гадене, той прекъсна спора на предната седалка.

— Пусни радиото — нареди на Маркъс и го сръга в рамото с пистолета.

Младежът се извъртя към него. Бузата му беше покрита с дребни белезникави пъпки.

— Виж какво, с Трейси трябва да обсъдим някои неща и…

Мидълтън заби дулото във врата му.

— Заповядах ти да пуснеш радиото. Пречите ми да мисля.

— Не побеснявай, господин Сивчо — намеси се Трейси и го погледна през рамо. — Отвличаш ни, заплашваш ни, а ние изпълняваме всичко, което поискаш. Успокой се. Не си играй. Не и с пистолета.

Откак се качи в колата, го наричаха „господин Сивчо“. Отначало си помисли, че за това е виновен ужасният му външен вид, който се влошаваше непрестанно от напрежението и нуждата от сън. Но после долови расистката подигравка. Припомни си, че Каб Калоуей[1] бе наричал белите „сивчовци“. Но това бе толкова отдавна, много години преди тези двамата да се родят. Господи, преди самият Мидълтън да се роди…

— Не си играя — каза сухо той.

— Имах предвид само…

— Пусни шибаното радио!

Ръката на Маркъс се стрелна към таблото и натисна бутона. Мидълтън се сви, когато го оглуши кошмарна какофония от ръмжене на малоумни строфи и басов тътен.

— Смени станцията.

— Ей, човече, много си нагъл.

— Смени станцията! Веднага!

Маркъс изсумтя, но се подчини.

— Трябва да се поотпуснеш, господин Сивчо — обади се Трейси. — Успокой се, забрави за дреболиите.

Внезапно нежният звук на духови инструменти надделя над пращенето. Красив сопран запя познати тактове от шпрехгезанг[2]. Мидълтън се наведе рязко напред.

— Остави това!

Маркъс го изгледа ужасено, сякаш му бе наредил да изяде жива жаба.

— Това ли?

— Нагласи станцията. Отърви се от пращенето.

— Не. Не. Това, че ни взе за затворници, е достатъчно откачено. Не можеш да ни измъчваш.

— Настрой станцията!

Пиесата бе от Шонберг, двадесет и една песни за петима музиканти на осем инструмента плюс гласа, думите бяха полуизговаряни, полуизпявани, първият дванадесеттонен шедьовър на двадесети век. Дисонантен шум за повечето хора, но не и за Мидълтън. Не и за човек, който разбираше и можеше да чуе в него последните звуци на романтизма, с ехо не само от Малер и Щраус, но и от Бах.

— Май вие сте хората, които трябва да се поотпуснат — каза Мидълтън и се облегна назад. — Мислите, че вашето поколение е изобретило рапа и хип-хопа? Изговорените на музикален фон думи датират отпреди четиристотин години. Това се нарича „речитатив“. При разговор никога не поддържаме един и същи тон. Гласовете ни се издигат и снишават. Точно това прави сопранът. От нея зависи как ще го изпълни. Междувременно инструментите представят пейзажа: лунна светлина, лудост, кръв…

Трейси го изгледа заинтригувано. Приковал очи в беретата с новооткрит скептицизъм, Марк попита:

— Ти да не си професор?

— Шшт — прекъсна го Трейси.

Мършавата млада жена с кожа с цвят на кафе, блестящи очи и рошава коса слушаше напрегнато.

— Дръж се, сякаш имаш поне малко мозък — сгълча тя приятеля си.

Маркъс се нацупи, облегна се на вратата и мрачно зачеса покритата си със струпеи ръка.

Най-после замълчаха и дадоха възможност на Мидълтън да помисли. Но призрачната музика, разказваща за вманиачения по луната клоун и фройдистките му кошмари, само увеличаваше страховете му. Къде беше Чарли? В безопасност ли беше? Кой бе опитал да го убие на летище „Дълес“ и какво преследваше този човек? И какво го очакваше на Фримонт Авеню 121 в Балтимор?

Вероятната опасност за Чарли засилваше нуждата му да дешифрира заплахата. Мислите му препускаха лудо, объркани от умората и страха. Междувременно:

„С бяло петно от ярката луна

на рамото на черната му мантия,

Пиеро се шляе в тази кротка вечер

да търси богатство и приключения…“

Маркъс кимна към радиото и каза:

— Само скърцане и стържене. Отново и отново.

— Не и ако знаеш немски — възрази Мидълтън и разтърка парещите си очи. — А и не слушаш акомпанимента.

— Интересно е — обади се Трейси, която се стремеше да получи комплимент за изискаността си, макар вече да бе загубила интерес.

Маркъс подсмръкна.

— Звучи като някакъв таен шифър, ако ме питаш мен.

— Странно е, че го забелязваш — отвърна Мидълтън и се загледа през мърлявия прозорец към летящите покрай тях дървета. — През Втората световна война се носели слухове, че нацистите използвали дванадесет тонална музика, за да изпращат съобщения на симпатизантите си от американския културен елит. Няма стандартна мелодия, хората не могат да изберат погрешната нота…

— Звучи така, сякаш всичките ноти са погрешни — прекъсна го Маркъс.

— Точно така. Още по-лесно да скриеш съобщение сред тях. Кой ще знае кога музиката е свършила?

Сети се за ръкописа на Шопен в куфарчето си. Беше смятал, че полските власти го бяха спрели заради него на краковското летище. Убеждението му, че ръкописът не е истински, бе предизвикано точно от няколко пасажа със странно нехармонични акорди, съвсем различни от стила на безукорно мелодичния Шопен. Ами ако и това беше шифър? Ами ако бандитите не се стремяха към партитурата, а искаха нещо много по-ценно, което може да бъде открито само като дешифрираш нотите?

Изпълнен с неочаквано вдъхновение, той посегна надолу, за да извади ръкописа, но внезапно откри, че куфарчето му го няма.

„О, не!“

Върна се наум в „Сейнт Риджис“. Припомни си как прибра мобифона в джоба си пред мивката в тоалетната, после отиде до бара, видя измореното си, безнадеждно запомнящо се лице в огледалото, пусна мобифона в куфарчето и го затвори. Дали след това си беше тръгнал без него? Ама че тъпа история. Още едно доказателство колко разсеян, замаян и луд като Пиеро бе станал.

— Обръщай колата — нареди той.

Трейси изръмжа през рамо:

— Какво?

— Обърни колата. Връщаме се в хотела.

Двамата смотани крадци го погледнаха учудено.

— Ти не си наред бе — каза Маркъс.

— Започваш да ме плашиш, господин Сивчо — добави Трейси.

Мидълтън вдигна беретата, насочи я към задния прозорец и натисна спусъка. Силният гърмеж в малката кола, придружен от пронизителния шум на разбиващи се стъкла, оглуши Мидълтън отново. Трейси отвори уста, изпищя безмълвно и се приведе напред, за да овладее волана. Маркъс стисна главата си и ужасено се вторачи в оръжието. Миризмата на барута най-после маскира вонята в колата.

Мидълтън се протегна напред, стисна яката на Маркъс и заби дулото във врата му. Също като преди на летището, всеки звук изскачаше увит в невидима пелена, но някъде дълбоко в пулсиращия си череп той чу подводния грохот на собствените си думи, изкрещени на Трейси:

— Казах да обърнеш колата. Направи го или, кълна се в бога, ще му пръсна черепа. Ясно ли е? А после ще убия и теб!

Маркъс затрепери неудържимо. Трейси се протегна към него и се опита да го успокои. Постепенно Мидълтън започна да чува нежните й думи. Тя го изгледа с омраза и отби в дясното платно, за да се отправи към изхода на магистралата.

След малко дори пращящото радио и настойчивите звуци на пиесата се завърнаха. „В какво се превърнах?“, запита се Мидълтън.

Барманът Конрад държеше ръкописа и го прелистваше предпазливо. Изглеждаше много стар. Хартията бе избеляла и крехка, нотите — написани на ръка, а не отпечатани както в онези партитури, които бе купил на Дженифър. Тя щеше страхотно да се зарадва на това. Шопен. Щеше да обвие ръце около врата му и да притисне буза в неговата.

Конрад живееше, за да доставя радост на племенницата си и да й купува разни неща — играчки, когато беше малка, дрехи, а сега, когато започна уроците по пиано — партитури. Най-голямата дъщеря на сестра му, току-що навършила девет години, беше надарено хлапе. Имаше малко странен вид сега, след като внезапно израсна на височина и бебешката пухкавина се стопи, но все още си имаше лъскавата черна коса, спускаща се до средата на гърба й, леко разсеяните сини очи, порцелановата кожа. Беше от черните ирландци, като скапания си баща, където и да се намираше той сега. В затвора. В гроба. Обратно в Карикфъргъс. Някой трябваше да се грижи за момиченцето, то се нуждаеше от мъж в живота си. А вуйчо й я обичаше много. Изключително много.

Насочването й към музиката през последните две години се оказа чудесна промяна. Вече не му се налагаше да седи на канапето и да я гледа как се търкаля по пода. Сега можеше да седи до нея и да обръща страниците, докато тя свиреше произведенията на Шуман, които й бе купил. „Сцени от детството“. Албум за младите. Ухаеща на ванилов шампоан, тя гледаше съсредоточено клавишите, а пръстите й леко летяха по тях. Той се приближаваше до нея, докато бедрата им се докосваха, а ръкавът й се отъркваше в неговия.

„Това е достатъчно — напомняше си той. — Нищо повече. Поне засега. Задоволявай се с това. Но някой ден…“ Може би. Ако тя искаше.

Подобни мисли и образи, толкова ужасни, но и приятни. Струваше му се, че дяволът шепне в ухото му: „Това е, което винаги си искал“. Живееше заради това.

Топлината по лицето му се стопи. Той нави ръкописа на руло и го прибра в джоба на спортното си сако, което висеше на закачалка в склада. Когато се върна в бара, двама мъже влязоха откъм хотелското лоби. Бяха със сини спортни сака и сиви панталони. Единият беше висок и вървеше с пружинираща походка. Другият бе як и мускулест, с врат като на бик и малки мъртви очи. Високият се усмихна студено и плъзна по бара визитна картичка. Картичка с печата на ФБР. Набитият стоеше неподвижен като статуя.

Нямаше никой друг в бара. Цяла вечер почти не бяха влизали клиенти.

Високият се наведе, за да прочете табелката с името на бармана, и каза:

— Добър вечер, Конрад. По-рано тук е бил мъж на средна възраст, вероятно леко неспокоен и нервен. Той уби полицай на летище „Дълес“, а после избяга. Имаме улики, че стрелбата е свързана с терористка група. Мобифонът му ни показа, че е бил тук преди малко. Изключително важно е да го открием. Спомняш си го, нали?

Конрад знаеше точно за кого говорят, но не беше убеден, че е разумно да признае това.

— Описанието, което ми дадохте, отговаря почти на всички мъже, влизали тук през последните няколко часа. Имам предвид, бих искал да помогна, но…

Високият мъж въобще не го слушаше. Беше забелязал куфарчето зад бара. А то беше на непознатия, онзи, който изглеждаше като преживял страшна катастрофа. Казаха, че бил убил ченге. Ха, музикален убиец. Конрад намери куфарчето му, докато оправяше столовете, и надникна вътре с надеждата да намери някакви документи за самоличност. Вместо това обаче откри партитурата на Шопен.

Високият се усмихна отново.

— Имаш ли нещо против да ми го подадеш? — Посочи куфарчето и протегна ръка. — Бих искал да погледна вътре.

Конрад се поколеба.

— Да си изясним нещата, Конрад. Става дума за националната сигурност. Така че… — Той размърда пръсти. — Ако обичаш.

Конрад вдигна куфарчето и го подаде на агента. Знаеше, че няма избор. Мъжът го грабна нетърпеливо, незабавно го отвори и заоглежда съдържанието му. Партньорът му просто стоеше зад него, скръстил огромните си ръце пред гърдите си.

— Не е тук — каза високият и погледна партньора си през рамо, после пак погледна Конрад. — Нещо липсва — добави с безмилостна усмивка. — Но ти вече знаеш това, нали, Конрад?

Стори му се, че подът под него се залюлява. Стомахът му се сви. Някакъв вътрешен глас му прошепна: „Ще научат малката ти мръсна тайна“.

Преди да успее да обмисли последиците, чу гласа си:

— Не знам какво имате предвид.

Гласът му трепереше.

Представи си Дженифър седнала с тъжни очи на лъскавия черен стол пред пианото, как чака единствения си вуйчо, ухаещ на ментови бонбони и афтършейв, да седне до нея.

— Партитурата, Конрад. Трябваше да е вътре. Но не е. Донеси ни я веднага. Преди да си изпусна нервите.

Едва тогава Конрад осъзна, че това, което го бе притеснило в гласа на мъжа, бе акцентът му. Канадец? Но канадците можеха ли да работят за ФБР?

— Слушайте, не се опитвам да ви затрудня. Наистина не знам за какво говорите.

Високият погледна към склада. Бяха го видели да затваря вратата, когато влязоха откъм фоайето. Агентът кимна на мускулестия си партньор да отиде да провери.

— Не можете да влизате там — възпротиви се Конрад. По гърба му се стичаше пот.

— И защо да не можем?

— Хотелска собственост е.

Високият се ухили.

— Е, и?

Мускулестият се озова зад бара. Потупа Конрад по бузата, после отвори вратата на склада. Партньорът му каза:

— В твой интерес е да ни сътрудничиш. Разочарован съм, че се налага да ти го обяснявам.

— Ти слез първи.

Мидълтън бутна Маркъс на тротоара, отвори задната врата и разбитите стъкла се посипаха на пода и по ръкава му. Измъкна се, затръшна вратата и през счупения прозорец каза на Трейси:

— Чакай тук. Оставих нещо в хотела. Ще се забавим само минута.

Младата жена не отговори. Седеше неподвижно, стиснала разгневено волана.

Мидълтън прибра пистолета в джоба на сакото си и стисна здраво Маркъс за лакътя.

— Хайде. Трябва да побързаме.

Бяха на половината път до въртящата се врата на хотела, когато колата зад тях потегли със свистене на гумите. И двамата се завъртяха и се вторачиха в бягащата Трейси. Ченето на Мидълтън увисна. Колата стигна до ъгъла и зави със свирене на спирачките. Край.

Преди Мидълтън да успее да се окопити, Маръкс се отърси от хватката му, халоса го по челюстта и побягна с всички сили. Харолд се олюля, понечи да го подгони, но спря и се вторачи в кльощавия младеж, който изчезна по мократа улица.

Бе изминал едва час, откак бе стоял на същото това място. Нищо не се бе променило. С изключение на всичко може би.

Влезе във фоайето, бършеше лице с носната си кърпа. Надяваше се да не изглежда толкова мърляв и скапан, колкото се чувстваше. Администраторът го позна и му се усмихна възпитано. Добре облечена жена с тънко куфарче, вероятно момиче на повикване, стоеше пред асансьора.

Мидълтън тръгна към малкия тъмен бар, прекрачи прага и се закова на място. Барманът се бореше с много по-едър от него мъж, а друг, още по-висок, ги наблюдаваше равнодушно. Двамата непознати бяха облечени почти еднакво: сини сака и сиви панталони, закопчани ризи и тъмни вратовръзки. Дрехи, които изобщо не отговаряха на поведението им. Високият наблюдаваше сцената със студено любопитство. Усмивката му беше садистично изкривена. Държеше куфарчето на Мидълтън и оглеждаше мобифона му. Междувременно другият тип стисна бармана за гърлото и го заудря брутално с другата си ръка. Ръката на бармана бе протегната и стискаше упорито ръкописа на Шопен.

В мига, когато всички тези подробности се регистрираха в съзнанието на Мидълтън, онзи с куфарчето се завъртя към него. „Нямаш време“, помисли Харолд, когато забеляза, че високият го е познал. Извади беретата от джоба си и се втурна напред. Мъжът пусна мобифона и бръкна под сакото си. Мидълтън се прицели и изпрати два бързи изстрела в средата на лицето му. Надяваше се, че куршумите ще пробият носните хрущяли и ще се забият дълбоко в мозъка му.

Мъжът се олюля, но грозното му изражение не се промени. После краката му се подгънаха и той се просна на пода.

Стреснат от изстрелите, мускулестият тип бутна бармана настрани, клекна и посегна към собственото си оръжие. Мидълтън се завъртя, пристъпи бързо напред и изстреля още два куршума от упор, пак в центъра на лицето. Якият бандит потръпна, отпусна се на коляно, стиснал ръба на бара, после се плъзна на пода и се загърчи.

Барманът се сви ужасено. Мидълтън чу откъм фоайето стъпки и възклицанията на невидими зяпачи и протегна ръка към ръкописа.

— Дай ми го.

Барманът безмълвно се вторачи в него. Харолд насочи пистолета към лицето му.

— Нямам време.

Конрад се поколеба, после пусна смачканата партитура на бара. Лицето му бе наполовина изкривено от ужас, наполовина отчаяно. Мидълтън грабна куфарчето от пода, натъпка вътре мобифона и ръкописа, после тръгна право към тълпата във фоайето, все още стиснал беретата в ръка.

Добре облечената жена, която бе чакала асансьора, мина зад него, хвана го под ръка и го поведе към вратата.

— Не спирай, Хари — прошепна тя. — Не и ако искаш да видиш Шарлот.

[1] Прочут джаз изпълнител (1907–1994 г.). — Б.пр. ↑

[2] Вид оперен речитатив. — Б.пр. ↑

8.

ДЖОН ГИЛСТРАП

Фелисия Камински винаги бе обичала летищата. Когато беше малка, семейството й никога не пътуваше и тя завиждаше на приятелите си, които почиваха на толкова далечни места, че се налагаше да летиш до тях. Влаковете също бяха вълнуващи, но само по летищата имаше хора, които отиваха достатъчно далеч, за да променят живота си. Мечтала за този момент от години, тя най-после щеше да се качи на самолет. И да отлети към Съединените щати. При това в първа класа.

Международно летище „Фиумичино“ гъмжеше от хора, които бързаха във всички посоки. Фелисия Камински, не, Джоана Фелпс, трябваше да запомни новото си име, загледа разсеяно едно семейство. Изнервените родители се опитваха да насочат шестте си деца към опашката пред охраната. Задачата им изглеждаше непосилна. Фелисия откри, че неволно се усмихва.

После си наложи да се съсредоточи. След събитията тази сутрин трябваше да е нащрек. Очевидно беше мишена и ако някой искаше да я нарани, сигурно щеше да успее. Добре беше, че всеки десети човек на летището беше карабинер с автомат през рамо. Мястото не беше особено подходящо да се опитваш да убиеш някого.

Следобедът се развиваше точно както бе предсказал Фауст. Изкъпан и преоблечен, той я изведе от хотела. Отпред ги чакаха два мерцедеса с работещи двигатели. Фауст я вкара в единия, а той се настани на задната седалка на другия. Потеглиха заедно, но после се разделиха. Нейната кола пое надясно, а неговата — наляво. Оттогава не го видя повече.

— Разбрах, че не сте пътували много — каза шофьорът й на приличен полски, с акцент, който тя не успя да определи. — Знаете ли как да действате на летището?

Фелисия не хареса снизходителния му тон, но трябваше да признае невежеството си. Шофьорът, Питър, ако това бе истинското му име, й обясни процеса стъпка по стъпка, от предаването на багажа до минаването през проверката за безопасност и качването на борда. Единствено я изненада фактът, че трябваше да се събуе, за да мине през детекторите за метали. Знаеше за самите детектори, разбира се, но просто не си бе представяла, че ще й се наложи да се събува.

— Ще минете ли заедно с мен през проверката? — попита тя, когато Питър свърши.

— Не, госпожице Фелпс, това не е възможно. Напоследък охраната на летищата е много затегната. Ще потегля веднага след като ви оставя. Ще сте съвсем сама.

— Къде е Фауст?

Питър я погледна в огледалото за обратно виждане.

— Фауст ще е там, където трябва да е в подходящия момент. Важното е да запомните, че не го познавате. Оставете той да се приближи до вас.

— Ще го запомня — отвърна тя.

„Бездруго не бързам да го опозная.“

Пристигнаха на летището три часа преди полета.

Фелисия мина бързо през паспортната проверка, но реши да се позабавлява малко, преди да се отправи към опашката пред металните детектори. Подобаващо за статута й на пътничка от първа класа, Фауст й бе дал триста долара и тя възнамеряваше да похарчи част от тях в кафенето на летището. Намери си маса, която предлагаше чудесна гледка към опашката. Море от хора, застанали рамо до рамо.

Оттатък тълпата се виждаше районът за първа класа — там хората бяха по-малко и по-добре организирани. Тя съсредоточи вниманието си върху тях. Предвиждаше, че това е мястото, където нещата щяха да станат вълнуващи.

Мина доста време и тя си поръча второ еспресо, като се примири с идеята, че няма да заспи цяла нощ. След около четиридесет и пет минути видя това, което очакваше. Фауст най-после се нареди на опашката. В деловия си костюм изглеждаше съвсем на място сред останалите богати пътници.

От петнадесет метра тя загледа как човекът, който бе спасил живота й, свали сакото и събу обувките си. Постави куфарчето си на лентата за рентгеновия апарат, после мина през детектора за метали.

Сърцето на Камински заби лудо при мисълта, че нещо май се е объркало. Вече трябваше да има реакция. Трябваше…

Внезапно запищя аларма и червената лампа над рентгена светна. Шумът и светлината привлякоха вниманието на хората и ги накараха инстинктивно да се отдалечат. Всички, освен карабинерите, разбира се, които се втурнаха натам, за да проверят заплахата.

Фелисия прехапа бузата си, за да потисне доволната си усмивка, която можеше да привлече вниманието на околните към нея, после стана от масата и тръгна към стоянката за таксита пред летището. Първо обаче трябваше да намери чейнджбюро, където да смени доларите за евро. Знаеше, че разполага с време. Фауст щеше да е зает с карабинерите поне един-два часа и тя се надяваше, че дори и по-кратко забавяне ще й осигури достатъчно време да свърши това, което трябваше, и да изчезне.

Междувременно митничарите щяха да преровят багажа на Фауст в търсене на пистолета, който ясно се виждаше на рентгена. И вероятно бързо щяха да намерят източника на тревогата.

Фелисия се зачуди дали някой от тях ще се засмее, когато осъзнаят, че са мобилизирали десетки полицаи, защото някакъв бизнесмен е увил воден пистолет във фолио и го е прибрал в един от джобовете на куфарчето си.

Напусна летището без новите си дрехи. С изключение на тези, които носеше, разбира се. Лъскавият й нов куфар се намираше някъде на летището, вероятно на път към самолета за Ню Йорк. Тя запази парите, но с изключение на тях взе само собствените си вещи — раницата и цигулката.

Накара шофьора на таксито да я остави в началото на Улицата на поляците и му даде щедър бакшиш. Какъв е смисълът да имаш пари, ако не можеш да ги споделиш с другите? Шофьорът й благодари сърдечно и три пъти й предложи да я изчака, докато си свърши работата. Тя категорично отказа и той най-после схвана, че настойчивото й „не“ наистина означава „не“, и потегли.

Фелисия изчака таксито да завие зад ъгъла и тръгна чак тогава. Никога не беше ходила в магазина, който търсеше — „Ла Музика“, но няколко пъти, откак бе пристигнала в Рим, беше пила кафе с Ейб Новаковски, собственика. Господин Ейб и вуйчо й бяха приятели от детинство, живели през няколко къщи един от друг в старата родина. Вуйчо Хенрик бе помолил приятеля си да я наглежда. По време на последната им среща в едно кафене близо до Пантеона, само на петдесетина метра от мястото, където за първи път бе видяла човека на име Фауст, поведението на Ейб бе някак различно. Обичайното му весело настроение явно бе помрачено от нещо.

Тя го попита дали е добре. Ейб се усмихна неубедително.

— Просто остарявам — каза й, замълча за миг и добави: — Тревожа се за теб, Фелисия.

Това беше значи.

— Харесвам си живота, господин Ейб. Разбирам, че се тревожите за мен, но както вече ви казах…

Той махна с ръка и я прекъсна.

— Знам какво ще ми кажеш. Да се престорим, че вече си го направила, и да продължим. Искам да ми обещаеш нещо.

Тя наклони глава и зачака. Когато си имаше работа с поколението на вуйчо си, никога не даваше обещания, преди да чуе за какво става дума.

— Ако ти се случи нещо, ако някога имаш неприятности, искам да дойдеш при мен.

Сега Фелисия си спомни този разговор и се зачуди дали Ейб е знаел нещо. Защо иначе това загадъчно поведение? Беше го попитала.

— Не исках да те плаша — бе отвърнал той. — Когато остарява, човек започва да се тревожи за какво ли не. Но ако някога настъпи време, когато решиш, че си в опасност, или дори ако се чувстваш самотна или гладна, искам да ми обещаеш, че ще дойдеш в магазина. Притеснявам се, че не се грижа за теб както трябва. Не искам да разочаровам скъпия ми Хенрик.

Този разговор се бе състоял само преди две седмици. Сега, докато се изкачваше по хълма, Фелисия се принуди да мисли за музиката. Ако успееше да свърже невроните в мозъка си с хроматичните гами, може би нямаше да остане място за страха й. Нито за непоносимата мъка, причинена от смъртта на вуйчо й.

Забърза. Ускореното темпо й напомни американската музика Блуграс[1], която никога не бе приемала сериозно — гъдулка вместо цигулка — докато не чу запис на Йо Йо Ма[2], изтръгващ от челото си звуци, каквито не бе чувала никога. Звуци, в които се редуваха радост и меланхолия. Беше се опитала да ги пресъздаде на собствената си цигулка, но не успя. Струваше й се, че тези определени елементи от музикално ДНК не могат да бъдат открити в инструмент, на който свири полякиня, получила класическо музикално образование.

Видя табелата на „Ла Музика“ на една пресечка и незабавно й се прииска разходката й да бе по-дълга. След още няколко стъпки може би щеше да намери емоционалната сила, за която копнееше. Силата, от която се нуждаеше, преди да съобщи ужасната новина на този мил човек. Но нямаше начин. Вече бе стигнала до магазина и нямаше причина да не влезе.

Прекрачи прага и й се стори, че се връща сто години в миналото. Тесен, тъмен и дълбок, магазинът напомняше на пещера. Само дето вместо прилепи от тавана висяха десетки цигулки, виоли и чела. Всичките бяха лъскави, сякаш наскоро почистени и лакирани. До лявата стена бяха подредени контрабаси, а на дясната безброй партитури надничаха от дървените рафтове. В задната част на магазина…

Всъщност тя не можеше да види задната част на магазина заради сянката, в която бе потънала.

— Фелисия?

Гласът се чу зад гърба й — от касата в предната част на магазина, която не бе видяла. Тя веднага позна силния акцент на господин Ейб, но все пак се стресна и подскочи.

— Фелисия, какво е станало? — попита той и тръгна към нея толкова бързо, колкото му позволяваха изкривените от артрита крака. — Какво има?

Заля я вълна от емоции.

— Вуйчо Хенрик е мъртъв — прошепна тя. Следващите й думи бяха удавени от риданията й.

Ейб Новаковски заключи магазина — нещо, което не правеше почти никога — и помогна на красивата си млада съотечественичка да изкачи стъпалата до апартамента му на втория етаж. Там й приготви чай и изслуша историята й.

Камински се мразеше, задето си бе изпуснала нервите по този начин, но през следващия час й се струваше, че сълзите й никога няма да спрат. Разбира се, те постепенно изсъхнаха, но тя остана с впечатлението, че господин Ейб би седял с нея толкова, колкото се налага.

— Тези неща отнемат време — каза той.

Беше дребен закръглен човечец с груба кожа и гъста бяла коса, с която гребените не успяваха да се справят. Когато говореше меко като сега, обичайно силният му глас предрезняваше.

— Загубих моята Мария преди шест години и макар понякога да ми се струва, че раната в сърцето ми е заздравяла, има дни, когато болката е така силна и жестока, както в деня на смъртта й. Започнах да си мисля, че болката е доказателство за това колко много съм я обичал.

Чаят беше ужасен — прекалено силен и сладък.

— Знаехте ли, че това може да се случи с вуйчо ми, господин Ейб? — попита тя.

Въпросът май стресна стареца.

— Онзи ден, когато се видяхме на кафе, ме помолихте да ви обещая нещо. Направих го и сега съм тук. Но се чудех…

Гласът й замря, а господин Ейб се вторачи в скута си. Жестът му отговори на въпроса й. Сега й оставаше само да се надява, че старецът няма да оскверни паметта на вуйчо й с някоя прозрачна лъжа, предназначена да предпази чувствата й.

— Имах подобно предчувствие, да — потвърди той. — Вуйчо ти ми се обади малко преди ние с теб да се срещнем. Стори ми се… изнервен. Говореше бързо, сякаш се опитваше да ми предаде съобщение, преди да го прекъснат. Или преди да си промени решението.

Пое си дълбоко дъх, изпусна го бавно и заговори отново:

— Каза, че щял да ми изпрати някакъв пакет, който трябвало да пазя. Прекалено рисковано било да го държи у себе си. Само при мен щял да е наистина в безопасност.

— Пакетът пристигна ли?

Новаковски пренебрегна въпроса й.

— Разбира се, аз се съгласих, но той ми звънна на следващия ден. Този път ми се стори наистина уплашен. Каза, че не бил обмислил нещата достатъчно добре, преди да изпрати колета, и се страхувал хората да не помислят, че го е адресирал до теб. Разбира се, съвсем естествено е хората да смятат всичко, изпратено от Хенрик до Рим, за адресирано до теб. Помоли ме да те наглеждам по-често и да се опитам да разбера дали не си в опасност. Искаше да го направя, без да те разтревожа, разбира се.

— Каква опасност?

Старецът се надигна и пристъпи към печката.

— Преди днешния ден нямаше да мога да ти кажа. Мисля, че сега вече знаем. Още чай, Фелисия?

Тя се ужаси от идеята за още от кошмарно сладката напитка и се опита да прикрие реакцията си с бързо оправдание.

— Изпих безброй кафета днес. Не искам ръцете ми да затреперят още повече.

Новаковски се усмихна с разбиране и се върна до масата.

— Да, казвали са ми, че правя прекалено силен чай. Предполагам, причината е, че рядко каня гости.

— Колетът — напомни му тя. — Получихте ли го?

— Да.

— Какво беше?

Господин Ейб отново сведе очи. Камински осъзна, че го прави, когато е засрамен.

— Скъпият Хенрик ме помоли да не го отварям. Каза, че щял да бъде двойно опакован и ако някога нещо лошо се случело с него, трябвало да сваля само външната опаковка и да се свържа с човека, чието име е на картичката, залепена на вътрешната.

— Но вие все пак го отворихте — отбеляза тя.

— Самотата ражда любопитство и слабост — тъжно отговори той. — Напоследък съм ужасно самотен.

— И какво имаше вътре?

Фелисия намираше срама на стареца за очарователен. Тя самата щеше да съдере опаковката на колета за секунда, ако беше на неговото място. Нямаше причина за срам.

Той се замисли за момент, после стана, изчезна в спалнята си и след минута се върна с дебел смачкан плик.

— Опитах се да го опаковам пак — призна засрамено. — Но се боя, че оплесках работата.

Пликът бе голям, по-подходящ за чертежи, отколкото за писмо. Новаковски го сложи на масата почтително, почти благоговейно. Фелисия протегна ръка към него, но той я спря.

— Моля те — каза старецът. — Позволи ми да го направя аз.

Тя отпусна ръце в скута си.

Новаковски избърса ръцете си със салфетка, после внимателно извади съдържанието на плика.

Купчина листа. Първото й впечатление беше, че са много стари — пожълтели и изписани със старомодна писалка.

— Партитура — каза Фелисия. — И какво?

Новаковски се усмихна конспираторски.

— Много повече от обикновена партитура. — И завъртя листата към нея, за да й даде възможност да огледа съкровището по-добре.

Мили боже! Възможно ли беше? Не можеше да обърка шестнадесетинките и другите музикални знаци, но колкото и екзотични да изглеждаха написани на ръка, очите й бяха привлечени от подписа в горната част на листа. В нейните кръгове нямаше по-прочут подпис.

— Моцарт? — ахна тя.

— Оригинал — усмихна се Новаковски. — Или поне аз мисля така.

Фелисия не знаеше какво да каже.

— Сигурно струва цяло състояние.

— Три състояния — поправи я той. — Смятам, че е безценен. Очевидно е концерт за пиано, но проверих внимателно каталога на Кьохел и го няма там. Мисля, че това е неоткрита досега творба.

Каталогът на Кьохел бе международно признатият опис на многобройните произведения на Моцарт. Ако господин Ейб беше прав, наистина нямаше начин да се пресметне цената на ръкописа.

— Това е великолепно — каза тя. — Но не разбирам защо е уплашило вуйчо Хенрик. Ръкописът е можел да му помогне да осъществи всичките си мечти. Според мен това е откритие, което би мечтал да направи. Защо го е пазил в тайна? И защо го е пратил тук?

— Разумни въпроси — съгласи се старецът. — Но аз имам още по-сериозен въпрос.

Тя изчака търпеливо господин Новаковски да извади изпод ръкописа тънък плик. Видя на него само име, адрес нямаше.

— Кой е този Харолд Мидълтън и как би трябвало да го намерим? — попита Новаковски.

[1] Жанр на кънтри музиката, вдъхновен от музиката на имигрантите от Шотландия и Ирландия, смесена с негърска, най-вече джаз и блус. — Б.пр. ↑

[2] Роден във Франция китайски челист и композитор. — Б.пр. ↑

9.

ДЖОУЗЕФ ФАЙНДЪР

В мига, когато мобифонът й звънна, специален агент М. Т. Коноли изпита лошо предчувствие. Тъкмо се бе качила в асансьора в новата сграда, която подслоняваше офиса на ФБР в Северна Вирджиния, на път към „кабинета“ си — всъщност само малка преградена кабинка, но тя можеше да си я нарича така.

Погледна номера и веднага го позна: обаждането бе от сградата Хувър — дирекцията на ФБР във Вашингтон. Това не беше добре. Оттам идваха само лоши новини. Тя излезе от асансьора, стъпи върху блестящия мраморен под на фоайето и каза в телефона:

— Коноли.

Мъжки глас, леко писклив и прекалено педантичен.

— Обажда се Емет Колмбаш.

Не беше нужно да се представя — Коноли би познала превзетата му дикция навсякъде. Колмбаш беше заместник-директорът на ФБР, надзираващ стотиците агенти, които работеха в офиса във Вашингтон, както и в клона в Манасас, Вирджиния. Тя се бе срещала с Колмбаш няколко пъти, достатъчно, за да разпознае типа му: най-лошия вид подлизурко и бюрократ, усъвършенстван в подмолни интриги. Гърмяща змия в костюм.

Колмбаш нямаше причина да й се обажда. Поне не основателна причина. И защо звънеше от националната дирекция на ФБР, а не от кабинета си на Четвърта улица?

— Да, господине — отговори тя.

Говореше спокойно, но стомахът й се сви. Стоманените врати на асансьора се затвориха пред нея. Двете половинки на гигантски отпечатък от пръст, гравиран на тях, се събраха. Отпечатъкът бе идеята на някакъв правителствен комитет за изкуство и изглеждаше точно такова: изкуство на правителствен комитет.

— Агент Коноли, кой е Йозеф Падло?

Аха!

— Инспектор от полската национална полиция. Работи по тройно убийство във Варшава, което…

— Агент Марион… ако мога да ви наричам така…

— М. Т., господине.

Но той не й обърна внимание и продължи спокойно:

— Нашият пратеник във Варшава тъкмо ми изпрати по имейла писмено искане от полското министерство на правосъдието, което настоява да осигурим незабавен достъп до Съединените щати на този Йозеф Падло. Той твърди, че вие лично сте му гарантирали разрешението. Пратеникът ни е разбираемо раздразнен.

Значи това бе причината за обаждането му. Коноли не беше минала по задължителните канали и някакъв младши бюрократ от ФБР, извадил лошия късмет да го изпратят в американското посолство във Варшава, се бе разстроил.

— Очевидно има някакъв проблем с превода — отговори тя. — Не съм гарантирала нищо на инспектор Падло. Той ни помогна изключително много в случая на летище „Дълес“, в който става дума за убийството на ченге, вероятно дори две ченгета. Тъй като случаят изглежда свързан с неговото тройно убийство, той…

— Изглежда свързан — прекъсна я Колмбаш. — Какво означава това?

Коноли се опита да потисне раздразнението си и обясни накратко:

— Падло успя да идентифицира стрелеца на летище „Дълес“ като сръбски гражданин и военнопрестъпник, който…

— Извинете, агент Коноли — отново я прекъсна той. — Въз основа на какво Падло успя да идентифицира убиеца?

— Записи от охранителните камери на „Дълес“.

— Аха. Значи инспектор Падло е изгледал записите?

Коноли засече.

— Не. Аз ги изгледах. Но Падло идентифицира убиеца по устното ми описание.

— Устното ви описание? — повтори Колмбаш презрително.

— Всъщност… — започна тя, но той я сряза.

— Разбирате ли колко сложен е процесът за предоставянето на достъп до Съединените щати на чуждестранен полицай? Говорим за седмици проучвателна работа и клетвени декларации. А това е нещо, което не можем да приемем небрежно. Трябва да имаме неоспорими доказателства за двойно престъпление.

„Ох, мамка му — помисли Коноли. — Този тип живее и диша благодарение на документите.“

— Господине, ако Падло е прав, трите убийства във Варшава са свързани с престрелката на летище „Дълес“ и имаме неоспорим случай на двойно престъпление.

— Случай, изграден върху устно описание по телефона, агент Коноли? Според мен това не може да ни убеди, че става дума за двойно престъпление. Изглежда ми прекалено недостатъчно. Страхувам се, че няма да успеем да осигурим виза на инспектор Падло.

„Разбира се — помисли си тя. — Ако Йозеф искаше да проникне в страната бързо и лесно, без да му задават въпроси, просто трябваше да се присъедини към Ал Кайда и да се запише в курс за пилоти. Тогава щяхме да го пуснем в страната без проблеми.“

Реши обаче, че не е разумно да споделя мнението си с Колмбаш, и вместо това каза:

— Значи ако разполагаме с неоспорима идентификация на убиеца, която свързва убийствата във Варшава с престрелката на летище „Дълес“, за вас няма да е проблем да пуснете Падло в страната?

— Но не разполагаме с такава, нали? — ледено запита Колмбаш.

— Не, господине. Не още.

— Благодаря ви, агент… Марион.

— М. Т. — поправи го тя.

Но той вече беше затворил.

Коноли се наричаше М. Т. още от тринадесетгодишна. Винаги бе мразила името, с което бе кръстена — Марион. Баща й също беше Марион и гордо заявяваше, че това било истинското име на Джон Уейн. В Гълфпорт, Мисисипи, където баща й работеше почасово като заместник-шериф на област Харисън, Джон Уейн бе не по-малко почитан от Христос. Всъщност за някои хора бе още по-велик от него.

Но за нея Марион беше име, подходящо за библиотекарка или съпруга от телевизионна комедия, а тя не си представяше себе си в нито една от двете роли. Беше мъжкарана и се гордееше с това. В седми клас дори бе набила училищния грубиян, задето си бе позволил да нарече сладкия й по-малък брат Уейн „педал“.

Коноли настояваше да я наричат с инициалите й, което й звучеше по-сурово и различно от женствените глезотии. Може би дори леко загадъчно.

През годините се бе научила да се гримира и бе развила чудесна фигура. Тренировките й започваха в пет всяка сутрин и продължаваха поне час. Когато искаше да изглежда съблазнителна, нямаше проблем. Знаеше, че когато облече прилепналата червена рокля, привлича възхитени мъжки погледи безотказно.

В работата си обаче прикриваше женствеността си с всички сили. ФБР все още беше мъжки клуб и тя бе убедена, че момчетата те приемат много по-сериозно, ако не възбуждаш желанията им.

Също като човека, който седеше пред нея сега. Казваше се Брус Ардсли и беше видео анализатор в отдела по анализиране на образи и записи. Главната лаборатория на ФБР се намираше във Вашингтон, но наскоро бяха създали клон тук заради изискванията към Бюрото след единадесети септември.

Ардсли носеше очила с авиаторски рамки, имаше мазна коса и дълги бакенбарди, излезли от мода още в края на седемдесетте. Беше прочут с опитите си да сваля всички агентки и секретарки. Но се бе отказал от номерата си поне пред нея преди доста време и сега се разбираха чудесно.

Кабинетът му в мазето на новата сграда бе не по-голям от килер, претъпкан с метални рафтове, отрупани с монитори и контролни компютри. На едната стена бе окачен плакат с мъж, който тичаше нагоре по стъпалата на стадион. Над него бе изписана думата „постоянство“. В краката му имаше друг надпис: „Работата се върши не чрез гигантска стъпка, а много малки стъпки“.

Коноли му подаде два диска и каза:

— Този с етикет „Дълес“ е от летището.

— Хитро.

Тя се ухили.

— На другия има снимки от Варшава.

Както й бе обещал, Падло й прати по имейла снимките на бандитите на Ругова. Единият бе Драган Стефанович. Според Падло той бе стрелецът от летище „Дълес“, който се бе опитал да убие Харолд Мидълтън. Стефанович бе служил под командата на Агим Ругова, което го правеше в най-лекия случай военнопрестъпник. Падло й бе казал, че след войната Стефанович станал наемник и се покрил.

— Надявам се, че са с кристален образ. — Ардсли се подсмихна.

— Съмнявам се — отвърна тя.

— Е, ще направя всичко възможно — обеща той. — Поне записите от камерата на „Дълес“ трябва да са добри. Летищните власти изсипаха страхотни суми за охранителна техника преди две-три години. Купиха скъпи камери „Некстива 2600“ с широк обхват и вграден аналитичен софтуер.

— Превод, моля — каза Коноли.

— Софтуерът за лицево разпознаване все още е скапан и образите са неясни, но сега поне всички могат да се чувстват добре, тъй като харчим много пари за борбата с терористите.

— И каква работа ни върши това?

Ардсли посочи металните рафтове и мониторите.

— След като Бюрото осъзна колко е смотана системата за разпознаване, бяха принудени да похарчат още пари за играчки, с които момчетата като мен да се забавляват. Помниш ли Суперкупата?

Коноли изстена. През 2001 година ФБР беше сложило страхотна наблюдателна система на Суперкупата в Тампа, за да оглежда лицата на всички, преминали през бариерите, и да ги сравнява с образите на известни терористи. Американският съюз за граждански права побесня — това стана преди единадесети септември, когато хората още се вслушваха в АСГП, но планът бездруго се провали. Бюрото залови само няколко типа, които продаваха нелегално билети, и това беше всичко.

— Искаш да кажеш, че технологията сега не е по-добра?

— А, по-добра е — отговори Ардсли. — Е, малко по-добра.

Мобифонът на Коноли иззвъня. Тя се извини и излезе в коридора.

— Коноли.

— Здрасти, М. Т. Обажда се Таня Джаксън от техническо обслужване.

— Наистина сте бързи — зарадва се Коноли. — Имаш ли нещо за мен?

Беше се обадила в отдела за техническо обслужване и ги бе помолила да проследят мобифона на Мидълтън, за да разберат къде се намира в момента. Повечето клетъчни телефони съдържаха чипове за глобално позициониране, които даваха възможност за определяне на местоположението в радиус стотина метра. Стига телефонът да бе включен и да предаваше сигнал, разбира се.

— Ами… не точно — отвърна Джаксън. — Има процедурен проблем.

— Процедурен проблем?

— Виж, М. Т. — каза Таня с извинение в гласа, — знаеш, че вече нямаме право да следим използващите мобифони без съдебно нареждане.

— Така ли? — невинно попита Коноли.

Разбира се, знаеше за новите разпоредби. Сега се налагаше да се снабдиш със съдебно нареждане, за да накараш телефонната компания да разкрие местонахождението на един от клетъчните си телефони. А за да получиш съдебното нареждане, трябваше да докажеш, че в момента се извършва престъпление или че вече е извършено.

Но Джаксън й беше правила услуги. Беше откривала мобифони, избягвайки бюрократичните спънки. Защо внезапно се бе разтревожила за тях?

— Таня — каза Коноли, — какво става?

Джаксън не отговори.

— Притискат те, нали?

Кратко мълчание, после Джаксън каза:

— Пет минути след като ти ми се обади, ми звънна човек, който заема висок пост в Бюрото. И ми напомни, че извършвам престъпление, ако се опитам да открия местонахождението на мобифон без съдебно нареждане. Мога да отида в затвора заради това.

— Съжалявам, че те поставих в такова положение — извини се Коноли.

— Просто исках да разбереш.

— Таня — каза Коноли, — случайно този високопоставен човек да беше Емет Колмбаш?

— Аз… не мога да отговоря на този въпрос — отвърна Джаксън.

Нямаше и нужда да отговаря.

— Имаш късмет — каза Ардсли ухилено.

— Драган Стефанович е стрелецът?

Той кимна.

— Доколко си сигурен?

— Деветдесет и седем процента вероятност за точна идентификация.

— Брус, това е чудесно.

„Ще ти се наложи да преглътнеш това, Колмбаш!“

— Вероятността на другия е по-ниска обаче.

— Кой друг?

— Може би седемдесет и осем процента.

— За кой друг говориш?

Ардсли се завъртя на стола си, затрака по клавиатурата и на плоския екран се появи образ. Беше снимка от близък план на тъмнокос мъж на около четиридесет години, облечен със скъп тъмен делови костюм. Чертите му бяха славянски.

— Къде е направена снимката?

— Охранителна камера пред мъжката тоалетна в терминал Д на летище „Дълес“.

— Кой е това? — попита тя.

— Найджъл Седжуик.

— Кой?

Ардсли натисна друг клавиш и втора снимка се появи на екрана до първата.

— Британски бизнесмен. От Бромсгроув, Устършир. Това е в Англия. Или поне така твърди паспортът му. Пристигнал във Вашингтон, за да купи някои неща за бизнеса си. Занимава се с продажба на джакузи.

— Изглежда, снимката е направена при паспортната проверка — отбеляза Коноли.

Ардсли се завъртя, сви скромно рамене и се усмихна.

— Точно така.

— Как се снабди с нея?

— Проникнах в компютъра на Националната сигурност. Е, не действах точно като хакер. Просто използвах задна врата към базата данни на митницата.

— И кой е този тип всъщност?

На екрана се появи трети образ. Коноли незабавно разпозна снимката като една от изпратените й от Падло снимки на бандитите на Агим Ругова.

— Вукашин — каза тя.

— Влязъл е в страната снощи. Полет на „Бритиш Еъруейс“ от Париж. С британски паспорт.

Коноли кимна.

— Предполагам, че министерството на националната сигурност не разполага със софтуер за лицево разпознаване. Иначе щяха да го спрат.

— О, имат си софтуер, повярвай ми — възрази Ардсли. — Освен това този тип е в списъците им за наблюдение.

— Може софтуерът им да не е толкова добър като нашия.

— Или някой, който е знаел кой е Вукашин, просто го е пуснал в страната.

— Няма логика. — Коноли се замисли.

— Много от действията на Националната сигурност не са логични — отбеляза Ардсли.

— Какво намекваш? Според теб, знаят кой е Вукашин, но въпреки това е допуснат в страната?

— Да — потвърди Ардсли. — Точно така си мисля. Но аз съм само видео анализатор, така че какво разбирам от тези неща?

— Господи…

— Позволи ми да те попитам нещо — каза Ардсли.

— Давай.

— Някога ще излезеш ли да пийнеш с мен?

— Не се предаваш, а? — усмихна се тя.

Той посочи мотивационния плакат на стената и каза:

— Постоянство.

И се усмихна свенливо.

Коноли тръгна към кабинката си и отдалеч видя, че на стола й седи някакъв мъж. Друг стоеше прав до него.

Мъжът на стола беше Емет Колмбаш. Онзи до него бе висок и слаб, с оредяваща коса и очила с рогови рамки. Коноли нямаше представа кой е.

Той я забеляза, промърмори нещо и Колмбаш бавно се завъртя.

— Агент Коноли — каза Колмбаш, като се надигна.

— Позволете ми да ви представя Ричард Чеймбърс от министерството на националната сигурност.

Тя се здрависа с мъжа с очилата. Ръката му беше студена и отпусната.

— Дик Чеймбърс — представи се той.

— М. Т. Коноли.

— Дик е районният директор на Национална сигурност — обади се Колмбаш.

— Приятно ми е да се запознаем — каза Коноли с безизразно лице, сякаш никога не бе чувала за него.

Но всъщност бе чувала много. Биографията му беше почти клише: Йейл, офицерска академия, Държавният департамент. Беше работил в някои от най-ужасните места по света. След единадесети септември бе отишъл в министерството на националната сигурност, твърдо решен да не позволи на никой терорист да се появи във Вашингтон или Вирджиния. Чеймбърс не бе особено популярен във ФБР — неприятна физиономия и безкрайно високо самочувствие — но бе човек, готов да загаси пожар, до който никой друг не иска да се доближи. И не се колебаеше да рискува собствената си кожа. Намесата му в този случай накара Коноли да настръхне.

— Някой ще ми обясни ли какво става? — попита тя.

— Можем да поговорим в залата за конференции — отвърна Колмбаш.

— Агент Коноли — каза Чеймбърс, щом отидоха там, — изглежда, имаме проблем с комуникацията. Надявам се да го изгладим лично.

Беше седнал начело на махагоновата маса, за да подчертае мястото си в йерархията.

— Какъв проблем с комуникацията? — попита тя.

— Агент Коноли — намеси се Колмбаш, — случилото се на летище „Дълес“ попада в юрисдикцията на вирджинската полиция. Мисля, вече ви обясних, че ситуацията там не засяга Бюрото.

Разбира се, не беше казвал нищо подобно, а сега просто искаше да се покаже пред човека от министерството. Но Коноли знаеше, че не е разумно да спори с него.

— Всъщност — каза тя и вдигна диска, който й бе дал Брус Ардсли, — мисля, че Бюрото определено е засегнато. Нашият софтуер за лицево разпознаване идентифицира двама сръбски военнопрестъпници, които са проникнали в страната нелегално. Единият е използвал фалшив британски паспорт под името…

— Защо се опитвате да откриете Харолд Мидълтън? — прекъсна я Чеймбърс, като взе диска от ръката й.

— Защото е свидетел — отговори тя. — В международен случай. Става дума за три убийства във Варшава и още едно, вероятно вече две…

— Не бях ли абсолютно ясен? — намеси се Колмбаш. Лицето му беше зачервено от гняв.

Човекът от министерството сложи ръка на рамото му, за да го накара да замълчи. После каза меко:

— Агент Коноли. Досието на Харолд Мидълтън има син печат.

Тя се вторачи в него, после кимна. Синият печат означаваше, че дадено досие е било запечатано по причини, свързани с националната сигурност. Част от военното досие на Мидълтън бе обозначена като поверителна, достъпна само с парола. Това означаваше ниво дори над строго секретното.

— Защо? — все пак попита тя.

Колмбаш се намръщи и не отговори. Човекът от министерството каза:

— Ще ви обясня на прост език, за да ме разберете. Това е над ранга ви, агент Коноли.

— Искате да кажете, че ми отнемате случая? — извика тя възмутено.

— Не, агент Коноли — отвърна Чеймбърс. — Искам да кажа, че няма случай.

10.

ДЖИМ ФУСИЛИ

Леонора Тесла излезе от жълтото такси на оживения северозападен ъгъл на Шесто авеню и Тридесет и пета улица и бързо влезе в „Мейсис“. Излезе оттам с късо подстригана коса с щръкнали нагоре кичури, черна блуза с висока яка, черен панталон и ниски черни обувки. Тоалетът й бе пълна противоположност на този отпреди двадесет и четири часа, когато бе убила Гюнтер Шмит. Новата чанта от черна кожа на рамото й съдържаше ново бельо и това, което бе останало от момента, когато бе насочила джипа с трупа на Шмит към хиените в долината: слънчевите й очила, пари в брой, кредитни карти и паспорт, папката й за документи и най-ценната й вещ, айпода, подарен й от Харолд Мидълтън.

Обади се в „Наблюдател на човешките права“ от обществен телефон на Хералд Скуеър. Служителката, която вдигна телефона, й каза, че Вал Броко не е на работа. Бил болен от грип и съобщението му гласяло, че възнамерявал да прекара в леглото още един ден. Тесла реши да не си оставя името и поиска номера на мобифона му — успокояваше се с мисълта, че силно развитото чувство за предпазливост на Броко може да му послужи добре. Дано да беше права. За да намерят Мидълтън, се бяха опитали да я убият, бяха изпратили свой човек чак в Намибия. Несъмнено имаха поне един агент във Вашингтон, където живееха Мидълтън и Броко.

От фоайето на Медисън Скуеър Гардън опита да се свърже с Жан-Марк Леспас в Паркууд, Северна Каролина. Съобщиха й, че господин Леспас вече не работел в „Технология по поискване“, компанията, която бе основал. Секретарката нелюбезно добави, че не разполагала с адреса или телефона му. Разбира се, последният негов номер, който Тесла знаеше, вече не бе активен.

Леонора плати в брой за еднопосочен билет до Юниън Стейшън във Вашингтон, макар да планираше да слезе в Делауеър. Погледна таблото за заминаващите влакове и видя, че разполага с достатъчно време да изтича до будката за вестници и да си купи предплатен мобифон и местни и международни вестници за двучасовия път до Уилмингтън.

Докато си прибираше рестото, вдигна очи. На висок рафт над щандовете с батерии и фотоапарати за еднократна употреба стоеше телевизор, който предаваше неясен запис от престрелка на летище „Дълес“. „Двама полицаи са убити“ — гласеше надписът под записа.

— Харолд — прошепна тя неволно.

Вторачи се в безмълвното предаване. Надписът съобщи, че стрелецът още не бил намерен.

По някаква причина тя прие това като потвърждение, че Харолд е още жив. Зачуди се дали същото може да се каже за Леспас и Броко.

Дванадесет часа преди този момент Харолд Мидълтън излезе от хотел „Сейнт Риджис“. Садистката Елеана Соберски го държеше под ръка, притиснала в ребрата му пистолет „Застава 25“. Изглеждаха типична за квартала двойка: разрошен мъж на средна възраст с делови костюм и куфарче в ръка и скъпо платена проститутка, излъчваща студена недостъпност. Само дето се отдалечаваха от четиризвездния хотел, вместо да влизат в него за „свалка“, която струваше петстотин долара.

Мидълтън се ослуша за сирени — уплашеният барман несъмнено бе повикал полицията, която на свой ред щеше да уведоми ФБР. Зачуди се дали ще бъде спасен от хората, които се опитваше да избегне.

— Къде… — започна той.

Дулото се заби в ребрата му.

— Фарагът Скуеър — отговори Соберски. — Статуята. Шарлот е там.

Мидълтън се препъна, но тя го задържа изправен.

— Куфарчето — каза той.

— Да, куфарчето — повтори Соберски. — Разбира се, куфарчето. Но то не е достатъчно.

Мидълтън се огледа. Улица беше безлюдна. По това време на вечерта в Ню Йорк, Чикаго, Сан Франциско, Краков и Варшава десетки хора щяха да се наслаждават на нощния въздух, докато вървят към любимия си бар или клуб. Във Вашингтон човек можеше да чуе само безрадостното скърцане на обувките на стражите пред Белия дом и парк „Лафайет“.

— Какво имаш предвид с това „не е достатъчно“? — попита Мидълтън, когато завиха на север по Шестнадесета улица.

— За мен това е просто хартия.

— Дъщеря ми…

— Разбира се, че ще размениш Шопен за дъщеря си. Но какво друго?

Застанаха на ъгъла на Кънектикът Авеню и изчакаха няколкото таксита, които отиваха на изток. Мидълтън си пое дъх и най-после чу воя на сирени. Идваше от много по-далеч, отколкото се бе надявал, но се приближаваше.

— Няма нищо друго — каза той.

Изтощението замъгляваше мислите му. Хората, които бе застрелял в бара, искаха да се сдобият с ръкописа на Шопен, нали?

— Полковник Мидълтън — отвърна тя със сух смях, — хайде да не бъдем глупави.

— Но аз не знам какво искате.

Тя отново го мушна с пистолета.

— Тогава да обсъдим това, което искаш ти. Шарлот и внука ти.

Светлината на светофара се смени и Соберски го поведе напред.

— Каквото искате — каза той, когато стигнаха до жълтата линия.

— Къде е Фауст?

Един мерцедес се приближи и блокира пътя им.

— Фауст?

— Ние знаем за отношенията ти с Фауст — каза Соберски.

— Ние? Кои…

Преди Соберски да успее да реагира, шофьорът на мерцедеса протегна ръка през отворения прозорец и стреля.

Куршумът се заби в лицето й, размаза носа й и излетя от темето й. Червена мъгла изпълни въздуха над Мидълтън. Соберски падна, пистолетът се изплъзна от ръката й.

— Остави го, Хари.

Сирените завиха по-наблизо. Мидълтън се облещи невярващо срещу зет си, който го гледаше напрегнато иззад волана на мерцедеса на бившата му съпруга.

— Остави го и се качвай. Побързай, Хари.

След секунда Джак Перес завъртя волана и профуча през кръстовището. Мина на жълто пред университетска болница „Джордж Вашингтон“ и се устреми към шосе 66 още преди ченгетата да реагират на стрелбата на Кънектикът Авеню.

— Чарли? — попита Мидълтън и намести куфарчето в скута си.

— В безопасност е — отговори Перес и зави наляво.

— Силвия?

— Не, Хари. Добраха се до Силвия.

— Къде…

— Къщата при езерото, Хари. Чарли е в къщата при езерото.

Мидълтън избърса лицето си и се вторачи в окървавената си длан.

— Преди да стигнем там, Хари, трябва да ми кажеш какво става.

— Опитват се да ме убият — измърмори Мидълтън.

— Опитват се, но не си мъртъв — отвърна Перес. — Силвия, двама души в бара, две ченгета на летище „Дълес“…

— Трима души във Варшава — добави Мидълтън.

— И сега проститутката.

— Тя не беше…

— Това са девет убити, а ти си още жив.

— Джак, слушай.

Перес вдигна ръка от волана и безмълвно накара тъст си да млъкне.

— Тъкмо заличих дългогодишния си труд да променя репутацията на семейството си заради теб, Хари.

Мидълтън замълча. Знаеше, че през шестдесетте години семейството на Перес е било свързано с мафиотското семейство Дженовезе, но военното разузнаване твърдеше, че младият Джак е напълно чист. Мидълтън никога не бе споменал за проверката на Перес пред дъщеря си.

— И в замяна на това — продължи Перес — трябва да ми обясниш в какво си се забъркал.

— Тук има ръкопис на Шопен — отговори Мидълтън, като потупа куфарчето. — Смятан е за част от съкровището, скрито от нацистите в една църква в Косово.

— Смятан е?

— Фалшив е. Това не е почеркът на Шопен. Бил е сгъван, мачкан…

— И все пак някой вярва, че струва девет живота?

Мидълтън си спомни труповете, разпръснати из „Света София“, и отчаяните викове на умиращото момиче.

„Зелена риза, зелена риза… моля.“

— Много повече от девет, Джак.

Вече пътуваха по магистралата. Перес отби в най-лявото платно и ускори до сто и двадесет.

— Затова те уверявам, Джак, че ти и Чарли трябва да продължите да мислите, че бях в Краков да удостоверя автентичността…

— На ръкопис, който някой друг експерт би разпознал като фалшификат. И внезапно ти, който си проверявал партитури на Бах, Хендел, Вагнер…

— Моцарт — добави Мидълтън.

— … си се подлъгал по очевиден фалшификат.

— Джак, опитвам се да кажа, че…

— И когато Чарли е на път да роди, ти заминаваш за Полша. Това не е типично за теб, Хари.

Мидълтън се загледа в тополите и кленовете, покрай които летяха. После попита:

— Ще изхвърлиш ли питона?

Джак шофираше, притиснал оръжието си — „Питон 357“ — до волана.

— Не, по дяволите. Не и докато не ми кажеш истината.

Мидълтън въздъхна.

— По-добре да не я узнаваш, Джак.

— Защо? — попита Перес и хвърли поглед в огледалото за обратно виждане. — Мислиш, че положението може да се влоши още повече?

Макар и закоравяла от вродения цинизъм и суровия живот на улична музикантка, деветнадесетгодишната Фелисия Камински бе прекалено млада, за да разбере, че усещането за справедливост и оптимизъм, предизвикано от неочакван успех, е илюзия, не по-надеждна от обещание за целувка. Все още възбудена от кофеина и вида на арестувания от летищната охрана Фауст, от магазина на господин Ейб тя се отправи към едно интернет кафе близо до Колизеума. Според нея това действие бе друго доказателство за хитростта й: беше изчезнала от Виа деле Ботеге и не бе отишла до Пантеона или на север до фонтан „Треви“, места, които Фауст бе оглеждал, нито се върна в дома си в Сан Джовани. Започваше да й се струва, че води таен и целенасочен живот в памет на вуйчо си.

Още в първата минута пред компютъра научи, че Харолд Мидълтън преподава „Музикални шедьоври“ в Американския университет във Вашингтон.

А той се намираше на шестдесет километра от адреса в Балтимор, където трябваше да е новият й дом според Фауст.

В 6:45 имаше полет от „Фиумичино“ през Франкфурт — пристигаше във Вашингтон в 12:45. Тя можеше да размени билета за първа класа с билет за втора и да й останат достатъчно пари, за да вземе такси до университета. Дори ако професор Мидълтън не беше в кабинета си, тя можеше да го докара там. Думите „аз съм племенницата на Хенрик Жединяк“ щяха да приковат вниманието му.

Прекара нощта в евтин мотел, изпълнена с решителност, но се чувстваше гола без цигулката си.

Използва паспорта на Джоана Фелпс, който й бе дал Фауст, и отиде с билета си на гишето на „Алиталия“. Младата жена зад гишето й се усмихна конспираторски, когато Фелисия й обясни, че не искала да лети в компанията на перверзното старче, което й купило билета. Жената дори й обясни откъде да вземе багажа си, който бе свален от вчерашния полет.

Оправданието й свърши работа и със служителите от багажното отделение и тя се върна горе при гишето на „Луфтханза“, където даде почти хиляда и четиристотин евро за нов билет. Превърна останалите евро в долари, като плати кошмарна комисиона.

След три часа самолетът се понесе към Германия. И чудо на чудесата, когато излетяха от Франкфурт, двете седалки до нея останаха празни. Тя си събу обувките, грабна едно одеяло и се изтегна удобно. Последните й мисли бяха молитва към господ да накара Мидълтън да й обясни всичко и предчувствие как щеше да открие, че вуйчо й е загинал в защита на изкуството и културата под формата на непозната творба на Моцарт.

Заспа дълбоко.

Сънуваше музика, цигулка с великолепни струни, завръщането си в Щатите, баща си, който не се бе появявал в сънищата й от години, и огромните сгради в Чикаго, когато усети как някой я бута по крака. Отвори очи и се ококори невярващо.

— Това ли търсиш?

Фауст държеше големия плик, който бе видяла в магазина на господин Ейб. Несъмнено ръкописът на Моцарт бе в него.

Тя се надигна на лакти и за своя собствена изненада заговори на италиански.

— Che cosa avete fatto con l’anziano?[1]

Фауст седна до нея и подпря брадичката си с пръст.

— Дъртият Новаковски е добре — отговори й на английски. — И може да продължи да е добре.

Фелисия се вторачи в него. Със синия си раиран костюм, бяла риза и светлосиня вратовръзка той изглеждаше елегантен. Спокойно приглади дългата си черна коса и каза:

— Имаш късмет, че не те убиха снощи.

— Не беше късмет — възрази тя.

— Е, скри се от мен, което ти помогна да се скриеш и от тях.

— Кажи ми какво става.

Фауст се огледа. Стюардесите бяха в задната част на самолета и приготвяха количката с напитки.

— Помисли, Джоана — каза той. — Твоят господин Ейб е жив. А също и ти. Аз държа ръкописа на Моцарт, който вуйчо ти искаше да предпази. Като знаеш всичко това, как можеш да вярваш, че аз съм врагът?

— Не говори повече — отвърна тя, седна и кръстоса крака. — Нито дума.

— С ръкописа на Моцарт в ръка ще дойда с теб да се срещнем с Харолд Мидълтън — каза той. — Той е последният човек, видял вуйчо ти жив. С изключение на убиеца, разбира се.

— Знаеш кой е убил вуйчо ми?

Фауст се изправи и й протегна ръка.

— Разбира се — отговори на полски. — Предателят Вукашин. Най-низкото същество на света. Срам е, че вуйчо ти трябваше да умре от неговите ръце.

— Къде е той?

— Вукашин ли? Несъмнено на не повече от километър от полковник Мидълтън.

Количката с напитките затрополи по пътеката и Фауст добави:

— Ела, Джоана. В първа класа сервират шампанско. И баварско синьо сирене с ръжени хлебчета. И това е само преди да поднесат обяда. Сигурен съм, че ефектът от доматената салата и бишкотите, които яде снощи, отдавна е преминал.

Камински, не, Фелпс, се надигна и обу износените си обувки.

Кръвта от прерязаното гърло на Броко вече бе засъхнала по очуканата му кухненска маса, а трупът му се бе вкочанил. Странно, но само лявата му ръка бе вързана зад гърба му. Дясната висеше отпуснато, пръстите й почти докосваха омазания с кръв и урина под. Тесла видя репортерския бележник на масата. Това означаваше, че убиецът е накарал Броко да напише нещо, преди да умре. А за да успеят да го накарат да напише нещо, означаваше, че е бил измъчван, преди да го убият.

Убиецът очевидно бе записал и гласа му — как иначе мъртвец можеше да звънне в службата си и да съобщи, че е болен? Хитро. Осигуряваше на престъпника известно време.

Но какво бе искал от Броко да напише? Шмит бе задал важен въпрос на Тесла: къде е Харолд Мидълтън? Броко можеше да е дал четири бързи отговора: истинското местонахождение на Харолд, фалшиво, лъжа, че не знае — както бе постъпила самата тя, — или отказ да отговори. Всички отговори, освен първия биха довели до нарастваща болка и ако Броко не бе знаел къде се намира бившият му шеф, вероятно го бяха принудили поне да разсъждава по въпроса.

Леонора огледа бившия си колега. Главата му бе отметната назад, а очите му — широко отворени и празни. Тя си припомни честността му, неудобството му с жените, страстта му към класическата музика на осемнадесети век и вярата му в силата на свободната преса.

Надникна в устата му и видя, че езикът му е отрязан. Това обясняваше засъхналата кръв по устните и брадичката му, както и онова, което бе написал в бележника.

Отиде до мивката, взе кърпа за чинии и я занесе до стария жълт телефон на стената. Набра 911, даде им адреса на Броко, после пусна слушалката и кърпата.

Обърна се към вратата и видя, че Броко е монтирал пет резета. Вехтата му торба, която висеше на бравата, бе празна.

Суперпредпазливият Броко бе пуснал убиеца да влезе. Убиецът бе откраднал лаптопа му.

Броко познаваше убиеца, а имейл адресите, съхранени в лаптопа му, не бяха достатъчни.

Тесла забърза надолу по стълбите и излезе навън. Разстроена от бруталното убийство на Броко и зачудена къде ли е Харолд, тя за миг изостави бдителността си и се понесе към летището бързо, сякаш закъсняваше за полета. После се метна на влака към Юниън Стейшън — билетът бе купен с кредитната карта на жена, която работеше като статистка в Театро Констанци в Рим. Сега, когато се забърза да хване автобуса на Джорджия Авеню, внезапно си припомни прекрасния следобед, който бе прекарала с Харолд в къщата му на езеро Ана. Ако беше от жените, които се изчервяваха лесно, щеше да стане като домат.

„Езеро Ана“, каза си тя, без да осъзнава, че не е видяла човека в стария очукан ситроен срещу кооперацията на Броко. Мъжът носеше черна плетена шапка върху бръснатата си глава. Шапката скриваше черно-зелена татуировка на вале пика.

Когато Леонора се метна в автобуса и той потегли, мъжът сгъна ножа, с който бе почиствал ноктите си, и го последва със ситроена.

Когато след тридесет и три минути жената в черно излезе от агенцията за коли под наем на Юниън Стейшън с тъмносиня кола и с тъмни очила на носа, той я чакаше все така търпеливо.

Нямаше какво друго да направят. Нямаха избор. Перес паркира встрани от къщата и Мидълтън слезе уморено от колата.

— Хари, никакви лампи — каза Джак.

— Шарлот спи?

— Хари…

Не, разбира се, че не. Чарли бе пратила мъжа си в „Шотландия“, за да го спаси. Ако не беше бременна, тя също щеше да дойде.

Перес извади пистолета.

Влязоха предпазливо в тъмната къща. Перес изчезна нагоре към спалните, а Мидълтън остави куфарчето си и тръгна през кухнята към всекидневната.

През прозореца видя силуета на дъщеря си на терасата. Беше се отпуснала на един плетен стол.

— Чарли — прошепна той, после повтори името й по-високо.

Тя не реагира. Мидълтън извика на Джак и се втурна навън.

В скута на Чарли лежеше верният му браунинг. Под плетения стол имаше локвичка кръв. Мидълтън обезумя от ужас.

— О, господи — изстена Перес, щом видя жена си. — Чарли! Чарли, събуди се!

В този момент Мидълтън осъзна, че дъщеря му е загубила бебето, и изпита леко облекчение — когато видя кръвта, си помисли, че са стигнали и до нея, както до Хенрик Жединяк, Силвия и останалите. Перес коленичи до жена си и възкликна:

— Трябва да…

— Да, веднага отиваме в болница.

И сега Шарлот Перес се съвземаше в болница „Марта Джеферсън“. Самостоятелна стая, системи и монитори — и съпругът й до нея, полузаспал на стола, с пистолета в джоба на сакото си.

Слънчеви лъчи нахлуваха през прозорците. Върховете на дърветата се полюляваха от лекия ветрец.

Харолд Мидълтън имаше чувството, че се крият пред очите на всички.

Джак Перес изпитваше същото.

[1] Какво направи със стареца? (ит.). — Б.пр. ↑

11.

ПИТЪР ШПИГЕЛМАН

Фелисия Камински се настани на огромното канапе, разположено пред прозореца, който изпълваше цялата стена на апартамента на последния етаж на хотел „Харбър Корт“. Пухкавите копринени възглавници едва не я погълнаха. Далеч долу светлините на пристанището в Балтимор проблясваха в бяло и жълто. Големи яхти се поклащаха в черната вода. Дали в проблясващите светлини имаше някакъв сигнал или шифър, предназначен за нея? Дори да беше така, тя бе прекалено изморена, за да го дешифрира.

Всъщност беше повече от изморена. Беше напълно скапана, изтощена от страх и от полета, от смяната на часовите зони и шампанското, което се лееше изобилно в първа класа.

Фауст я караше да пие почти насила, поднасяше й чаша след чаша с усмивката на Чеширския котарак. След първата бутилка дойде втора, но усмихнатият господин Фауст изглеждаше абсолютно незасегнат от алкохола.

Камински затвори очи, но все още виждаше белите му зъби и тъмните студени очи, все още чуваше мелодичния му глас на италиански, френски, полски, немски, а после на английски, докато говореше с администратора на хотела. В думите му се криеше печална усмивка. Без да поглежда натам, Фелисия знаеше, че администраторът, облечен в безукорен тъмносин костюм, се усмихва в отговор и кима. През целия път господин Фауст бе поздравяван с усмивки, кимане и дискретни поклони — в самолета, в чакалнята на първа класа във Франкфурт, докато чакаха полета си за Щатите, от човека, който ги посрещна на летище „Дълес“, прибра багажа им и ги откара с лъскаво черно бмв до Балтимор. Сякаш всички го познаваха и той бе най-старият им и скъп приятел. Господин Фауст, който се усмихваше, пиеше шампанско и говореше много езици, но не даваше отговори на нито един от тях.

Фелисия въздъхна и се отпусна на възглавниците. Главата й се въртеше, а пристанищните светлини й намигаха, макар очите й да бяха затворени. Веднъж беше пушила опиум с онова момче от Тунис… как му беше името? Момчето, което свиреше на китара близо до замък „Сант Анджело“. Тогава главата й се бе завъртяла по същия начин. Тревогите й избледняха и се превърнаха в далечни светлини.

На вратата се почука рязко и тя подскочи. Разтърка очи и седна. Видя как Фауст отвори. Влезе нисък мускулест тип с джинси и черно кожено яке. Косата му беше посивяла и късо подстригана. Той поздрави Фауст на италиански, после погледна гостенката му и мина на друг език. Какъвто и да беше, звучеше грубо. Определено беше от славянските езици, но Фелисия нямаше представа кой точно. Фауст изслуша влезлия, кимна и си погледна часовника. Каза нещо, което прозвуча като заповед. Якият тип кимна и си тръгна.

Фауст я погледна и каза:

— Ново пътешествие.

Тя едва успя да проговори.

— Какво? Сега? По това време?

Отново леката усмивка.

— Нямаме време за почивка, Фелисия, но няма да отсъстваме дълго. Ако искаш първо да се изкъпеш, ще те изчакам.

Фелисия изтощено разтърка лице.

— Не. Писна ми да ме влачиш насам-натам. Вече приключих с това.

Дори в собствените й уши гласът й прозвуча съвсем детински, но не й пукаше. Тя се вторачи във Фауст, който се бе облегнал небрежно на вратата. Костюмът му нямаше нито една гънка, а косата му бе идеално вчесана, сякаш бе излязъл от страниците на модно списание.

Той поклати глава.

— Не можеш да останеш тук сама, Фелисия.

Тя побесня.

— Не? Защо не?

— Не е безопасно.

— Мога да се грижа за себе си.

— Да, видях колко добре го правиш още в Рим.

— Майната ти! — изруга тя. — Нямам нужда от гувернантка.

— Значи си малко кораво гаменче, а?

— Достатъчно кораво — отвърна тя през зъби. — Не съм израснала на места като това, където ти прислужват и те глезят.

Усмивката му се разшири.

— Да не мислиш, че аз съм израснал тук?

— Да кажем, че тук изглеждаш на мястото си.

Той се засмя.

— Човек не познава истинската романтика на улицата, докато не я преживее в Буенос Айрес, заклещен между монтонеросите[1] и момчетата от 601 батальон[2]. Очарователни типове и много по-самоотвержени от средния римски бандит.

Камински започна да масажира слепоочията си с надеждата да накара мозъка си да заработи. Буенос Айрес? Монтонероси? Какви бяха пък тези, по дяволите? Беше чела нещо за Мръсната война, но не можеше да си спомни какво.

— Значи си живял трудно, а сега си се измъкнал от тинята. Страхотен успех.

— Нещо такова.

— Браво на теб. Спечелил си си всичко това! Няма значение, че си крадец, шпионин или терорист, който тормози старци и отвлича момичета от римските улици.

— Казах ти, Фелисия, твоят приятел Ейб е добре, а аз не съм шпионин. Въобще нямам отношение към политиката. Ако трябва да опиша професията си, бих казал, че съм брокер. Събирам купувачи с продавачи и получавам възнаграждение за това. Скромно възнаграждение, като се има предвид трудът ми.

— Купувачи и продавачи на какво?

Фауст сви рамене.

— На това-онова.

— Като откраднати музикални ръкописи?

— Ръкописът е заключен в гардероба, Фелисия. Собствените ми музикални предпочитания клонят повече към Синатра, отколкото към Моцарт.

— Ако не е музика, какво тогава? Наркотици? Оръжия? Каквото и да е, сигурна съм, че семейството ти се гордее с теб.

Камински усети светкавичната промяна. Стори й се, че въздухът около нея стана по-плътен и тежък. Усмивката на господин Фауст се изпари, тъмните му очи я пронизаха заплашително. Гневът и неподчинението й се стопиха, заменени от задушаващ страх. Този път почукването на вратата й донесе облекчение.

Беше същият як тип, който погледна Фауст нервно. Фауст му каза нещо — тя не разбра какво — и излезе. Мускулестият се обърна към нея и каза дрезгаво:

— Ела.

Фелисия дори не помисли да се възпротиви.

Фауст не беше излъгал за пътуването. Беше съвсем кратко и го прекараха в голямото бмв по нощните улици. Камински търсеше с поглед знаци и забележителности: Лайт Стрийт, Ийст Ломбард, голям стадион вляво, окъпан в светлина и застлан с яркозелена трева, после по-тесни улици и стари тухлени сгради. След десет минути спряха пред една от тях.

Висока четири етажа и доста широка, сградата й заприлича на склад или стара фабрика. Да, точно фабрика, разбра Фелисия, когато прочете лъскавата месингова табелка до модерния стъклен вход: „Фабрика за корабни платна — 1888“. Точно над табелката имаше друга с адреса: „Фримонт Авеню 121“.

„У дома“, помисли тя. Гневът й се завърна, когато последва Фауст вътре.

Голи тухли и ковано желязо разказваха за промишленото минало на сградата, а останалата част от фоайето — лъскав месинг, мрамор и рисувани стъкла — демонстрираше сегашното й превъплъщение в луксозна кооперация. Фауст я поведе към асансьора. Слязоха на четвъртия етаж и тръгнаха по боядисан в светлосиво коридор. Спряха пред черната врата в дъното и Фауст почука два пъти. После извади ключ от джоба на сакото си, отключи и влезе. И се закова на място.

Камински видя жилавия брадат мъж, насочил глок към гърдите на Фауст, чак когато се блъсна в похитителя си. Ахна и стисна ръката на Фауст.

Брадатият обаче се усмихна на Фауст и той отговори на усмивката му и спокойно попита:

— Какво става, Начо?

— Нищо, шефе — отвърна мъжът и прибра глока в кобура на кръста си. — На западния фронт всичко е спокойно. Можеш да се увериш лично.

Фауст нежно свали ръката на Фелисия от лакътя си и последва Начо до прозореца. Камински въздъхна и се огледа. Големият апартамент беше с тухлени стени, високи тавани, оголени греди и тръби, лъскаво дюшеме и оскъдна мебелировка: маса за карти, няколко сгъваеми стола, мъждива лампа и тежки бели завеси на прозорците. Имаше обаче много техническо оборудване: три лаптопа, няколко камери, два големи бинокъла, монтирани на триножници и насочени към тесни пролуки в завесите.

— Кога беше последната доставка? — попита Фауст и се наведе над единия.

— Следобед. Минути преди пет часа.

— Знаеш ли какво беше?

Начо погледна Фелисия и мина на испански. Тя се опита да разбере какво казва, но той говореше прекалено бързо, а и обясненията звучаха като научни, може би химически термини. Камински бавно се приближи до другия бинокъл. На мъжете, изглежда, не им пукаше. Тя надникна през бинокъла.

Светът навън бе обагрен в зелено, включително и една ниска дълга тухлена сграда, която изглеждаше съвсем близко. Беше с много прозорци, всичките с капаци, и изглеждаше изоставена. В центъра й имаше товарна рампа.

Начо дръпна завесите и образите потъмняха. Той погледна Фелисия и й кимна към стола в ъгъла. Тя седна и отново се опита да се вслуша в разговора. Сега не звучеше толкова технически. Фауст питаше нещо за някого. Дали той знаел… Какво дали знаел? Хорарио. Дали това беше „орарио“, което означаваше разписание или график? И кой беше този „той“?

Изглежда, и Начо не беше сигурен. Сви рамене, отиде до двойната врата на голям вграден гардероб и сложи ръце на дръжките.

— Може да извадиш повече късмет от мен, шефе — каза на английски и отвори вратата широко.

Камински изпищя.

Мъжът на пода в килера се вторачи в нея. Беше вързан с жица, а на устата му бе залепена промишлена лепенка. На голата му татуирана с вале пика глава имаше кървяща резка. Начо допря пръст до устните си и кимна на Фелисия да мълчи.

Тя нямаше представа колко време е минало, докато се съвземе от шока, но когато това най-после стана, видя Фауст да коленичи до татуирания. Сложи почти нежно ръка на рамото му и заговори тихо в ухото му. После свали лепенката от устата му. Устните на мъжа бяха сцепени и той плачеше. И говореше настойчиво и уплашено на английски.

— Не! Не седмици! Дни. Въпрос на дни. Може и по-малко.

Фауст нагласи лепенката на устата му и го потупа по гърба. После отстъпи назад и затвори вратата на гардероба. Начо го погледна и се усмихна.

— Все още се придържаме към правилния подход.

Фауст също се усмихна за миг.

— Обади ми се, ако има някаква активност. — После се обърна към Фелисия. — Връщаме се в хотела.

Тя се надигна и го последва. Тъкмо преди да излязат в коридора, го докосна по ръката и прошепна:

— Какво ще стане с него? С мъжа в килера?

— Начо ще има грижата — отговори Фауст. — Да вървим, трябва да направим план за вечеря.

Джак Перес се събуди с пистолет в ръка. В болничната стая цареше почти пълна тъмнина. Единствената светлина идваше от оранжевите бутони за повикване на стената, зелените числа на монитора за кръвно налягане и розовия отблясък от уличните лампи през завесите на прозореца. Тишината също бе почти пълна. Чуваше се само спокойното дишане на жена му, тихото бръмчене на климатика и електронното звънене на някакъв предупредителен звънец. Подходящо за два през нощта.

Но нещо го бе събудило от лекия му сън. Излизането на тъст му? Някой в коридора?

Перес разтърка очи, надигна се от креслото и безмълвно прекоси стаята. Хвана бравата с лявата си ръка, а дясната, стиснала пистолета, отпусна надолу. Пое си дъх и открехна вратата.

Мидълтън беше в коридора с гръб към него и говореше тихо с мъж и жена. Мъжът беше висок и бледен, небръснат. Очите му се стрелкаха бдително във всички посоки. Жената беше висока, загоряла и широкоплещеста. Тъмната й коса бе късо подстригана. Перес не издаде и звук, но Мидълтън някак си усети присъствието му.

— Ела и се запознай със старите ми приятели, Джак — каза той, без да се обръща.

Перес прибра пистолета в джоба си и затвори вратата на стаята.

— Това са Жан-Марк Леспас и Леонора Тесла, бивши мои колеги. Нора, Жан, това е зет ми, Джак Перес.

Леспас кимна на Перес, а Тесла му протегна дружелюбно ръка.

— Хари ни разказа за случилото се, господин Перес. Ужасно съжалявам за онова, което сте преживели със съпругата ви. Тя ще се оправи, нали?

— Загубила е много кръв, но лекарите твърдят, че ще се съвземе. А дали ще се оправи напълно, е друг въпрос. Не знам дали някой от двама ни ще се оправи напълно в близко бъдеще.

Тесла кимна съчувствено, а Мидълтън каза:

— Нора и Жан-Марк също са преживели много през последните два дни. Някакъв тип едва не убил Нора в Намибия, а Жан-Марк успял да избегне отвличане в Чапъл Хил.

— Господи, Хари, и всичко това заради…

— Така смятаме — отговори Мидълтън. — Мъжът, който нападнал Нора, търсел мен.

— Не останах достатъчно дълго, за да разбера какво искаха онези клоуни на паркинга — добави Леспас с дрезгав шепот. — Но говореха на сръбски и бяха въоръжени с онези скапани застави.

— И всичко това заради оня шибан ръкопис? — учуди се Перес.

Тесла и Леспас се размърдаха нервно. Мидълтън не отговори.

— За бога, Хари… — започна Перес, поклати глава и погледна Тесла. — Как успяхте да ни откриете?

— И двамата видяхме репортажите за проблемите на Хари на летище „Дълес“ и знаехме, че той бяга. Предположихме, че може да се покрие в къщата до езерото.

— Там се натъкнах на Нора — добави Леспас.

— И едва не ми пръсна главата.

— Видяхме кръвта и си помислихме най-лошото — продължи Леспас. — Започнахме да проверяваме по болниците и така ви намерихме.

Перес се обърна към тъст си.

— Не е било прекалено трудно. А типовете, които са по петите ви, които и да са те, изглеждат непреклонни. Колко време ще мине, преди и те да се озоват тук?

Мидълтън понечи да отговори, но в този момент се появи дежурната сестра.

— Вие и тъст ви можете да останете, господин Перес, но приятелите ви могат да идват само в часовете за свиждане.

Мидълтън се възползва от предоставената възможност.

— Права сте, извинете. Ще изпратя приятелите ни навън, а Джак ще остане при Чарли.

Хвана Тесла под ръка и поведе двамата към асансьора. Джак Перес остана да скърца безпомощно със зъби в тъмния коридор.

Навън бе топло и задушно. Паркингът на болницата бе почти празен. Жан-Марк Леспас запали цигара, дръпна силно и издуха облак дим в нощното небе.

Хари си спомни последния път, когато бе видял Леспас и Вал Броко. Кошмарно горещ ден на летище „Кениата“ в Найроби. Припомни си и сбогуването си с Леонора Тесла. То се състоя след последната му среща с двамата мъже, а и мястото бе много по-приятно — хотел в алжирски стил на Лазурния бряг, — но сбогуването с нея бе още по-тежко.

„Намеса на неочаквани събития…“

Леонора го погледна и бързо отмести очи. Думите й се сториха по-лесни.

— Семейството ти няма представа? — попита тя.

— Не. Никога не съм им разказвал. Не мислех, че ще ми се наложи да го направя. Вярвах, че мога да ги предпазя от… от всичко това.

Тя инстинктивно стисна ръката му и бързо я пусна.

— Не си виновен, Хари, но зет ти е прав. За нас не беше трудно да те открием. Няма да е трудно и за всеки друг, който те търси. Тук не е безопасно.

— Достатъчно безопасно е за известно време — достатъчно дълго, за да обмисля нещата. Онази Соберски, ме пита за Фауст. Мислеше, че имам нещо общо с него.

— Разбирам, Хари, но ти казах, че Елеана Соберски е садистка и абсолютна лъжкиня — отвърна Тесла.

— Трябва да приемеш, че всичко казано от нея е било предназначено да те подведе и манипулира. Фауст е нашият фантом и тя го знаеше. Какъв по-добър начин да привлече вниманието ти от това да спомене името му?

— Не й се налагаше да привлича вниманието ми, Нора. Беше притиснала пистолет в ребрата ми.

Леспас издуха поредната струя дим и каза:

— Соберски е възнамерявала да те разпитва, Хари. Искала е да те изкара от равновесие и да те притесни. Тя…

Преди Леспас да довърши мисълта си, мобифонът на Мидълтън иззвъня. Той го извади от джоба си, отвори го, но чу само статичен шум. После се обади далечен глас, старчески и на лош английски.

— Полковник Мидълтън? Казвам се Ейбрахам Новаковски. Обаждам се от Рим, за да ви предам съобщение от Фелисия Камински, племенницата на Хенрик Жединяк. Спешно съобщение.

Мидълтън слуша напрегнато няколко минути, после каза:

— Чао, господин Ейб. Милион благодарности.

Затвори телефона и въздъхна тежко. Тесла и Леспас го гледаха с любопитство.

— Говорим за вълка, а той в кошарата — каза Хари.

— Фауст. В страната е. Близо до нас, в Балтимор. Притежава нещо, което Хенрик Жединяк пазеше за мен. Племенницата на Жединяк също е с него.

— В Балтимор? Какво, по дяволите, прави в Балтимор? — попита Леспас.

— Не знам. Племенницата на Жединяк успяла да звънне на семеен приятел в Рим. Той ми се обади. От думите на племенницата стигнал до извода, че Фауст провежда някаква операция, но момичето било прекъснато след минута.

— Казала ли е къде в Балтимор е Фауст? — попита Тесла.

— Но, но споменала къде тя и Фауст ще бъдат утре. По-точно довечера. Някакво място, наречено „Съдът на Кали“ на Темза Стрийт. Щели да вечерят там. Само двамата. Мисля си, че и ние можем да се присъединим към тях.

Тесла и Леспас се вторачиха в Мидълтън. Леонора поклати глава.

— Да се присъединим към тях? Не говориш сериозно, Хари. Само трима сме.

— Имаме нужда от подкрепления за нещо подобно, полковник — каза Леспас. — Освен ако не искаш бърза престрелка и край.

— Това е привлекателно, но не е разумно — възрази Мидълтън. — Не, трябва да поговорим с този тип. Надълго и широко. Така че ще повикаме подкрепления.

Отвори телефона си и прегледа списъка с връзките си. Спря се на инициалите Е. К. и набра номера. Телефонът звънна веднъж. Гласът в ухото на Мидълтън каза:

— Крайно време беше да се обадиш, Хари. Но предполагам, че си прекалено зает напоследък.

— Имам нужда от екип, Емет — отвърна Мидълтън.

— В Балтимор.

— Разбира се, Хари. А какво ще кажеш за това, от което аз имам нужда?

— Можем да поговорим и за това, след като уредим работата в Балтимор.

— Не, трябва да поговорим веднага, мамка му. Напоследък хората, които се сблъскват с теб, имат ужасно лош късмет, Хари. Имаме трупове на летище „Дълес“, в центъра на града на Шестнадесета улица и двама задници с фалшиви карти от ФБР в бар. Добре, разбирам, става дума за самозащита. Но все пак трябва да отговориш на няколко въпроса. И не можем да попречим на местните момчета да те приберат, ако те открият. Господи, още в самото начало трябваше да ни кажеш какво става.

— Я отгатни, Емет. Някой забрави да ми изпрати график. Не знаех какво става. И все още не знам.

— Дори и така да е, трябва да поговорим.

— Няма време, Емет. Батерията ми е почти изчерпана.

— Не се тревожи, Хари, можем да си поговорим за това над чаша кафе. Да речем след пет минути в болничното кафене.

Мидълтън се огледа. В слушалката, Колмбаш се засмя.

— Вляво — каза той. — На отсрещната страна на улицата.

Мидълтън се взря в тъмнината. Два фара му намигнаха два пъти. Емет Колмбаш още се смееше.

— Сметана и две бучки захар за мен, Хари.

В апартамента си в хотел „Харбър Корт“ мъжът, познат като Фауст, отговори на приглушеното звънене на мобифона си. Гласът от другата страна беше далечен и старчески. Фауст се вслуша внимателно. На устните му заигра доволна усмивка.

— Чудесна работа, господин Ейб — каза той.

После остави телефона и погледна към по-малката от двете спални. Лъч светлина падаше върху двойното легло и осветяваше бледото лице и русата коса на Камински.

— Очарователно — промърмори Фауст.

[1] Движението „Монтонеро“ — лява партизанска групировка в Аржентина по времето на Перон. — Б.пр. ↑

[2] Специална служба на военното разузнаване в Аржентина, активна по време на Мръсната война и операция „Кондор“. — Б.пр. ↑

12.

РАЛФ ПЕЗУЛО

Нещо в квартал „Фелс Пойнт“ в Балтимор развали настроението на Харолд Мидълтън. Вероятно бе свързано със спомени от побоя в бар „Конят, на който дойде“, станал причина да го изритат от Уест Пойнт. Или пък с белега на лявото му слепоочие, оставен от удар с високо столче.

„Това шибано място промени живота ми“, помисли си той, докато крачеше в мъглата, увиснала като лош късмет над Темза Стрийт в Балтимор.

Помятането на Чарли, жестоката смърт на бившата му съпруга, Силвия, хаосът и разрухата, които го преследваха след срещата в Краков, щяха да бъдат поправени тази вечер. Той щеше да влезе в ролята на свети Георги и да съсече змея като в красивата рисунка на Рафаело, от която се възхищаваше, макар Фауст с извратеното си чувство за хумор да бе избрал „Съдът на Кали“. Мидълтън се подсмихна. Кали беше индуската богиня на унищожението, нали?

Огледа се в мъглата и си заповяда да се съсредоточи. Силите срещу него бяха мрачни и зли.

В миниатюрната слушалка в ухото му гласът на Леонора Тесла каза:

— Мишената е вътре. Сам.

„Това е странно“, помисли си Мидълтън, докато вървеше по същите павета, на които го бяха изхвърлили като боклук преди много години.

— Камински не е ли с него?

— Казах ти, сам е.

„Да, каза ми.“ Той изпъна рамене и влезе в ресторанта. Посрещачка със студени сини очи и фалшива усмивка го спря до вратата.

— Имате ли резервация?

— Имам среща с един човек. Около тридесет и пет годишен, дълга тъмна коса, зализана назад, висок. Тъкмо трябва да е дошъл…

— Да, дойде. Да.

Внезапно смутена, тя успя да се усмихне и да се намръщи едновременно.

— Той каза, че щял да вечеря сам.

— Не и тази вечер, скъпа.

Ботушите му за езда отекнаха по ореховия паркет покрай сепарето, в което седяха Тесла и Леспас заедно с агент от ФБР и още един тип с неопределена длъжност, чиято работа ставаше по-ясна, ако човек знаеше телефона му в Пентагона.

Навън, в контролен ван, седяха още някои изтъкнати личности: Емет Колмбаш и Ричард Чеймбърс от министерството на националната сигурност.

Старши служители като тях обикновено не участваха в наблюдения, но Фауст бе особен случай, а престрелките толкова тревожни, че и двете отговорни за проследяването на чуждестранни заплахи в границите на САЩ служби искаха директно участие. Мидълтън познаваше Колмбаш. Той може да беше безгръбначен тип, но това не притесняваше Хари. То всъщност само го улесняваше да получи от ФБР онова, което искаше. Що се отнася до Дик Чеймбърс, районният директор нямаше личен интерес към Фауст. Политиката на Балканите не го вълнуваше. Беше посетил района по време на конфликтите, бе преценил, че подчинените му могат да се справят с работата, и бе потеглил към Близкия изток, където виждаше повече заплахи за САЩ, за което бе прав, разбира се.

Но присъствието на Чеймбърс можеше да бъде обяснено съвсем просто. Министерството на националната сигурност, измислило системата с различни цветове за различните нива на заплаха и натоварено със защитата на границите, се бе изложило страхотно — съсредоточено върху хора, чиито фамилни имена започваха с Ал, бе пуснало Вукашин, прочут военнопрестъпник, и незнаен брой от хората му да проникнат в страната с фалшиви документи.

А това не бе лоша новина за Мидълтън, тъй като означаваше, че Чеймбърс ще иска да защити репутацията си и би могъл да окаже безценна помощ. Хари бе убеден, че е време да нанесе решителния удар и да матира противника си.

Забеляза гъстите черни вежди над „Рейсинг Форм“[1], спря, опря куфарчето си на масата и поздрави с плътен глас:

— Добър вечер, Фауст.

Сърцето му биеше ускорено, дланите му бяха овлажнели. Човекът, когото бе издирвал в продължение на години, сега седеше срещу него. Изглеждаше по-дребен, отколкото Мидълтън си го бе представял, макар да знаеше физическите данни на военнопрестъпника по-добре и от собствените си.

— Готов съм да заложа десет към едно на Специалитета на Пати в осмото надбягване — каза Фауст. — Здравей, полковник Харолд Мидълтън.

Мургавият мъж с несиметрична усмивка вдигна глава за миг, после щракна с пръсти на нервния келнер с бухнала руса коса.

— Чаша за приятеля ми. — После се обърна към Мидълтън. — Надявам се, нямаш нищо против божолето.

Американецът се усмихна на опита на противника си за психическо въздействие.

— Пипнах те, Фауст — каза той и седна. — Можем да приключим с театъра.

Фауст сгъна вестника и прикова черните си очи в Хари.

Дълго време той живял е у клетник безумен някой,

кого вечно са терзали зли несрети и печали,

който в песните си вечно — теглилото го обрече

един припев да повтаря — теглилото го обрече,

един припев — Нивга вече.[2]

— Осъждам хората, които си играят с живота на другите.

— Аз също.

— Свършено е.

— Да се надяваме, че не е, полковник — отвърна Фауст и задъвка с удоволствие. — Има нещо, за което така и не ти благодарих. Името ми.

— Името ти?

— То беше твое създание. Вярвам, че си открил някакви важни документи, скрити в екземпляр от шедьовъра на Гьоте, и си ме кръстил на героя му.

— Мислиш, че Фауст е бил герой?

— Добре, главно действащо лице тогава — усмихна се Фауст и вдигна чашата си. — Да пием за сделките с дявола.

Мидълтън не докосна чашата си. Впериха очи един в друг. Мидълтън копнееше да се протегне и да извие врата на по-младия мъж. Фауст заговори спокойно:

— Великият Едгар Алан По умрял в болница „Чърч“, която се намира наблизо. Само няколко души тъгували за него. Горкият беден гений бил погребан в неотбелязан гроб. Последните му думи били: „Господи, помогни на душата ми!“.

— Май се идентифицираш с него.

Фауст поклати глава.

— Мисля, че ти повече приличаш на него. Прокълнат да обикаля земята като скитника евреин. Да върви по пътеките на живота, преследван от демони. Да използва волята си, за да превърне страданията си в изкуство.

Мидълтън изпи виното си и удари с юмрук по масата.

— Ти си престъпник! Злодей! Все още сънувам закланите деца в Косово и Рачак.

Фауст се засмя, което усили гнева на Мидълтън още повече, после вдигна ръка.

— Спокойно, приятелю. Защо вие, американците, винаги приемате, че всичко е или бяло, или черно?

— Защото е така.

— Ами зебрата тогава каква е?

— Може и да не си натиснал спусъка лично, но подкрепяше човека, който го направи.

— Ругова беше свиня. Мир на пра…

— Надявам се, че се пържи в ада.

— Беше полезен.

Мидълтън размаха пръст към противника си.

— Вониш на вина.

— Харесваш ми, полковник. Имам нужда от теб. Затова трябва да ти попреча да продължиш да уронваш собствения си интелект.

Преди Мидълтън да успее да отговори, Фауст щракна отново на келнера, който се плъзна към тях по излъскания паркет.

— Гостът ми ще опита октопода за начало, а за мен — салата с праскови и карамелизирани орехи. И за двамата „Бронзини“[3]. Без сол.

Фауст вдигна чашата си.

— За началото на партньорството ни! Успех!

— За какво говориш, по дяволите?

— Десетки хиляди, може би стотици хиляди хора разчитат на нас, но не го знаят.

— Любители на музиката? — мрачно попита Мидълтън.

— Знам много неща за теб, полковник. Проучих те внимателно. Ти си човек, непреклонно преследващ това, което смята за достойна цел. Надявам се, ще ме извиниш, ако ти кажа, че целите ти досега бяха погрешни.

Салатата и октоподът пристигнаха. Бяха поръсени с пресен черен пипер.

— Готов съм да се обзаложа на цената на това ядене, че до края на вечерта вече ще работим заедно — каза Фауст.

Мидълтън кимна, че приема облога.

От малкия кабинет в ъгъла на ухаещата на лимон и риба кухня на „Съдът на Кали“ М. Т. Коноли слушаше напрегнато разговора между двамата мъже на масата, която се намираше на петдесетина метра от нея.

Колмбаш. На негово разположение бяха стотици агенти от Бюрото, но все пак, с нетипична за него смелост, той бе подкарал към болница „Марта Джеферсън“ самичък, без да знае, че Коноли е зад него. Сега, часове по-късно, Колмбаш, придружен от Дик Чеймбърс, я бе довел до Мидълтън. И до Фауст, който в момента разказваше за баща си.

Коноли слушаше внимателно. Микрофонът беше под кошничката за хляб на масата на Фауст.

— Покани за танц с леко кимване — каза Фауст. — Пламенно ухажване…

Мобифонът й звънна и тя трепна, протегна ръка и бързо го откачи от колана си.

— Коноли слуша.

— Здрасти, сладурче.

Тя тръгна към ъгъла, далеч от любопитните погледи на кухненския персонал.

— Падло — прошепна нежно. — Къде си?

— Sono a Roma — отговори той на италиански със силен акцент. — Някой иска да ти каже „здрасти“.

— Йозеф, чакай…

— А, между другото, английският му е… Всъщност е кръгла нула.

Коноли въздъхна. Разговорът между Фауст и Мидълтън продължаваше в другото й ухо.

— Buona sera, Signora Connoly — нервно каза старчески глас. — Il mio nome e Abe Nowakowski. Posso aiutarlo con il vostro commercio.[4]

— Съжалявам… commercio? Не разби…

— Бизнес — преведе Падло. — Работата ти. Предполагам, че тя все още е откриването на Мидълтън, нали?

— Добрах се до Мидълтън — каза тя. — И до Фауст.

— Те са заедно? — попита Падло.

— Заедно са и преговарят.

Новаковски, който бе живял в страх от момента, когато бе видял ръкописа на Моцарт, каза:

— Къде е Фелисия?

Гласът му трепереше.

— Младо момиче — обясни инспекторът на Коноли. — Фелисия Камински. Племенницата на Жединяк.

Той си припомни снимката й и започна да я описва.

— Не е тук — отвърна Коноли.

— Харбър Корт — каза старецът.

Падло повтори името на хотела.

„Не сега“, помисли Коноли, когато затвори телефона.

В ресторанта Фауст каза:

— Баща ми бил сравнително възрастен, когато се оженил за майка ми. Запознали се в един от онези клубове за танго, които в Буенос Айрес наричаме „милангас“. Издраскана плоча на Карлос Гардел, изкусителни погледи, изпълнени с желание. Покани за танц с леко кимване. Пламенното ухажване започнало с въртене под кристалните полилеи. Още преди да си проговорят, на баща ми му се сторило, че правят любов.

— Какво общо има баща ти с всичко това?

— Като млад, баща ми бил химик в Полша. Майка ми му напомняла за първата му съпруга, циганката, която загинала в Европа по време на войната.

— Заедно с милиони други хора. Ако не бяхме спрели оня луд, сега всички щяхме да говорим немски.

— Той наричаше майка ми Йоланта — теменужена пъпка. Беше сантиментален човек. Срещнал първата си съпруга, когато продавала теменужки на един площад във Варшава.

— Не разбирам какво…

— Полковник, при всичките си пътувания или проучвания за правителството, някога чувал ли си за Проект 93?

— Мисля, че не съм.

— Запознат ли си с работата на Герхард Шрадер?

— Не.

— Немски химик, експериментирал с химически агенти. Той изобретил табуна, който отначало бил използван за убиване на вредни насекоми, а после усъвършенстван като смъртоносно оръжие против хората. Нацистите произвели дванадесет хиляди тона табун в таен завод в Полша. Заводът „Хокверк“.

Фауст бръкна в куфарчето до краката си и извади копие от документ от Нюрнбергския процес.

— Баща ми работел в Хокверк. Името му е четвъртото в този списък.

— Казимир Римут?

— Забележи звездичката, която те отпраща към бележката под линия. Може да ти е трудно да я разчетеш, затова ще ти я цитирам: „Това лице е оправдано поради предоставената от него информация относно експерименти, провеждани върху хора“.

— И какво означава това?

— Съвсем просто е. Баща ми чул, че някои от химичните агенти, върху които работел и смятал, че ще бъдат използвани за изтребване на плъхове и други гризачи, били изпробвани върху хора. На 14 октомври 1944 година доктор Йозеф Менгеле изкарал приблизително пет хиляди цигани от концлагера до Ораниенберг и ги извозил с камиони до горист район близо до Рудна, Полша. Там били напръскани със зарин. След часове всички мъже, жени и деца умрели.

— Това не е ли същият газ, който използваха при нападението в метрото в Токио?

— Сектата Аум. Да.

Фауст посочи куфарчето си.

— Притежавам официалния доклад, но ще ти спестя подробностите. Достатъчно е да се каже, че резултатите били зловещи. Когато слухове за това събитие стигнали до баща ми, той отначало не им повярвал. Бил от онези хора, които се опитват да се изолират от грозотата в света около тях. Слушал Вивалди, играел си със стенни часовници с кукувички, печал сладкиши и се трогвал до сълзи от малки деца. Не бил като нас, полковник. И все пак, когато осъзнал ужаса на случващото се, се задействал.

— Тоест станал герой — отбеляза Мидълтън.

— Да, станал герой. И пример за мен. Няма да навлизам в подробности относно извършеното от него. Ще ти кажа само, че намерил начин да предаде на Съюзниците данни за програмата с химически оръжия в „Хокверк“, позната като Проект 93, което им помогнало да бомбардират завода, преди да нанесе още щети.

— Слава богу.

Келнерът поднесе рибата, която ухаеше леко на портокалов цвят под фината кафеникава коричка.

— Да, слава богу — повтори Фауст, опита рибата и кимна, че е великолепна. — Маниаците били спрени. Но злите хора си имат начини да преоткриват най-ужасяващите неща.

Мидълтън кимна и каза:

— Да, вярвам, че злото е активна сила в света.

Фауст се наведе към него и почти прошепна:

— А ние с теб ще го спрем.

— Как? — объркано попита Мидълтън.

Част от него искаше да повярва на Фауст, другата обаче бе настроена скептично.

— Все още не разбирам каква връзка има всичко това с нас?

— Има връзка, полковник, и тя е, че в някои от партитурите, които намерихте в „Света София“ в колекция „Чарториски“, не става дума за музика. Приятелят ти, Хенрик Жединяк, се канеше да ти го съобщи. И заради това бе убит.

— Защо?

— Защото в музикалните ноти са шифрирани формули за голям брой нервнопаралитични газове, разработени в „Хокверк“ и много пъти по-смъртоносни от зарина и табуна. Най-силният е познат като VX. Учените го наричат най-отровното синтетично съединение, известно на човечеството.

— Ако това е вярно…

— Несъмнено е вярно! Ще ти предоставя документите, които подкрепят това твърдение — прекъсна го Фауст. — Предполагам, че ти самият ще провериш историята внимателно.

— Разбира се.

— Часовникът тиктака, полковник. Не разполагаме с много време.

— Защо?

— Не мисля, че се налага да ти обяснявам коя формула е шифрирана в ръкописа на Шопен.

— VX.

— Точно така.

Мислите на Мидълтън за миг се върнаха към всичко, което се бе случило, откакто бе видял ръкописа в Прищина.

Фауст си отчупи залък хляб.

— Вукашин трябва да бъде спрян!

— Вълка е зад всичко това?

Мидълтън си помисли за бившата си съпруга, убита жестоко, и за Чарли, която още бе в опасност.

— Да. Планът му е ужасяващ. Невероятно жесток.

— Но Ругова… Какво бе негово място във всичко това?

— Понякога човек не разполага с лукса да си избира съюзниците. Когато научих за съществуването на ръкописите, наех Ругова да ми помогне. Той не беше особено надежден, но аз бях отчаян. А сега съм още по-отчаян.

Вукашин знаеше, че сега е сам. Сам сред пет полицейски коли, девет униформени полицаи и вероятно два пъти повече цивилни ченгета, пристигнали в болница „Марта Джеферсън“. Някой бе проявил хитрост и бе съобщил на местната полиция, че Мидълтън, издирван заради убийството на двама полицаи на летище „Дълес“, бил забелязан в болницата и скоро щял да се върне там. И в момента Шарлот Мидълтън-Перес бе защитена по-добре и от президента. Нямаше да се превърне в следващата жертва на Вукашин. Лоша работа. Щеше да му се наложи да привлече Мидълтън по някакъв друг начин.

И трябваше да го направи. Анджей, последният му надежден агент в Щатите, не се свърза с него, след като бе проследил бившата Доброволка Тесла от къщата при езерото до един господ знае къде. Вукашин беше сигурен, че убиецът с бръснатата глава, малоумно татуирана с вале пика, е станал храна за прасетата в някое село. Соберски също се бе провалила — бяха й пръснали черепа насред улицата, при това почти до Белия дом. За момент той се зачуди какви ли са били последните думи на садистката.

Докато се оттегляше в гората зад болницата, си каза, че пък тъкмо с тежката работа идва цялата слава. Десетки хиляди мъртви американци, а заслугата щеше да е само негова.

Оставаше му една последна задача.

Хотел „Харбър Корт“ се намираше само на двеста и тридесет километра на север. Дори при най-предпазливо шофиране щеше да стигне там за четири часа.

Усмихна се при мисълта какво ще се случи, след като пристигне.

[1] Вестник за конни състезания и коне. — Б.пр. ↑

[2] Превод: Елин Пелин. — Б.пр. ↑

[3] Вид средиземноморска риба. — Б.пр. ↑

[4] Добър вечер, госпожо Конъли. Аз съм Ейб Новаковски. Мога да ви помогна с вашето начинание. — Б.пр. ↑

13.

ЛАЙЗА СКОТОЛАЙН

Чарли Мидълтън-Перес бе потънала в странното състояние между сън и пробуждане. Тревоги подръпваха ръба на съзнанието й, като хлапе, увиснало на полата на майка си. На някакво неясно ниво знаеше, че лежи в болнична стая, че съпругът й спи на стола до нея, а лекарите са й дали приспивателни, за да й помогнат да се възстанови. Откъм коридора се чуваше лекото тракане на количка по лъснатия под и приглушени разговори. Чарли не се интересуваше достатъчно от тях, за да подслушва. Оставаше си в наркотичния пашкул, изолирана от ужасите с помощта на фармацевтичната промишленост.

За съжаление, ефектът на успокоителните отслабваше. Бездруго никакво лекарство не можеше да премахне страховете й завинаги. Толкова много неща се бяха случили почти наведнъж. Тя си припомни зловещите сцени. Някой се опита да я убие. Бяха убили майка й. Чарли си я представи мъртва на пода, красивите й черти изкривени от ужас, а под главата й видя потъмняващата локва кръв, която се просмукваше в дъбовото дюшеме.

Размърда се нервно в леглото и си представи как баща й бяга, за да си спаси живота. А съпругът й бе рискувал всичко, за да спаси и двамата.

Но имаше един живот, който не успя да спаси. Чу тих стон и осъзна, че се е изтръгнал от собствените й устни. Събуждаше се, макар да не бе сигурна, че иска да го направи. Почти будна, усети празнота. Истинска празнота, в буквалния смисъл на думата.

Бебето вече го нямаше. Детето, което бе носила в утробата си през последните пет месеца.

Мисълта, че е бременна, й допадаше страхотно. От дълго време се опитваха и тя не можеше да повярва, че най-после е забременяла. Беше наизустила книгите за бебета и от първия ден на бременността внимаваше какво яде и пие. Отказа се от любимия си шоколад и мина на кисело мляко, бягаше от места, където се пуши, и отхвърли лекарствата против гадене. Мислеше само за доброто на детето, за което и двамата копнееха.

Джак младши.

Беше решила да го кръсти Джак младши. Съпругът й сигурно щеше да се зарадва. Сега вече не можеше да сподели с него плана си. Джак не бе поискал да разбере дали бебето е момче, или момиче, така че тя запази новината в тайна, макар да се пръскаше от желание да я сподели.

— Изненадай ме — каза й Джак усмихнато в деня, когато Шарлот научи пола на бебето.

А тя изпита такава любов при тази нетипична за него спонтанност, че обви ръце около врата му и го целуна страстно.

Размърда се и отвори очи. През бежовите болнични завеси проникваше светлина. Яркото слънце й каза, че е сутрин, но не и кой ден. Преди очите й да се затворят отново, видяха Джак — спеше на стола. Пясъчнорусата му коса бе разрошена, а главата му бе отпусната настрани. Когато се събудеше, вратът му щеше да е схванат.

Заля я любов към него и мъка заради загубата им. Синът му. Техният син. Синът, който щеше да продължи да възстановява репутацията на семейството, опетнена от съмнителните сделки на дядо му. Джак бе станал един от най-уважаваните адвокати в Ню Орлиънс, ако не и в цяла Луизиана, а тайният му мотив бе да спре злобните клюки и слухове за връзки с креолската мафия. Беше служил в няколко комитета за набиране на помощи за пострадалите от урагана Катрина и работата му бе привлякла много внимание. За него синът му представляваше ново светло бъдеще.

— Искам и момче, и момиче, Чарли — каза й той една нощ, докато тя си почиваше на гърдите му, след като се бяха любили.

Джак беше изключително нежен с нея в леглото и много внимаваше с нарастващия й корем. Никой от двамата не искаше да нарани бебето.

Но сега нямаше да има бебе. Нямаше син. Нямаше възстановяване на семейната репутация. Само празнота.

Шарлот примигна, после затвори насълзените си очи. Не се разплака, защото се страхуваше да не падне в бездната на умопомрачителната мъка. Лекарствата пречеха на емоциите да достигнат до съзнанието й и я отдалечаваха дори от самата нея. В нощта на помятането бе ужасно уплашена, когато чу, че и тя, и Хари са в опасност, и не й остана време да реагира на загубата на бебето, нито да тъгува за него.

Клепачите й потрепнаха, а шумът от коридора се усили. Събуждаше се. Нямаше начин да избегне това. Внезапно осъзна, че никой не говори в коридора, а чува гласа на мъжа си.

— Не се тревожи — каза Джак на някого. — Тя спи. Ще се събуди след около час.

Тя отвори очи и видя, че Джак наистина не спи, а говори по телефона, беше го затиснал с ухо към рамото си.

— Добре, успех — каза той. — Ще те държа в течение.

— Джак? — прошепна тя с дрезгав глас.

— Здрасти, сънливке — усмихна се той, затвори телефона и пристъпи към леглото. — Как си?

— Чудесно — излъга тя.

Нямаше желание да признае истината. Не и сега.

— Баща ти се обади. Проверява как си — каза Джак, седна на леглото и я погали по косата. — Чудесни новини. Той е добре. Свързал се с някакви хора, на които има доверие. Вярвам, че знае какво прави.

— Да, знае — потвърди Шарлот.

Заля я облекчение. Баща й беше истински професионалист и знаеше на кого да се довери и от кого да бяга.

Перес се наведе и я целуна нежно.

— Значи единственото, за което трябва да се тревожим сега, си ти.

Внезапно откъм отворената врата долетя енергичен смях и двамата се обърнаха натам. Набита сестра влезе в стаята. Беше протегнала ръка.

— Давай го, приятелче! — нареди тя на Перес.

— В никакъв случай — отвърна Джак и също се засмя.

— Нали се разбрахме — напомни му сестрата и грабна мобифона от ръката му. — Съпругът ви работи прекалено много — каза на Шарлот. — Обясних му, че не може да използва телефона си в болницата. Така че сега го конфискувам.

Перес се надигна и се намръщи престорено.

— Ти пък коя си? Сестра Рачет[1]?

— Знаете ли, че бедният ви съпруг не е хапнал нищо от вчера на обяд? — попита сестрата. — Не иска да се отдели от вас.

— Ауу — извика Шарлот виновно.

Сестрата нямаше как да знае, че Джак всъщност я пази от убиеца, който можеше да дойде да ги търси тук.

— Всички момичета си паднаха по него, но аз не се поддавам на чара му — ухили се сестрата.

— Невъзможно — отвърна Перес усмихнато.

Шарлот се почувства в безопасност сега, когато слънцето грееше и бе научила, че баща й е добре. Цялата болница се събуждаше и в коридора ставаше все по-шумно.

— Джак — каза тя. — Защо не отидеш да закусиш? Почини си малко.

— Не, добре съм — възрази той, но сестрата го побутна към вратата.

— Хайде, тръгвай. Трябва да оправя жена ти, така че бездруго ще те изритам от стаята.

— Да. Тръгвай, моля те — каза Шарлот. — Иди хапни нещо.

Джак кимна, после изгледа сестрата развеселено.

— Дай си ми телефона, Рачет.

— Когато се върнеш.

— Ама трябва да звънна на някои хора.

— Изчезвай!

— Слушам! — Перес козирува и излезе.

— Е, как си? — попита сестрата.

Имаше симпатично месесто лице и живи сини очи, носът й бе покрит с лунички. Носеше твърдата си червеникава коса на старомодно дълга опашка.

— Добре.

Шарлот не възнамеряваше да разкрива чувствата си пред непознати. Сестрата взе дигитален термометър от количката и каза:

— Отваряй устата.

Шарлот се подчини и лапна термометъра.

— Спа спокойно и май нямаш температура — каза сестрата. — Но трябва да проверя, нали така?

Термометърът бипна, сестрата го извади, погледна го и го сложи на количката.

— Добре си.

— Чудесно. Това ли трябваше да провериш?

— Не, просто исках да останем насаме за момент — отговори сестрата, докато усукваше маншета на апарата за кръвно около ръката й. — Да те питам как се чувстваш. Имам предвид емоционално. Знам, че ти е тежко. Аз самата пометнах веднъж.

„Пометнах…“

— Ще го преживееш, уверявам те. Трябва ти само малко време — каза сестрата.

— Извинете ни, дами — обади се глас откъм вратата.

Влезе лекар, придружен от двама стажанти.

— Подранил си, докторе — каза сестрата. Усмивката й бързо се стопи.

— Нашето оръжие е изненадата — отвърна лекарят, а младите стажанти се засмяха.

— Моля те, престани с дивотиите на „Монти Пайтън“ — изохка сестрата, завъртя очи и свали апарата за кръвно. — Не мога да ги понасям!

— Можеш, можеш — каза лекарят и се приближи усмихнато до леглото.

— Приготви се да се смееш насила, госпожо Перес — каза сестрата и потупа Шарлот по ръката. — Те са мъже и ще повярват на преструвката ти. О, щях да забравя. Ето ти телефона на мъжа ти. — И й подаде мобифона.

— Благодаря — отвърна Шарлот.

Не беше виждала този телефон. Джак сигурно го бе купил наскоро.

— Аз съм доктор Леман, а това са стажантите ми. Но не се налага да ви съобщавам имената им — каза лекарят, щом сестрата излезе. — Мислете си за тях като за Пейлин и Джилиам, а за мен — като за Джон Клийз[2].

Шарлот се засмя фалшиво. Сестрата се оказа права. Мъжете се усмихнаха доволно. Доктор Леман имаше квадратна брадичка и дълъг нос и ухаеше на одеколон. Изражението му беше дружелюбно, но бързо се промени.

— Е, скъпа, премина през ада.

— Да.

— Получихме резултатите от пробите и трябва да поговорим за тях — каза лекарят и се намръщи строго. — Кръвната ти проба показва необичайни хормонални нива, съответстващи на определени лекарства. Взимала ли си нещо, за което трябва да знам?

Тя примигна объркано.

— Не.

— Нищо?

— Абсолютно нищо. Дори не взимам детски аспирин.

— Наистина ли?

— Да.

— Ами… — Доктор Леман се намръщи над очилата си. — Няма да смекчавам думите си. Честно казано, нивата ти съответстват на тези на човек, взел РУ 486.

Тя не разбра.

— Мифепрекс — обясни лекарят. — Обикновено се дава под лекарско наблюдение. За съжаление, доста жени го взимат сами, когато искат да пометнат. Познат е като „хапчето за аборти“.

Шарлот не схващаше смисъла на думите му.

— Но какво общо има това с мен?

— Вероятно си искала да сложиш край на бременността си, нали?

— Аз? Не. По никакъв начин — решително възрази тя. — Никога.

Доктор Леман я изгледа със съмнение.

— Много жени, които взимат хапчето, не осъзнават, че това е изключително опасно и може да доведе до сериозна загуба на кръв. И точно това е станало в твоя случай. Можеше да ти изтече кръвта.

— Мислите, че съм се опитвала да пометна?

— Да, точно така мисля. Можеш да ми кажеш истината или да ме излъжеш. Зависи от теб.

Доктор Леман замълча, сякаш очакваше признание.

— Затова ли пометнах?

— Да.

— Откъде сте толкова сигурен?

Докторът пак мина на „вие“.

— Хормоналните ви нива могат да бъдат обяснени само с това. Всъщност пробата ви говори, че сте взели две хапчета. Не сте първата жена, постъпила по този начин. И все пак е ужасно опасно.

— Не! Нищо подобно не се е случвало! Не съм взимала такова хапче. Не съм взимала абсолютно никакви хапчета! Никога не бих го направила. Копнеех за това бебе.

— Просто ви съобщавам какво показва пробата ви.

— Значи е станала грешка. Не е била моята кръвна проба.

Шарлот се вгледа в смръщената му физиономия, после в сериозните лица на стажантите.

— Трябва да е станала грешка — повтори тя.

— Вижте, госпожо Перес, това си е ваша работа. Но искам да ви убедя, че ще е крайно неразумно да го направите отново — каза лекарят. — Не ви съдя — добави той по-меко. — Тревожа се само за безопасността ви.

Тя се опита да се съсредоточи.

— Как това хапче успява да причини помятането?

— След като бъде погълнато, причинява остри спазми и организмът изхвърля ембриона. Когато това стане без медицинско наблюдение, както във вашия случай, после се налага да се извърши кюртаж — обясни доктор Леман и след секунда пауза си погледна часовника. — Трябва да вървим. Останалите пациенти ни очакват. Ще се видим по-късно.

Шарлот ги гледаше безмълвно как излизат. Беше объркана. Не беше взимала хапче за аборт, камо ли две. Но наистина бе имала спазми онази нощ, при това ужасно силни. Бяха започнали след вечеря.

Припомни си кошмарната нощ. Двамата с Джак се насладиха на обичайната си петъчна вечеря, която той често приготвяше специално за нея. Сготви пиле с розмарин и пюре, любимата й храна. Дори я изпъди от кухнята, когато тя се опита да му помогне, а после й поднесе вечерята в креслото и й сложи допълнително пюре въпреки протестите й.

Споменът я накара да настръхне.

Не!

Шарлот поклати глава. Нямаше логика. Невъзможно беше. Сигурно бяха объркали кръвната проба. Всичко друго бе невъзможно. Абсурдно. Трябваше да има грешка.

Докато се опитваше да осмисли случилото се, въртеше нервно в ръце мобифона. Гладката му метална повърхност проблесна на светлината на флуоресцентната лампа и тя го отвори. Малкото екранче показваше менюто. Шарлот импулсивно натисна бутона, който извикваше последните обаждания, и прикова очи в списъка. Последното обаждане трябваше да е от баща й, но вместо „Хари“ или „татко“ пишеше „Моцарт“.

Моцарт?

Защо Джак би нарекъл баща й Моцарт? Озадачена, тя прегледа списъка с контактите. Имената бяха по азбучен ред. БАХ, БЕТОВЕН, БРАМС, ВИВАЛДИ, ЛИСТ, МАЛЕР, МЕНДЕЛСОН, СИБЕЛИУС, СКАРЛАТИ, ХЕНДЕЛ, ЧАЙКОВСКИ, ШОПЕН, ШОСТАКОВИЧ, ШУБЕРТ, ШУМАН.

„Какво?“

Всичките бяха композитори. Но Джак не знаеше нищо за музиката. Баща й бе музикалният експерт. Какво ставаше? Имената й заприличаха на шифър. И този шифър бе вкаран в телефон, за чието съществуване тя дори не бе подозирала.

Какво ставаше? Кой беше Моцарт? Дали Джак бе говорил с Хари? Или я беше излъгал? Но защо? Хари наистина ли бе добре? Внезапно й се зави свят. Помятането. Хапчетата за аборт. Таен телефон с шифровани контакти. Сърцето й заби лудо. Устата й пресъхна.

Натисна бутона за Моцарт и се опита да прегледа профила му. Не съдържаше истинско име, нито имейл или каквато и да било друга информация. Само телефонен номер с прекалено много цифри. Какво означаваше това? После осъзна, че първите цифри са кодът на някоя страна. Не знаеше на коя, но бе сигурна, че гледа международен номер.

Натисна бутоните за още два профила — Хендел и Лист. И двата номера бяха международни и отново нямаше никаква друга информация. Защо Джак имаше мобифон само с международни номера? Никога не беше пътувал в чужбина.

„Ами бебето?“

Тя натисна бутона и повика Моцарт, който и да беше той. Телефонът звънна три пъти.

— Вукашин — отговори груб мъжки глас с акцент, който Шарлот не разпозна.

Тя прекъсна връзката. Сърцето й заби още по-лудо. Кой беше Вукашин? Какво ставаше? Не можеше да схване. Нещо определено не беше наред, а Джак щеше да се върне всеки момент. Не знаеше какво да направи. Да се изправи срещу него? После осъзна, че този Вукашин може да върне обаждането и да я издаде.

Оставаше й само един изход.

Тя запокити мобифона на пода. Пластмасовият гръб се отвори и тънката оранжева батерия изпадна и се плъзна до стената пред стола.

В този миг Перес се появи усмихнат на вратата.

— Скъпа, ето ме!

Шарлот се насили да се усмихне мило.

— Моля те, не ми се сърди. Сестрата ми даде телефона ти, но го изпуснах.

— По дяволите, Чарли — изсумтя той, а по красивото му лице пробяга раздразнение. — Беше чисто нов.

— Видях. Съжалявам.

— Е, нищо. Случва се. — Джак клекна, прибра парчетата в джоба си, стана и се обърна към нея.

Широката усмивка, която Шарлот обичаше толкова много, просто разби сърцето й.

„Ти ли уби бебето ни?

Ти ли се опита да ме убиеш?“

Но нямаше да му зададе тези въпроси. Не още. Трябваше да обмисли следващия си ход. Докато не узнаеше нещо повече, най-разумното бе да си държи устата затворена, а очите — отворени.

Неслучайно бе дъщеря на Хари Мидълтън.

[1] Героиня от „Полет над кукувиче гнездо“ на Кен Киси. — Б.пр. ↑

[2] Английски актьори от телевизионната комедия „Монти Пайтън“. — Б.пр. ↑

14.

П. ДЖ. ПАРИШ

Камински стоеше до прозореца и гледаше към пристанището. Имаше мъгла и светлините на сградите примигваха към нея в тъмнината като очи.

Главата я болеше от умора и изпитото шампанско. И от страх.

Никога не се беше чувствала така ужасно. Дори когато родителите й изчезнаха и тя остана сама. Дори когато усети как струната на цигулката се затяга около врата й, докато онзи тип в Рим се опитваше да я убие. Дори когато разбра, че вуйчо Хенрик е убит.

Леденият страх я скова преди час, когато видя татуирания в килера и как от голата му глава капе кръв. Ужасът й нарасна от скимтенето му, когато Фауст му прошепна нещо в ухото и тя видя безпомощните му сълзи и усети вонята на урината му.

Разтреперана, Фелисия се отдръпна от прозореца и разтърка ръце. Огледа всекидневната на апартамента, меките килими и старинните мебели. В единия ъгъл имаше махагонов бар, в другия — блестящо пиано. Вляво, през отворените френски прозорци, се виждаше едната от двете спални. Елегантният сак на Фауст бе сложен на огромното легло.

След като се прибраха, Фауст излезе и заключи вратата, без да каже нито дума. Начо остана да я пази. Сега дремеше на стола до вратата, стиснал пистолета си. Тя се зачуди дали да не избяга.

Но къде щеше да отиде? Фауст й бе взел паспорта, онзи на името на Джоана Фелпс, както и парите. А и тя не познаваше никого в тази страна.

Не, това не беше вярно. Беше чувала за един човек: Харолд Мидълтън, който преподаваше в университета във Вашингтон и чието име бе на пакета с ръкописа на Моцарт, пратен от вуйчо Хенрик на господин Ейб дни преди да го убият.

Затвори очи и си припомни предложението на Ейб Новаковски да й помогне. Беше се опитала да му се обади в Рим, но операторът й съобщи, че телефонът й бил блокиран и не можела да звъни. И така, тя беше пленница на Фауст, макар да нямаше представа защо.

Начо се размърда, но продължи да хърка. Фелисия бавно закрачи из всекидневната. Очите й се спряха на пианото в ъгъла и тя отиде при него.

Прокара ръка по лъскавата черна повърхност, после бавно вдигна капака. Клавишите блестяха на меката светлина.

Внезапно в главата й се появи образът на баща й. Видя как дългите му пръсти пробягват по клавишите на старото пиано в дома им. По време на уроците им нейните малки ръчички се трудеха усърдно, за да му доставят удоволствие.

Баща й бе разочарован, когато Фелисия избра цигулката, инструмента на майка си. Може би му се струваше, че е предпочела нея пред него. Но не беше така. Тя го обичаше страхотно и сега ужасно й липсваше.

А когато той умря, вуйчо Хенрик зае мястото му.

Сълзите й потекоха. Не ги спря.

Седна и изсвири част от полузабравена песен. Пианото — „Ямаха“ — имаше прекалено остър звук, но това беше без значение. Музиката винаги я успокояваше.

Засвири „Малка нощна музика“, пиеса, която вуйчо Хенрик обожаваше.

Внезапно спря. Моцарт.

Разтърка лицето си с ръка. Замисли се за ръкописа на Моцарт, който й беше дал господин Ейб. Това ли беше причината Фауст да я доведе тук?

Хвърли поглед към Начо. Той я наблюдаваше с уморени очи.

Отиде бързо до спалнята на Фауст. Той бе казал, че е заключен на безопасно място в гардероба. Тя го отвори. Беше празен. Фелисия се обърна и видя черното куфарче, оставено на леглото до сака.

В него нямаше нищо, освен автоматичен пистолет, празен пълнител и екземпляр от „Ил Денаро“. Фелисия се вторачи в датата: вестникът беше отпреди четири дни. Тя го разгъна.

На леглото изпаднаха няколко пожълтели страници. Да, човек като Фауст би скрил безценен ръкопис на Моцарт на явно място, сложен във финансов вестник.

Фелисия внимателно събра страниците. В магазин „Ла Музика“, когато бе видяла ръкописа за първи път, не бе имала достатъчно време да го разгледа. Но сега се вторачи в него внимателно. Не можеше да сгреши черните знаци, избледнялото мастило, познатия подпис. И накрая, в левия ъгъл, видя дребен надпис: номер 28.

Сърцето й се разтуптя. Знаеше, че в каталозите са описани само двадесет и седем концерта за пиано на Моцарт. Много от оригиналите, които се бяха появили след войната, сега се съхраняваха в Ягелонската библиотека в Краков.

Откъде беше дошъл този?

И той ли бе причината за смъртта на вуйчо й?

Занесе ръкописа до пианото. Седна и внимателно подреди крехките листа пред себе си. После засвири.

Първите тактове бяха в ре минор. Налагаше й се да свири бавно, тъй като нужните технически умения надвишаваха нейните. Сърцето й заби от вълнение, когато си помисли, че тя вероятно е първата от векове, която свири тази пиеса.

Потеше се, когато стигна до края на първата част. И внезапно спря.

Мили боже! Каденца!

Вторачи се в нотите. Баща й й бе обяснявал, че Моцарт често вкарвал каденци — импровизирани сола — в музиката си. Но никога не ги записвал. Изпълнителите обикновено запълвали празните места със собствените си импровизации, като се опитвали да осъществят намерението на великия майстор.

Тя засвири каденцата. Но ушите й доловиха странни нехармонични звуци. Странни дисонанси и мотиви. Внезапно чу гласа на баща си, който й говореше, докато се упражняваше.

„При Моцарт, скъпа, музиката е толкова чиста, че и най-малката грешка изпъква като зловещо петно.“

Спря, протегнала пръсти над клавишите.

В тази каденца имаше нещо странно.

Ресторантът бе почти празен. Двама келнери стояха на дискретно разстояние зад червената завеса. От физиономиите им Мидълтън разбираше, че нямат търпение да се приберат у дома.

Но Фауст не бързаше за никъде.

— Значи никога не си подозирал нищо за ръкописа на Шопен?

Мидълтън не знаеше как да отговори. Все още му нямаше доверие.

Внезапно се сети за пътуването си до Балтимор с двамата наркомани, Трейси и Маркъс. Спомни си как ги накара да слушат речитатива на Шонберг и хапливата забележка на Маркъс, че какофонията звучала като сгрешени ноти.

А той самият му бе обяснил, че така е по-лесно да скриеш посланието си.

Колко ли трудно бе да вкараш шифър в математическата красота на Шопен?

— Веднага щом го видях, усетих, че нещо не е наред — каза Мидълтън. — Но го приех просто за лош фалшификат.

— Жединяк не ти каза нищо? — попита Фауст.

Мидълтън поклати глава.

— Разглеждахме всички ръкописи, но той изглеждаше особено заинтересуван от Шопен. Настоя да го донеса в Щатите, за да удостоверя автентичността му. Макар да му обясних, че според мен е фалшификат.

— Може да се е опитвал да го изкара от страната. Или се е страхувал да не попадне в погрешните ръце.

— Жединяк знаеше ли, че формулата на VX е шифрирана в него?

Фауст само сви рамене. Мидълтън се облегна назад.

— Значи аз трябваше да вляза в ролята на шибано муле?

Фауст пак не отговори и това вбеси Харолд още повече.

— Мога ли да го видя? — попита Фауст.

Мидълтън не помръдна и Фауст се усмихна тъжно.

— Казах ти, не съм отчаян и се нуждая от помощта ти.

Хари протегна ръка към куфарчето в краката си, взе го, отвори го, извади ръкописа и го подаде на Фауст.

Той се вгледа в него за момент, после тъмните му очи се върнаха върху Мидълтън.

— Познавам химията, а ти — музиката — каза и му върна ръкописа. — Кажи ми какво виждаш.

Харолд се поколеба, после обърна страниците към себе си. Дори само хартията и мастилото му бяха достатъчни, за да каже категорично на Жединяк, че ръкописът е фалшификат. Добър, но все пак фалшификат.

Но сега се съсредоточи върху самите ноти. Не бързаше. Приглушеният шум от движенията на келнерите, които разтребваха масите, затихна. Мидълтън потъна в музиката.

Внезапно вдигна очи и каза:

— Нещо липсва.

— Какво имаш предвид? — попита Фауст.

Мидълтън поклати глава.

— Вероятно не е важно. Все пак това е само фалшификат. Но в края на първата част… нещо от нея липсва.

— Но не си сигурен?

— Иска ми се да…

— Да имаше помощта на друг експерт?

— Да — потвърди Хари.

— Аз имам експерт — каза Фауст. — Хайде, ела. Но отиваме сами. Без придружители.

— Кой друг би дошъл с нас?

Фауст се усмихна и погледна към предната част на ресторанта, където чакаха Тесла и Леспас.

— Сами… Това е едно от неотменимите условия по сделката.

— Добре. Ще дойда.

Фауст протегна ръка и дръпна малкия предавател от ухото на Мидълтън. Пусна го на пода и го стъпка. После плати сметката.

— Чакай тук.

Звънна на някого от обществения телефон до мъжката тоалетна, после се върна на масата. След няколко минути в далечината се чуха сирени, приближаваха се. Вниманието на всички в ресторанта се насочи към прозорците. Няколко полицейски коли, линейки и пожарни спряха на отсрещната страна на улицата пред някакъв бар. Ванът на сапьорския отдел бе в центъра.

Мидълтън трябваше да признае хитростта на Фауст. Всички в ресторанта и на улицата не обръщаха внимание на нищо друго, освен на действията на полицията. Скоро щяха да разберат, че тревогата е била фалшива, но отвличането на вниманието щеше да свърши работа.

Мидълтън прибра ръкописа на Шопен в куфарчето си и се надигна. Фауст му махна към кухнята.

— През задната врата. Побързай. Няма време.

Отиваха при Фелисия Камински и там щяха да продължат разговора си, помисли си М. Т. Коноли.

Вече знаеше, че Мидълтън притежава онова, за което толкова много хора бяха готови да убиват: безценен на пръв поглед ръкопис, създаден уж за удоволствие, но покварен от възможността за масово убийство.

Седнала сама пред хотела, потънала в мрачни мисли, Коноли засрамено си призна, че не познава странната история на този ръкопис на Шопен. А и до тази вечер, също като повечето американци, нямаше и представа за трагедиите в „Света София“.

Но разбираше стремежа на чудовищата към слава независимо колко извратен и кошмарен бе той за нормалните хора. И това бе интересното в събитията през последните няколко дни. Колегите й търсеха Мидълтън, защото вярваха, че е убил две ченгета. Но благодарение на Йозеф, ангелчето й в Полша, тя знаеше истината. Мидълтън държеше в ръцете си формула за оръжие за масово унищожение и, макар да се бе съюзил с Колмбаш и Чеймбърс, тя бе убедена, че той се нуждае от нейната помощ, за да го опази от Вукашин. Коноли нямаше доверие на Колмбаш и Чеймбърс. Вярваше, че единственият начин да спре химическо нападение срещу Съединените щати е да запази Харолд Мидълтън жив.

Бързо огледа улицата, после си погледна часовника. Нямаше смисъл да влиза в хотела, преди Мидълтън и Фауст да пристигнат, защото Вукашин щеше да се появи едва тогава. Бе напуснала предишния си пост в ресторанта секунди преди Мидълтън и Фауст, сигурна, че ще дойдат тук, за да се посъветват с Камински, която можеше да им помогне да си изяснят загадката.

Улицата бе спяща и тиха. Само в прозорците на хотел „Харбър Корт“ се виждаха светлини. Бяло бмв бе паркирано под улична лампа. На около тридесет метра на юг, сгушена в сянката на стар дъб, бе спряла тъмносива кола с блестящ от дъжда капак и замъглени странични прозорци — колата на Коноли.

Скрит в сянката на близката сграда, Вукашин я наблюдаваше внимателно. Не можеше да се раздвижи преди нея.

След девет минути бе възнаграден за търпението си. Почти невидимото размърдване на колата му показа, че Коноли се настанява по-удобно. Все пак беше седяла в нея прекалено дълго.

Макар да би предпочел в колата да седяха Мидълтън или Фауст, или дори Камински, нямаше голямо значение кой бе вътре. Можеше да е невинен човек, очакващ любовницата си, или глупак, който спеше, замаян от евтино уиски. Трябваше да се справи с него. Не можеше да си позволи да го видят.

Вукашин се измъкна от сянката и тръгна към колата. Вървеше с леко олюляване, за да имитира походката на пияница.

Когато се доближи до колата, тя се размърда отново. Докато я подминаваше, чу лекия шум от спускането на прозорец — жената вътре искаше да го огледа по-добре.

Той реши да си поиграе.

Приближи се до колата с разперени ръце.

— Добър вечер, любезни господине, можете ли да ми дадете няколко долара и да ми кажете къде е най-близката автобусна спирка?

— Разкарай се — отвърна Коноли, съсредоточила мислите си върху Мидълтън и ръкописа.

Вукашин се приближи още повече.

— Безопасен съм, уверявам ви.

— Върви на майната си. Изчезвай.

Прозорецът се смъкна по-ниско и той видя бледо женско лице с къса медноруса коса.

— Ченге съм — заяви жената. — Разкарай се.

— Не искаш ли да пийнем? — попита той и бръкна в джоба си. — Имам бутилка „Руская“…

Видя как в очите й блесна разбиране, когато започна да вади пистолета.

„Знае — помисли си той доволно. — Знае, че не съм американец, нито пияница. Знае кой съм.“

А после, когато видя металическия блясък на насочения към главата й глок, знаеше, че ще умре.

Стреля бързо. Приглушеният гърмеж прозвуча като леко изпукване.

Улицата бе все така празна.

15.

ЛИЙ ЧАЙЛД

Влязоха през главния вход. Фауст отвори вратата и отстъпи настрани, за да направи път на Мидълтън. Добри маниери, етикет и ясен знак към персонала на хотела: аз съм гост, а този човек е с мен. Лека прегръдка — една ръка, държаща вратата, а другата — насочваща Мидълтън вътре. Общоприет жест, правен хиляди пъти дневно пред входа на хотела. Служителите вдигнаха глави, разбраха и отместиха очи настрани.

На четиридесет метра от двамата Вукашин не погледна настрани. Погледът му втренчено ги проследи до асансьора.

Асансьорът беше бавен, проектиран за сравнително ниска сграда. Фауст излезе първи, защото Мидълтън не знаеше накъде да завие. Фауст посочи надясно и Мидълтън тръгна по коридора. Дебел мокет, тишина. Приглушени звуци от пиано. Остър тон и бързо действие. „Ямаха“ или „Кауай“, помисли си Мидълтън. Японска му работа. Леки баси, звънтящо сопрано. Облигато[1] в до минор, свирено уверено с лявата ръка, а с дясната — колеблива мелодия в стила на Моцарт. Но не беше Моцарт. Мидълтън определено не бе чувал тази музика преди. Колебливостта можеше да се обясни с разчитането на непознати ноти. Вероятно потпури. Или академична илюстрация, за да се демонстрира стандартната теория, че Моцарт е запълнил празнината между класическите композитори и романтиците. Мелодията сякаш казваше: виждате ли? Започваме с Бах и двеста години по-късно стигаме до Бетовен.

Когато се приближиха, звукът се усили, но не стана по-ясен. Фауст пристъпи напред и извади от джоба си магнитна карта. Вкара я в процепа, светлинката светна в зелено и ключалката изщрака.

— След теб — каза възпитано Фауст.

Мидълтън завъртя бравата, преди светлинката да се смени с червено. Отново чу звуците, вече доста по-силни. Мелодията започна пак, този път по-уверено.

Но все пак не беше Моцарт.

Мидълтън влезе.

Луксозен апартамент. Слаб брадат мъж на стол до вратата, с пистолет в ръка. После се оказа, че прякорът му бил Начо. Момиче пред лъскава „Ямаха“. Слабо, с тъмна коса и фино източноевропейско лице. Очи пълни с мъка. Партитурата, вероятно оригинална, бе написана на ръка. Стара пожълтяла хартия, избеляло мастило, разхвърляни забележки…

Момичето спря да свири и Мидълтън се зачуди какъв ли е завършекът на тази част от пиесата. Фауст влезе след него и затвори вратата. Стаята притихна. Фауст не обърна внимание на мъжа на стола. Отиде до пианото, събра нотите и ги остави в спретната купчина на шкафа. После затвори капака внимателно, като остави достатъчно време на момичето да дръпне пръстите си.

— Време е за работа — каза той. — Имаме ръкописа на Шопен.

— Фалшив — обади се Мидълтън.

— Да — потвърди Фауст. — И му липсва една страница според мен. Не си ли съгласен?

Мидълтън кимна.

— Краят на първа част. Вероятно не цялата страница, но поне шестнадесет такта.

— Колко ноти?

— Невъзможно е да се отговори на този въпрос. Става дума за концерт. Десетина инструмента, шестнадесет такта… може да има стотици ноти.

— Соло инструментът — каза Фауст. — Темата. Забрави за останалото. Колко ноти?

Мидълтън сви рамене.

— Може би четиридесет. Но все пак въпросът е абсурден. Това не е Шопен. А някой, който се преструва на него.

— Мисля, че това ни помага — отбеляза Фауст. — Трябва да отгатнем идеята на фалшификатора. Важното е какво е правдоподобно.

— Не можем да изкомпозираме края на нещо, което въобще не е съществувало.

Фауст разкопча сакото си и извади от вътрешния си джоб сгънат плик. Разгъна го и го приглади. Зад прозрачното прозорче се виждаше лист от бележник. А по него — засъхнали петна кръв. Малки капчици. Вероятно от дребни порезни рани или удари по лицето. Хартията под петната бе разграфена на петолиния. Пет линии, четири интервала, повторени четири пъти. Ключ сол. Ми-сол-си-ре-фа. Такт 4/4. Шестнадесетинки. Мелодия, написана сръчно на ръка.

Фауст остави листа пред момичето, на мястото, където допреди малко бе стояла партитурата на Моцарт.

— Да предположим, че някой, който е виждал липсващата страница, е бил помолен да възпроизведе написаното на нея — каза Фауст.

Момичето погледна кървавите петна по листа и попита:

— Помолен?

— Добре де, накаран — съгласи се Фауст.

— Това го е написал вуйчо ми — каза момичето.

— Сигурна ли си?

— Да. Написано е на ръка. А почеркът си е почерк, независимо дали става дума за думи или ноти.

— Вуйчо ти? — намеси се Мидълтън.

— Това е Фелисия Камински — обясни Фауст. — Временно се представя за Джоана Фелпс, но е племенницата на Хенрик Жединяк. Или по-скоро, беше племенницата на покойния Жединяк.

После посочи Мидълтън и го представи на момичето.

— А това е полковник Харолд Мидълтън. Видял се с вуйчо ти във Варшава. Вуйчо ти беше смел човек. Открадна една страница. Знаеше какъв е залогът. И не успя да се отърве безнаказано.

— Кой го уби?

— Ще стигнем и до тази част. Първо трябва да знаем дали е написал истината.

Фауст извади останалата част от ръкописа и го подаде на Фелисия. Тя го подреди внимателно. Проследи мелодията с пръст, като си тананикаше тихо. Вдигна капака на пианото и засвири бавно. Мидълтън кимна. Чу последователност, логика, разум.

До последната част.

Там темпото трябваше да се успокои, с цяла нота и бавна непреклонна неизбежност. Но не стана така. Увисна във въздуха с абсурден дисонанс, а шестнадесетинките продължиха през целия такт.

— Последният такт не може да е верен — каза момичето.

— Очевидно — съгласи се Фауст.

Камински отново изсвири странната част и каза:

— Аха, разбирам.

— Какво разбираш?

— Двете ноти са нехармонични. Ако ги изсвириш достатъчно бързо, интермодулацията между тях загатва за трета нота, която всъщност не е там. Но почти можеш да я чуеш. И това е правилната нота. Би било очевидно на цигулка.

— Шопен не е творил по този начин — отбеляза Мидълтън.

— Знам — каза момичето.

— Каква е загатнатата нота? — попита Фауст.

Момичето засвири отново и натисна клавиш между двете ноти. Прозвуча ясен, нежен и точен тон.

— Две ноти — каза Фелисия.

— Звучи ми като една — възрази Фауст.

— Последната нота от тази част и първата от следващата. Това е Шопен. Кой уби вуйчо ми?

Фауст не отговори, защото в този момент вратата се отвори и влезе Вукашин. Държеше глок със заглушител и от два метра разстояние Мидълтън подуши, че е бил използван наскоро.

— Всички вече сме тук — каза Фауст, после представи присъстващите един на друг и прикова очи в Камински. — Полковник Мидълтън е убил вуйчо ти. Изтръгнал е листа от него с мъчения и след това му е прерязал гърлото. Във Варшава, след като обядваха заедно.

— Не е вярно — запротестира Мидълтън.

— Вярно е — потвърди Вукашин. — Видях го да си тръгва. Влязох и намерих трупа. Всъщност три трупа. Двама очевидци извадили лошия късмет да са в сградата в неподходящото време.

Фауст отстъпи настрани, а Начо стисна ръцете на Мидълтън и го прикова към стената. Вукашин вдигна глока и го насочи в лицето на Хари. После отпусна ръка и предложи пистолета на момичето.

— Става дума за вуйчо ти. Ако искаш, можеш да отмъстиш за смъртта му.

Фелисия стана и пристъпи напред. Взе оръжието.

— Готов е за стрелба — каза Вукашин. — Няма предпазител. Просто насочваш и стреляш. Няма да гръмне силно.

Отстъпи и застана вляво от Камински. Фелисия вдигна пистолета и го насочи в очите на Мидълтън. Дулото потрепери.

— Лъжат те — увери я Мидълтън.

— Знам — отвърна тя.

После се завъртя наляво и простреля Вукашин в лицето. Той се оказа прав — гърмежът наистина не бе силен. Просто приглушен трясък, сякаш някой бе тръшнал книга на масата, а след това — мекото тупване на тялото на пода. Замириса на барут и кръв.

Момичето се завъртя и насочи оръжието към Фауст.

— Мидълтън разбира от музика — каза Фелисия. — Не би имал нужда да измъчва някого, за да се добере до мелодията. Тя е предвидима. Както нощта следва деня.

— Не знаех — отвърна Фауст.

— Двете нехармонични ноти — каза момичето — създават трета нота фантом. Вуйчо ми винаги наричаше подобна нота „вълк“. А Вукашин означава „вълк“. Посланието му е шифрирано. Съобщава името на убиеца си.

— Не знаех — повтори Фауст. — Кълна се.

— Говори.

— Наех Вукашин. Някой друг сигурно също се е добрал до него, наел го е и той ме е предал.

— Кой?

— Нямам представа. Кълна се. И не можем да си губим времето с това. Музиката съдържа и други шифри, а не само този с името на убиеца на вуйчо ти.

— Той е прав, Фелисия — намеси се Мидълтън. — Имаме спешна задача. Става дума за нервнопаралитичен газ, който може да направи единадесети септември да прилича на почивка на плажа.

— И това ще се случи скоро — добави Фауст.

Камински кимна и каза:

— След дни. — И отпусна пистолета.

— Четиридесет ноти — заяви Фауст. — Четиридесет букви между А и Ж. Не е достатъчно.

— Добави и каденцата на Моцарт — посъветва го Фелисия. — И тя е пълна дивотия.

— Моцарт не е писал каденци — възрази Мидълтън.

Камински кимна.

— Точно така. Не е написал и двадесет и осем концерта за пиано. Каденцата е част от посланието. Същата игра.

— Кой е първи? — попита Фауст.

— Моцарт. Бил е преди Шопен.

— Колко ноти тогава?

— Като съберем и двете, получаваме около двеста.

— Все още не е достатъчно. И не можеш да напишеш нищо само с от А до Ж. Особено на немски.

— Има диези и бемоли. Моцарт е в ре минор.

— Не можеш да превърнеш буквите в диези и бемоли.

— Цифри — обади се Мидълтън. — Не са букви от азбуката, а цифри.

— Едно за А, две за Б? И това не е достатъчно. Сложна работа.

— Не е едно за А — възрази Мидълтън. — Концертен тон. А-то над средно до е 440 цикъла в секунда. Всяка нота има определена честота. Диези и бемоли, също така. Двеста ноти биха разкрили осемдесет хиляди числа. Нещо като баркод. Осемдесет хиляди цифри биха разкрили цялата информация, която търсиш.

— Как ще се справим с тях? — попита Фауст.

— С калкулатор — отговори Мидълтън. — На петолинието вторият интервал нагоре е ла над средно до. Това са 440 цикъла. Една октава по-високо е първият обертон, 880 цикъла. Октава по-ниско е 220 цикъла. Можем да пресметнем междинните интервали. Вероятно ще изчислим до петия десетичен знак, което е още по-добре. Колкото повече цифри, толкова повече информация.

Фауст кимна. Лицето му беше безизразно. Той извади ръкописа на Моцарт от шкафа, сложи изцапаната с кръв страница върху него, стисна купчината под мишница и кимна на Начо. После погледна Камински и Мидълтън и внезапно скочи напред и изтръгна глока от ръката й.

— Не бях съвсем откровен — призна той. — Не съм наемал Вукашин. И двамата бяхме наети от трети човек. Със същата цел. А тя, страхувам се, не е твърде хуманна. Разполагаме с рицин и всичко друго, от което се нуждаем. Но не можахме да стабилизираме сместа. А сега, благодарение на проницателността ви, вече нямаме проблеми. Благодарим ви за това. Ще изразим благодарността си по практичен начин — с милост. Точно след десет минути, когато съм в безопасност, Начо ще застреля и двама ви в главата. Бързо и безболезнено. Обещавам ви.

Начо седеше между Мидълтън и вратата, стиснал пистолета с непоклатима ръка. Фелисия ахна и се вкопчи в ръката на Мидълтън. Фауст се усмихна — сините му очи проблеснаха — излезе.

Десет минути. Дълго или прекалено кратко време, в зависимост от обстоятелствата. Десет минути на опашка в пощата изглеждат цяла вечност. Последните десет минути от живота ти изтичат светкавично. Начо не помръдна и мускул. Приличаше на статуя. Дулото на пистолета му проследяваше всяко почти невидимо движение на Мидълтън и Камински. На всеки деветдесет секунди бандитът поглеждаше часовника си.

Погледна го за последен път и вдигна пистолета. На нивото на главите им. Пръстът му започна да обира спусъка.

Внезапно вратата се отвори.

Влезе Джак Перес.

Начо се завъртя към него и каза:

— Какво…

Перес го простреля в лицето. Без заглушител. Гърмежът беше оглушителен.

Тримата побягнаха по аварийните стълби.

След десет минути седяха в един ресторант на пристанището.

— Значи му казахте всичко? — попита Перес.

Камински кимна тъжно и отговори:

— Да.

— Не — възрази Мидълтън категорично.

— Е, кое от двете? — попита Перес. — Да или не?

— Не — отговори Мидълтън. — Но не беше нарочно. Допуснах няколко грешки. Май не мислех трезво.

— Какви грешки?

— Концертният тон е сравнително модерно улеснение. Нещо като международните часови зони. Идеята, че ла над средно до има 440 цикъла, е въведена след смъртта на Моцарт и Шопен. По онова време настройките в Европа се различавали. При това не само от страна до страна или по време. Тонът можел да варира дори в същия град. Тонът, използван за органа в английска катедрала през седемнадесети век, можел да е с пет полутона по-нисък от този на клавесина в дома на епископа на същата улица. Гайда от 1720 година свирела ла над средно до с 380 цикъла, а органите на Бах в Германия свирели ла над средно до с 480 цикъла. Ла-то на гайдата би било фа на органа. Познаваме и няколко от камертоните на Хендел. Единият свири ла на 422 цикъла, а другият — на 409.

— Е, и? — попита Перес.

— Изчисленията на Фауст ще се окажат безсмислени.

— Освен ако?

— Освен ако не приеме валидна основна цифра за ла.

— Която би била каква?

— Предполагам, че 428. Подходяща за периода, а следата е в ръкописа на Моцарт. Двадесет и осми концерт за пиано. Съобщението е било скрито в каденцата. Ако 28 не означаваше нещо само по себе си, можеха да вкарат фалшива каденца в който и да било от първите двадесет и седем истински концерта.

— Фауст ще се сети за това. Когато всичко друго се провали. Нали разполага с ръкописа на Моцарт.

— Дори това няма да му помогне — каза Мидълтън и се обърна към Фелисия. — Вуйчо ти щеше да се срамува от мен. Не се сетих за темперирането. А той щеше да се сети. Беше прекрасен акордьор.

— Какво е темпериране, по дяволите? — попита Перес.

— Музиката не е математика — отговори Мидълтън. — Ако започнеш с ла на 440 цикъла и продължиш нагоре на интервали, които математиката твърди, че са правилни, звукът в октавата ще е фалшив. Налага се да се приспособиш по пътя. По слух. Трябва да изпълняваш това, което ухото ти казва, че е правилно, макар цифрите да твърдят, че грешиш. Бах е разбирал това. Имал си е собствена схема. „Добре темперирано пиано“ идеално доказва това. На оригиналната титулна страница има ръкописна рисунка. В продължение на векове вярвали, че е просто украса или драсканица, но сега хората смятат, че е диаграма за това как да темперираш клавиатура, за да звучи идеално.

Перес извади химикалка и направи бързо изчисление на салфетката си.

— И какво искаш да кажеш? Че ако ла е 440, то си не е 495?

— Не е.

— А колко е?

— Може би 493.

— Кой би знаел? Акордьор на пиана?

— Акордьор би го почувствал. Но не би го знаел.

— Как тогава нацистките химици са изготвили шифъра?

— С добре настроено пиано, микрофон и осцилоскоп.

— Това ли е единственият начин?

— Вече не. Сега е много по-лесно. Можеш да отидеш до магазина за електроника и да си купиш дигитална клавиатура и цифров интерфейс за музикални инструменти. Можеш да настроиш клавиатурата така, че ла да е 428, да изсвириш гамите и да прочетеш цифрите направо на екранчето.

Перес кимна. Облегна се назад. И се усмихна.

[1] Инструментална партия в музикално произведение, която не може да бъде пропусната. — Б.пр. ↑

16.

ДЖЕФРИ ДИВЪР

— Никакви следи.

Емет Колмбаш и Дик Чеймбърс надзираваха претърсването на апартамента в хотел „Харбър Корт“. Фауст, естествено, го бе наел под фалшиво име. „Естествено“, кисело си помисли Мидълтън, притиснал мобифона до ухото си. Този тип беше майстор в прикриването на следите си.

— Абсолютно нищо? — попита той и поклати глава към Фелисия Камински и Джак Перес, които седяха срещу него в ресторанта.

— Не. Проверихме целия апартамент — отговори Колмбаш. — И претърсихме трупа на Вукашин. И някакво копеле със странна татуировка. Стефан Анджей. А, и оня мексиканец, дето го е очистил зет ти. Но не открихме никаква следа къде може да е отишъл Фауст.

— Нещо за бинокъла, за който ни разказа Фелисия?

Камински им бе обяснила за шпионирането на Начо през прозореца и откъслеците от разговора, който бе дочула — нещо за доставки и техническа информация.

— Бяха го фокусирали върху склад на отсрещната страна на улицата, но той е празен.

— Значи е отнесъл химикалите някъде другаде.

— И нямаме шибана представа къде — промърмори агентът. — Ще продължим да търсим. Ще ти звънна пак, Хари.

Линията прекъсна.

— Нямаме късмет — заяви Мидълтън, отпи от кафето и довърши шоколада си.

Казваше си, че се нуждае от него заради енергията, но истината бе, че просто обожаваше вкуса му.

— Поне дадох на Фауст погрешна информация относно шифъра в музиката и той може да стигне с отровния газ само донякъде.

— Но с опити и грешки може да стигне до правилната формула, нали? — попита Камински.

— Да, би могъл. И много хора ще умрат. Да не говорим, че смъртта им ще е крайно мъчителна.

Поседяха мълчаливо за момент, после Мидълтън погледна Перес.

— Изглежда, се чувстваш доста удобно с беретата. — И си помисли, че зет му бе изглеждал по същия начин и с колта, когато очисти Елеана Соберски.

Джак се засмя.

— Държах се настрани от семейния бизнес в Луизиана. Но това не означава, че нямах представа от него. Но ти вече знаеш това, нали?

Мидълтън сви рамене.

— Проверих те, разбира се. Женеше се за дъщеря ми… Ако в живота ти имаше и едно мръсно петънце, сега Чарли нямаше да пише фамилното си име с тире.

— Уважавам грижите ти за дъщеря ти, Хари. Аз ще съм същият с моето…

Гласът му замря и той сведе очи и се замисли за детето, което бяха загубили. Мидълтън го стисна за ръката.

— Вуйчо ми ви е познавал като музиколог и професор — обади се Камински. — Но вие сте нещо повече, нали?

— Да. Е, бях всъщност. Работех за армията и правителството. После създадох група, която издирваше военнопрестъпници.

— Като човека, който уби вуйчо ми?

— Да.

— Казахте, че сте „били“. Какво се случи?

— Групата ми се разпадна.

— Защо? — попита Перес.

Мидълтън реши да сподели историята с тях.

— В Африка имаше инцидент. Ние четиримата открихме издирван военнопрестъпник в Дарфур. Крадеше лекарствата за СПИН от местните хора и продаваше деца за войници. Предадохме го на властите по страхотен начин — подлъгахме го в международни води и щяхме да го откараме със самолет до съда в Хага. Но всичките ни основни свидетели срещу него загинаха в пожар. Намираха се в обезопасена къща. Вратите бяха заключени. Цялата къща изгоря. Повечето хора бяха със семействата си. Загинаха двадесет деца. А без свидетели няма дело. Наложи се да го пуснем. Канех се да се върна в Дарфур и да го съдя за пожара, но Вал, Валентин Броко, направо обезумя. Чу как престъпникът ни се подиграваше, че ни е победил. Вал го изкара навън и го простреля в главата. След това не можех да продължа. Разпуснах групата. Човек трябва да играе по правилата. Ако не го правиш, лошите печелят, тъй като ние не сме по-добри от тях.

— Струва ми се, че това доста ви е притеснило — отбеляза Фелисия.

— Те бяха мои близки приятели. Беше много тежко.

А един от тях бе нещо повече от приятел. Но Мидълтън реши да не споделя тази част от историята.

Мобифонът му дрънна. Той погледна екранчето и разчете дългото съобщение.

— Като говорим за вълка… Съобщението е от Леспас и Нора — обясни той. — Интересно… Говорили с една от старите ни връзки. Той открил, че машина, която можела да се използва за изработването на системи за биологични оръжия, била изпратена до фабрика в центъра на Балтимор вчера. Имам адреса. Мисля, че ще отида да го проверя — каза Хари и се обърна към Перес. — Заведи Фелисия на безопасно място и…

Перес поклати глава.

— Идвам с теб.

— Това не е твоята битка, Джак.

— Става дума за терористи. Битката е за всички нас. Идвам с теб.

— Сигурен ли си?

— Няма да отиваш никъде без мен.

Мидълтън му кимна с обич. После дискретно извади глока от колана си и провери мунициите.

— Нямам достатъчно патрони. Дай да видя беретата.

Перес му подаде оръжието си. Мидълтън погледна пълнителя.

— Разполагаш с дванадесет и един в цевта. Ще взема назаем три-четири.

— А, няма нужда да ми ги връщаш — мрачно отвърна зет му, после се усмихна. — По-добре ги дай на Фауст.

Мидълтън се засмя.

Излязоха от ресторанта и изпратиха Камински до един хотел наблизо. Мидълтън й даде пари и я посъветва да се настани и да стои далеч от хорските погледи, докато не й се обадят.

— И аз искам да дойда — запротестира тя.

— Не, Фелисия.

— Вуйчо ми е мъртъв заради този човек.

Той й се усмихна.

— Това не е в твоята област. Остави го на експертите.

Тя кимна неохотно и тръгна към входа на хотела.

Мидълтън се настани на шофьорското място в колата на Перес и подкара бързо. Настилката ставаше все по-лоша, паветата се показваха изпод износения асфалт.

— Доставката е била до улица „Еликот“ номер 438. На около километър и половина оттук — каза Мидълтън и погледна надясно.

Перес клатеше глава и се усмихваше. Тъст му присви любопитно очи.

— Какво?

— Смешно. Ти и приятелите ти.

— Кой? Леспас и Нора?

— Да.

— Какво имаш предвид?

Гласът на Джак бе изпълнен със сарказъм.

— Би трябвало да сте много добри в работата си. А ето, че сега преследваш фалшива следа.

— За какво говориш?

Беретата се появи светкавично. Мидълтън потръпна, когато усети дулото на врата си. Зет му взе глока, метна го на задната седалка заедно с мобифона на Мидълтън, после разкопча предпазния му колан.

— Какво ти става? — ахна Мидълтън.

— Системата на газа беше доставена във Вирджиния, а не в Балтимор. Ние я закарахме дотам. Каквото и да има на улица „Еликот“, то няма нищо общо с нас.

— С нас? — прошепна Мидълтън. — Значи си с тях, Джак?

— Страхувам се, че е така, татенце. Завий надясно. После карай направо към брега.

— Но…

Черният пистолет закачи ухото му.

— Веднага.

Мидълтън изпълни нареждането и закара колата до безлюден кей, обграден от стари складове. Перес му заповяда да спре, после, без да отмества пистолета от тъст си, го накара да слезе от колата и го бутна през някаква врата.

Фауст вдигна очи, сякаш посрещаше закъснели за купон гости. Беше издокаран в гащеризон и дебели ръкавици и стоеше до работна маса, отрупана с инструменти, тръби и електронни и компютърни части. Наблизо стоеше пале с газови бутилки. Бяха около петдесет. Всичките имаха етикети, на които на шест езика пишеше: „Биологична опасност“.

Фауст кимна към Мидълтън и каза:

— Претърси го.

— Вече го…

— Претърси го.

Перес изпълни заповедта.

— Чист е.

Мидълтън поклати глава.

— Не загрявам. Джак очисти Начо.

Фауст се намръщи.

— Трябваше да пожертваме тоя мазен дребосък, за да повярваш на господин Перес и да ни предадеш истинския шифър. Съмнявах се, че ще бъдеш откровен с мен.

— И не е бил — потвърди Перес. — Твърдеше, че не мислел ясно, но съм сигурен, че просто е излъгал. Но ми обясни как да действаме.

И предаде на Фауст думите на Мидълтън за настройването на ла и използването на прост камертон за дешифриране на формулата.

Фауст кимна.

— Не се бях сетил за това. Разбира се.

— Значи спасяването ни от Джак в хотела беше част от плана? — попита Мидълтън.

— Да.

— Какво става, по дяволите?

— Аз съм просто бизнесмен, полковник. Светът на тероризма вече е различен. Прекалено много списъци с наблюдавани лица, прекалено много компютри, прекалено много наблюдение. Човек трябва да търси външна помощ. Бях нает от патриоти и идеалисти, които защитават културата си.

— Така ли описваш етническото прочистване?

Фауст се намръщи.

— Според тях това е защита от омърсяване. Вие нахлухте в страната им. И ще си платите за това. Сто хиляди души ще платят.

— А ти, Джак? — разгневено извика Мидълтън.

Младият мъж се засмя мрачно.

— Аз си имам свои собствени идеали. Изразени в цифри. Ще изкарам десет милиона, че те държах под око и им помогнах. Да, завърших право и се отказах от семейния бизнес… И това беше най-голямата грешка в живота ми. Законна работа? Глупости — изсумтя той презрително и се вторачи в тъст си. — Виж се, господин Хари Мидълтън… Звездата на военното разузнаване, музикалният гений… Фауст те размота из целия свят, сякаш те водеше на каишка.

— Джак, няма време — прекъсна го Фауст. — Ще опитам с промяната на формулата. Ако свърши работа и вече не се нуждаем от господин Мидълтън, можеш да се погрижиш за него.

— Джак, готов ли си да убиеш толкова много хора? — попита Мидълтън.

— Ще даря част от десетте милиона на някоя благотворителна агенция — ухили се Джак. — Или пък няма да го направя.

После замълча и наостри уши. Фауст също вдигна глава и се вслуша.

— Хеликоптер — промърмори Перес.

— Не, два са. Чакай, три — поправи го Фауст и изтича до прозореца. — В капан сме! Полиция! Войници! — Той се вторачи в Джак. — Ти си ги довел тук!

— Само изпълних това, за което се споразумяхме.

Мидълтън чу ръмженето на двигатели на джипове, приближаваха се бързо. Прожектори осветиха околността.

Фауст натисна някакъв бутон на стената и складът потъна в тъмнина. Мидълтън се хвърли към врага си, но го видя да тича към ъгъла, където отвори някакъв капак и изчезна. След секунди се чу двигател на моторница.

„Мамка му“, изруга Мидълтън, натисна бутона и лампите светнаха. Той изтича до капака и се опита да го вдигне, но Фауст го бе заключил отдолу.

Перес насочи пистолета към Мидълтън.

— Не мърдай, Хари. Ти си билетът ми за измъкване оттук.

Мидълтън не му обърна внимание и тръгна към вратата на склада.

— Хари! — извика Перес и се прицели в главата му. — Няма да повтарям!

Очите им се срещнаха. Перес натисна спусъка. Щрак.

Мидълтън извади шепа патрони от джоба си и му ги показа. Докато се преструваше, че взима назаем само три-четири, бе извадил всичките, както и онзи от цевта.

Очите му приковаха младия мъж.

— Помниш, че получих текстово съобщение, нали? — попита той. — Не беше от Нора и Леспас. А от Чарли. Зеления фенер. Това е паролата ни за спешни случаи. Тя ми съобщи кой всъщност ме заплашва. Ти, Джак. Знаех, че ще ме отведеш до Фауст. Затова писах на Нора и Леспас и им казах да ме проследят от ресторанта.

Мидълтън скочи напред и стовари юмрук в челюстта на Джак, после взе пистолета, зареди го и се прицели в зет си.

— Хари, недей! Просто се преструвах. Участвах в играта, за да разбера кой е замесен. Аз съм патриот.

— Не. Ти си предател, готов да убие сто хиляди души… — възрази Мидълтън и сведе очи. — Сто хиляди и един.

— Един?

— Внук ми. Чарли ми каза какво си направил. Как можа? Как?

Перес отпусна рамене. Погледна в земята и се отказа от лъжите.

— Бебето не подхождаше на новия ми стил на живот.

— Чарли също не подхождаше, нали? Какво очакваше да направи? Да се самоубие след загубата на бебето?

Джак не отговори. Нямаше нужда. Мидълтън го сграбчи за яката, натисна го да коленичи и притисна дулото в челото му. Пръстът му потръпна на спусъка.

„Този тип уби внук ти и щеше да убие дъщеря ти. Във война сме и той те нападна…

Никой няма да тъжи, ако го очистиш. Убий го! Веднага. Преди някой да влезе.“

Перес се ококори ужасено.

— Моля те, Хари. Моля те…

„Зелена риза, зелена риза, зелена риза…“

Мидълтън отпусна пистолета и блъсна Перес по очи на пода.

Вратата се отвори. Десетина войници и мъже в униформените якета на ФБР нахлуха в склада. Агентите сложиха белезници на Перес. Екипът за биологична опасност — приличаха на космонавти в защитните си облекла — се отправи към газовите бутилки и оборудването на масата и ги провери със сензори. След няколко минути водачът на екипа съобщи:

— Нищо не е било смесено засега. Няма опасност.

Влезе прошарен мъж с майорски нашивки. Майор Стенли Дженкинс. Беше се навъсил.

„О, не“, помисли Мидълтън, понеже веднага отгатна какво ще му съобщи майорът.

— Полковник, съжалявам. Измъкна се.

Мидълтън въздъхна.

Е, поне бяха намерили нервнопаралитичния газ. Градът беше в безопасност.

А Фауст щеше да стане обект на едно от най-мащабните издирвания в историята на САЩ. И щяха да го намерят. Мидълтън щеше да се погрижи за това.

След половин час Джак Перес бе в ареста, а Мидълтън стоеше отвън с Тесла, Леспас и Дженкинс — бивш негов колега от армията. До тях спря цивилна кола. Дали типовете от ФБР си мислеха, че хората не познават колите им? Със същия успех можеха да напишат на вратите „Да служим и пазим“.

От колата излязоха двама мъже. Единият беше Дик Чеймбърс от министерството на националната сигурност, а другият — заместник-директорът на ФБР Емет Колмбаш.

— Полковник, аз… — почна Емет.

Чеймбърс го прекъсна:

— Не знам какво да кажа, Хари. Страната ти е задължена. Спаси хиляди хора.

Мидълтън се надяваше, че Колмбаш е свикнал да го пренебрегват. След като се бе оплескал и бе допуснал Вукашин и хората му да проникнат в страната, Чеймбърс с всички сили щеше да се опита да се възползва от спечелената битка.

— Трябва да те разпитаме — добави Чеймбърс. — Искаме да…

— Не — възрази категорично Мидълтън. — Сега отивам да видя дъщеря си.

— Но, полковник, трябва да говоря с директора и с Белия дом…

Но единственото, на което Чеймбърс говореше в момента, бе гърбът на Хари Мидълтън.

Щеше да се оправи.

Поне физически. Психическата травма от загубата на детето и предателството на мъжа й си взимаше дължимото и Мидълтън реши да я заведе в къщата при езерото.

Прекарваха много време пред телевизора — гледаха най-вече новините. Както бе предрекъл Хари, Дик Чеймбърс и останалите важни личности от министерството на националната сигурност си приписаха заслугите за предотвратяването на нападението и намирането на терористите, които бяха проникнали в страната с „изключително добре фалшифицирани документи“, както Чеймбърс посочи неведнъж. ФБР получи похвала.

Хари Мидълтън въобще не бе споменат.

Е, играта винаги се играеше по този начин.

Аутопсията на случая доведе до извода, че Фауст отговаря за план за отмъщение срещу Америка заради умиротворителните операции. Ругова работил за него, но му писнало от затвора и се опитал да подкупи пазачите си с плячката, която трябвало да финансира терористите.

И затова бил елиминиран от Вукашин. Стефан Анджей, татуираният тип, който бе убил Вал Броко, вероятно бе предател и бе очистен поради тази причина, а и заради некомпетентността си.

Издирването на Фауст продължаваше с пълна сила и се появиха няколко следи. Той все още разполагаше със свои хора в страната и записи от предплатен мобифон, на който Перес бе звънял често, вероятно собственост на Фауст, показваха, че е звънял доста пъти на обществени телефони в определен район във Вашингтон, където очевидно живееха другарите му. Незабавно бяха устроени електронно наблюдение и засади.

Но поне за момента Мидълтън не участваше в лова. Интересуваше се повече от съвземането на дъщеря си.

И от подновяването на приятелството си с Нора Тесла и Жан-Марк Леспас.

Беше ги поканил за няколко дни в къщата на езерото. Не беше сигурен дали ще се отзоват на поканата, но го направиха. Дъщеря му, изглежда, бе простила на Тесла за развода на родителите си, тъй като бе разбрала, че той е неизбежен, още дълго преди Нора да се появи на сцената.

Но имаше и други проблеми и отначало разговорите между старите приятели бяха повърхностни и почти лишени от съдържание. Темата за миналото най-после бе повдигната и те заговориха за военнопрестъпника от Дарфур, убит от Вал Броко и станал причина за разпускането на Доброволците.

Никой не отстъпи от мнението си, нямаше извинения и оправдания, но благодарение на близкото приятелство, родено от обща цел, инцидентът най-после бе погребан.

Тесла и Мидълтън прекарваха доста време заедно, бъбреха си за незначителни неща. Отидоха на дълга разходка и излязоха на малък нос, който гледаше към близкото езеро. Стадо елени изскочи от храсталаците и избяга в гората. Стресната, Нора хвана ръката на Мидълтън и този път не я пусна.

Малко след откриването на нервнопаралитичния газ Мидълтън получи интересно обаждане. Ейб Новаковски, в момента арестуван в Рим, бе сключил сделка с американските, полските и италианските прокурори. И в замяна на намалена присъда щеше да предаде нещо.

Оказа се, че става дума за нещо изключително.

На следващия ден в къщата на езерото пристигна колет. Мидълтън го отвори и прекара следващите два дни в кабинета си.

— Мамка му — изсумтя шашнато, когато видя съдържанието му.

Първият човек, с когото сподели мнението си, не беше дъщеря му, нито Тесла или Леспас, а Фелисия Камински, която дойде на гости, привлечена от новината.

Мидълтън й показа онова, което вече бе сложил на пианото „Стайнуей“ в кабинета си.

— И не е фалшификат?

— Не — прошепна Мидълтън. — Истински е. Няма съмнение.

В отплата за службата си за Фауст Новаковски бе получил истински ръкопис на Шопен, непознат досега и очевидно част от съкровището, плячкосано от Ругова в църквата „Света София“.

Беше соната за пиано и камерен оркестър и нямаше име.

Зашеметяващо откритие за любителите на музиката.

А и за правителството, както Мидълтън чу развеселено. Важните клечки от министерството на националната сигурност бяха подскочили от новината и от желание да си придадат още по-добър вид след победата над терористите, уредиха гала премиера на сонатата в концертна зала „Джеймс Мадисън“ във Вашингтон. Мидълтън се обади лично на Дик Чеймбърс и настоя Фелисия Камински да е главната солистка. Чеймбърс веднага се съгласи и каза:

— Задължен съм ти, Хари.

Основният инструмент на Фелисия беше цигулката, но когато чу новината, тя каза шеговито:

— Е, мога да се оправя и с клавишите на пианото.

Мидълтън се засмя, а Камински добави сериозно:

— Това е голяма чест, за която всеки музикант може само да мечтае.

Прегърна го и добави:

— Ще посветя изпълнението си на паметта на вуйчо ми.

Нора Тесла, Леспас и Шарлот щяха да присъстват на концерта, както и целият културен и политически елит на Вашингтон.

Няколко дни преди концерта Чарли Мидълтън дойде при Хари в кабинета му. Беше късно вечерта.

— Какво правиш, татко?

Татко? От години не беше използвала тази дума. Прозвуча му странно.

— Просто преглеждам Шопен. Ти как си, скъпа?

— Оправям се. Стъпка по стъпка.

Седна до него. Мидълтън я целуна по косата, а тя отпи от виното му.

— Вкусно. — И се усмихна.

Това бе думата, която Мидълтън й повтаряше, докато се опитваше да я накара да си изпие млякото, когато беше малка.

— Забележително, нали? — прошепна Чарли след малко, приковала очи в ръкописа.

— И само като си помислиш, че Фредерик Шопен е държал тези листа. Виж и тази драсканица. Дали е изпробвал перото си? Или нещо го е разсеяло? Или пък е било начало на бележка до самия него?

Шарлот се загледа през прозореца към тъмното спокойно езеро и тихо заплака.

— Ще се оправя ли някога? — прошепна тъжно.

— Разбира се. Скоро ще се върнеш към живота.

„Да, нещата винаги се оправят — помисли си Мидълтън. — Винаги. Но мъката и ужасът никога не изчезват напълно.“

„Зелена риза… Зелена риза…“

Осени го внезапна мисъл. Зачуди се дали бе използвал убийството на дарфурския военнопрестъпник като оправдание, за да се оттегли от битката, за която навремето вярваше, че е роден. Не можеше да спаси всички, затова бе спрял да се опитва и се бе оттеглил в света на музиката.

— Лягам си. Обичам те, татко.

— Лека нощ, бебчо.

Шарлот излезе от стаята, а Мидълтън отпи от виното и отново заразглежда ръкописа на Шопен, като разсъждаваше над интересната ирония. Пред него стоеше произведение на изкуството, написано по време, когато музиката била създавана основно за прослава на господ, и все пак тази соната бе станала част от ужасяващия план за убийството на хиляди хора, предизвикан от отмъстителен религиозен плам.

„Понякога светът е наистина много откачено място“, заключи Хари Мидълтън.

17.

ДЖЕФРИ ДИВЪР

Приключиха работа много след полунощ.

— Скапан съм. Свършихме ли? — Говореше на сръбски.

Вторият мъж също беше изморен, но не каза и дума, а само погледна притеснено третия, тип с мрачно лице и дълга, зализана назад черна коса.

Фауст, човекът, който надзираваше работата, отговори меко, че могат да си тръгват. Говореше на английски.

След като си тръгнаха, той обиколи мазето — светеше си с фенер, — за да инспектира свършеното през последните четири часа: прекарването на дебел, ужасно тежък маркуч през тунелите на съседните три сгради. Старателно, с помощта на тихи ръчни помпи, бяха напълнили гумените тръби с бензин, почти три хиляди и шестстотин литра. После разположиха пропанови бутилки и детонатори между маркучите и, най-трудното, настроиха електрониката.

Сега, застанал сам в мазето на концертна зала „Джеймс Мадисън“, Фауст направи диагностична проверка на системата. Всичко беше наред. Позволи си да помечтае малко за това, което щеше да се случи вечерта. По време на адажиото от новооткритата соната на Шопен уникална комбинация от ноти щеше да се плъзне от микрофона над пианото на солиста и да бъде електронно преведена в цифрови стойности. Те щяха да бъдат разчетени от компютъра като команда към малки двигатели, които щяха да отворят пропановите бутилки. Няколко минути по-късно, когато адажиото преминеше във виваче, друга комбинация ноти щеше да задейства детонаторите. Пропанът щеше да избухне, да стопи маркучите и да превърне концертната зала в крематориум.

Сложната система бе необходима, тъй като ФБР използваше предаватели за активни смущения на радиовълни и на клетъчни телефони. Дистанционните бяха безполезни. А таймерите можеха да бъдат открити чрез свръхчувствителни микрофони. Фауст се усмихна на иронията, че самата Фелисия Камински ще е детонатор.

Беше доволен от плана. Мидълтън и правителството се бяха хванали на пуснатата от Новаковски стръв, ръкописа. Очевидно вярваха в него и цялата фалшива информация, която Фауст бе натъпкал в главите на Джак Перес и Фелисия Камински — шифъра в първия ръкопис, нападението с нервнопаралитичен газ, бинокъла в хотел „Харбър Корт“, насочен към склада, загадъчните разговори за доставки и химически формули, мъчението на татуирания тип в килера…

Отбраната на враговете му бе сломена. Той се сети за подходяща метафора: вярваха, че концертът е свършил, и не очакваха, че Фауст е подготвил зрелищно кресчендо.

Излезе от мазето леко притеснен — представи си как Фелисия Камински загива в пожара. Не се тревожеше за младата жена, разбира се. Тормозеше го мисълта, че ако Фелисия използва оригиналната партитура, тя ще бъде унищожена завинаги.

А струваше милиони долари.

Тълпите започнаха да се струпват още рано привечер. Опашката се точеше до края на съседната строителна площадка. Много хора нямаха билети и се надяваха да си купят на черно. Но това беше световна премиера на Шопен, а не мач на „Редскинс“, и не бяха останали никакви билети.

Харолд Мидълтън посети Фелисия Камински зад кулисите, пожела й успех и се върна при гостите си във фоайето: Леонора Тесла, Жан-Марк Леспас и Чарли.

Поздрави няколко от професорите по музика от Джорджтаун, както и някои хора от министерството на отбраната и Държавния департамент, които познаваше от миналото. Емет Колмбаш дойде да се здрависа с него и попита:

— Къде е Дик?

Мидълтън се засмя и посочи към другия край на помещението.

— Тъкмо даде билета си на шефа си.

— Е, аз поне оценявам културата — отвърна човекът от ФБР.

— Слушал ли си изобщо някога Шопен, Емет?

— Разбира се.

— Какво е написал?

— Онова нещо.

— Кое нещо?

— А бе онова, прочутото. — Мидълтън се ухили.

Лампите във фоайето примигнаха и те влязоха в залата и намериха местата си.

— Хари, успокой се — чу Мидълтън гласа на дъщеря си. — Изглеждаш, сякаш ти си солистът.

Той се усмихна. Липсата на нежни обръщения не го разтревожи. Беше знак, че дъщеря му се оправя.

А що се отнасяше до успокоението — това нямаше да стане. Вечерта щеше да е зашеметяваща. Хари тръпнеше от вълнение.

Диригентът излезе на сцената и бе поздравен с диви аплодисменти. Той вдигна ръка надясно и деветнадесетгодишната Фелисия Камински, издокарана в елегантна черна рокля, излезе на сцената със самоуверения вид на професионалист. Усмихна се, поклони се и хвърли бърз поглед на Мидълтън. И май му намигна. После седна пред пианото.

Диригентът зае мястото си на подиума и вдигна палката.

— Дик, появи се нещо интересно.

Ричард Чеймбърс работеше късно в кабинета си в министерството на националната сигурност. Мислеше за концерта и се чудеше дали шефът му оценява жеста му.

— Май ще искаш да поговориш с този човек — добави помощникът му.

Обаждаше се работник от ресторант близо до концертна зала „Джеймс Мадисън“. Когато си тръгвал от работа рано сутринта, видял някакъв тип да излиза през страничната врата на залата. Качил се в кола близо до строителната площадка. Човекът от ресторанта си помислил, че поведението му е подозрително, а и залата била затворена целия предишен ден, затова снимал колата и регистрационния й номер с мобифона си. Възнамерявал да се обади в полицията по-рано, но забравил. Звъннал им преди малко и те го насочили към министерството на националната сигурност, тъй като много важни клечки от правителството щели да присъстват на концерта.

— В наши дни човек просто не знае — каза обаждащият се. — Терористи и какви ли не други типове.

Чеймбърс се замисли за момент, после каза:

— Трябва да проверим това. Къде се намирате?

Мъжът обясни, че тъкмо си тръгвал от работа, и даде адреса на ресторанта, който вече бил затворен. Чеймбърс го помоли да ги изчака в близкия парк. Агентите му щяха да стигнат дотам за нула време.

— Благодаря ви, господине — каза Чеймбърс. — Тъкмо граждани като вас правят страната ни толкова велика.

Фелисия Камински свиреше както никога в живота си. Беше мотивирана не от факта, че това е първото й изпълнение като солистка на световна премиера, а от самата музика, която беше омайваща.

Музикантите ставаха прекалено фамилиарни с пиесите в репертоара си, по същия начин, по който съпруги и съпрузи стават удобно близки през годините. Но в запознанството с нова творба и изпълнението й имаше нещо, което приличаше на началото на любовна връзка.

Страст, вълнение, върховен унес. Останалата част от света преставаше да съществува.

Фелисия бе напълно погълната от музиката и не виждаше хилядите хора, светлините, изисканите гости и членовете на камерния оркестър.

Само едно нещо леко дразнеше.

Почти недоловима миризма на дим.

Но после Фелисия започна сложен пасаж, съсредоточи се и забрави за нея.

Тъмна кола спря до малкия парк в северозападен Вашингтон. Мъжът на средна възраст с изцапан с храна гащеризон, който седеше на една пейка и се оглеждаше нервно, трепна.

Едва когато видя табелата „Официална правителствена употреба“, се надигна от мястото си и се приближи до човека, който слезе от колата.

— Аз съм Джо. От ресторанта — представи се мъжът. — Аз ви се обадих.

— Аз съм Дик Чеймбърс — отвърна мъжът и се ръкува с него.

— Заповядайте, господине — каза работникът и подаде мобифона си. — Имам снимка на регистрационния номер. Трудно е да се разчете, но съм сигурен, че имате компютри, които могат да се справят със задачата.

— Да, техническият ни отдел прави истински чудеса.

Друг мъж излезе от колата и извика:

— Дик, тъкмо чух репортаж на Си Ен Ен по радиото! Пожар в концертната зала. Голяма работа. Наистина голяма!

Дик Чеймбърс се усмихна.

Мъжът, който го бе извикал, беше Фауст. Двете му горили също се измъкнаха от колата.

— Това е човекът, когото видях — извика развълнуваният работник. — Арестували сте го значи!

Но после видя, че на ръцете на Фауст няма белезници, изпусна мобифона си и извика отчаяно:

— Не, не, не! Вие сте с него! Мъртъв съм!

„Да, наистина си мъртъв“, помисли си човекът от министерството на националната сигурност и попита Фауст:

— Какво става в залата?

— Предварителни репортажи. Никой не може да види нищо. Улиците са изпълнени с дим. Навсякъде има пожарни.

— Концертната зала! Взривили сте я? — извика работникът.

Чеймбърс смачка мобифона му с крак.

— Страхувам се, че сте се озовали на погрешното място в погрешното време — каза той, после погледна към Фауст, който извади пистолет със заглушител и се прицели в бедния човечец.

— Моля ви, господине! Не!

В този момент светнаха прожектори и приковаха Чеймбърс, Фауст и останалите в яркия си блясък.

Работникът се метна на тревата и изпълзя настрани. Чу се глас от високоговорител:

— Чеймбърс, говори Емет Колмбаш. Снайперистите имат заповед да стрелят на месо. Легнете по очи. Веднага!

Мъжът от министерството примигна смаяно, но се поколеба само за момент. Беше в бизнеса от дълго време. Знаеше, че само мигове го делят от смъртта, затова послушно се просна на земята и разпери ръце и крака. Двете горили постъпиха по същия начин.

Фауст обаче се поколеба и пистолетът в ръката му потрепна.

— На земята! Веднага! — повтори Колмбаш.

Фауст знаеше какво го очаква — разпити, присъда, доживотен затвор или смъртоносна инжекция, така че предпочете отчаяното пред разумното. Стреля към прожекторите, после се обърна и побягна.

Измина не повече от два метра, преди снайперистите да приключат кариерата му завинаги.

Хари Мидълтън раздруса ръката на мъжа, който бе изиграл ролята на примамка, като се бе престорил, че е видял Фауст да се измъква от концертната зала.

— Добре ли си, Йозеф?

— Да — отговори Падло. — Одрах си малко ръката, докато пълзях, но иначе ми няма нищо.

Полският инспектор съблече гащеризона, който бе облякъл за измамата. Беше пристигнал рано сутринта. Наистина бе трудно да уредиш влизането в Америка на чуждестранен полицай, но бюрокрацията не съществуваше за хора като Харолд Мидълтън и анонимните му шефове.

Падло бе научил, че Фаст е виновен за смъртта на любимата му М. Т. Коноли, и се обади на Мидълтън и настоя да дойде да помогне да заловят Фауст и съучастниците му. Хари му обясни, че престъпниците няма да бъдат екстрадирани в Полша, но Падло бе готов да даде на американците показания за убийствата в случая на Жединяк, които щяха да помогнат в съда.

Мидълтън си достави удоволствието да отиде при Колмбаш и още двама агенти на ФБР и да закопчае Дик Чеймбърс лично.

— Но… пожарът… вие… — избъбри Чеймбърс.

— Трябваше да загинем ли? Заедно с още хиляда невинни? Е, днес следобед сапьорският отдел обезвреди бомбата и изпомпи бензина. Но имахме нужда от време, за да заложим капана. Страхувах се, че ако няма никакъв пожар, може да се паникьосате и да се покриете. Затова запалихме огън на съседната строителна площадка. Никакви щети, но гъст дим. Достатъчно, за да ни осигури новинарските репортажи. А, ако това въобще те интересува, концертът мина както планирахме. Сонатата е великолепна. Сигурен съм, че шефът ти я хареса. Интересно как му връчи билета си, като знаеше, че той ще загине в пожара. Трябваше да видиш лицето му, когато му обясних, че ти си виновен за това.

Чеймбърс знаеше, че трябва да замълчи, но не можа да се сдържи и попита:

— Как разбра?

— Ами тази история, че Фауст е ръководителят… Тъпо. Не можех да го повярвам. Той беше прекалено арогантен и импулсивен. Имах чувството, че друг стои зад всичко това. Но кой? Накарах колегите да проверят всички пътувания до Полша и Италия през последните няколко месеца, имам предвид пътуванията, свързани по някакъв начин с онази част на Вашингтон, където Фауст бе звънял на обществени телефони. Появиха се няколко дипломати и бизнесмени. И ти. Човекът, отговорен за агенцията, която „случайно“ допуска влизането на Вукашин в страната. Освен това открих, че си звънял на Новаковски в затвора в деня преди той да ни предложи ръкописа на Шопен. Ти беше главният ни заподозрян, но трябваше да сме сигурни. А и да пипнем Фауст. Затова ти пробутахме фалшив съвестен гражданин. Йозеф Падло, когото ти никога не бе виждал.

— Това е абсурдно. Не знаеш за какво говориш.

— О, знам, Дик. Веднага щом ми се обадиха от Полша за първия ръкопис на Шопен, се изпълних с подозрения и звъннах няколко телефона. Данните от разузнаването в Северна Европа сочеха, че има вероятна терористична дейност в Полша и Рим. И може би била свързана с музика. Затова реших да проверя какво става. Следата ни отведе до възможно нападение с нервнопаралитичен газ в Балтимор. Добрахме се до химикалите и това изглеждаше края на историята. Оставаше ни само да открием Фауст. Но онази нощ се замислих сериозно. Нападение в отмъщение за намесата ни в балканските бъркотии? Не, етническите прочиствания там бяха заради политика и земя, а не поради религиозен фундаментализъм. Той не отговаряше на профила. Може Вукашин да е вярвал в идеологията, но не и главните играчи — Фауст и Ругова. Не, те се стремяха само към пари. Ами шифрите за нервнопаралитичен газ в ръкописа? Добра идея. Нещо, в което компютърджиите от разузнаването щяха да се влюбят, да си губят времето с него и да ни попречат да огледаме цялата мозайка. Но в наши дни, когато шифрите са на толкова високо ниво, има и по-добри начини да пренесеш химическа формула от една страна в друга. Не, очевидно ставаше нещо друго. Но какво? Реших, че трябва да анализираме положението по друг начин. Започнах да го разглеждам така, както правя с партитурите, чиято автентичност трябва да удостоверя: като едно цяло. Дали това изглеждаше като автентичен план на истински терористи? Не. Следващият логичен въпрос бе: какво постигна историята с нервнопаралитичния газ? Само едно: изкара мен и останалите Доброволци от пенсията ни. И това, разбира се, е била целта ти. Да ни унищожиш.

— Но защо, Хари? — намеси се Колмбаш.

— Почти милиард долара в откраднати произведения на изкуството. Плячкосани от нацистите из цяла Европа и скрити в църкви в Косово, Сърбия и Албания. Точно както в „Света София“. Знаехме, че Чеймбърс е работил кратко време в балканските страни, но бързо се е измъкнал оттам. Сигурно там се е запознал с Ругова и е научил за плячката. После е финансирал операцията и е наел Фауст да се погрижи за нея. Минали няколко години и те решили да изкарат малко пари, като продадат произведенията на изкуството на частни колекционери. Но Ругова ги изпреварил. При това действал невнимателно. Не си прикрил следите и се разчуло за съкровищата. Беше само въпрос на време Доброволците да започнат да сглобяват мозайката. Затова Чеймбърс и Фауст е трябвало да елиминират Ругова и нас. Но за да се предпазят от подозрения, решават да представят всичко за истинско терористично нападение. И докарват Вукашин и бандитите му тук. Е, след като осъзнах мотива, просто се замислих кой ще е идеалният начин да убият всички ни. И беше очевидно: атентат в концертната зала.

Мидълтън се обърна към Чеймбърс.

— Не се изненадах, когато разбрах, че ти си дал идеята за концерта, Дик.

— Всичко това са глупости. И още не си чул края им.

— За първото грешиш, но за второто си прав. Ще съм свидетел по делото ти и ще чуя още много неща. Ти също.

Колмбаш и двамата агенти поведоха Чеймбърс и двете горили на Фауст към ареста.

Мидълтън и инспектор Йозеф Падло останаха сами на студената улица. Започна да ръми.

— Благодаря ти за помощта, Йозеф.

— Няма защо. Исках да го направя. Е… значи всичко приключи, а?

— Не съвсем. Остават няколко въпроса, на които трябва да отговорим. Любопитен съм и за още нещо: Елеана Соберски. Беше свързана с Вукашин. Но мисля, че имаше и още нещо. Според мен тя си е имала собствена цел.

Той си припомни думите на садистката точно преди да умре: „Ние знаем за отношенията ти с Фауст“.

— Аха — кимна Падло. — Значи още някой се интересува от съкровището. Или си има свое собствено и би искал да увеличи пазарния си дял.

— Да, така смятам.

— Някой от хората на Ругова?

Мидълтън сви рамене.

— Съмнявам се. Те бяха тъпаци. Според мен е някой високопоставен, като Дик Чеймбърс, но в Рим или Варшава, или в Москва.

— И ще разбереш кой е?

— Случаят е в кръвта ми. Знаеш този израз, нали?

— Вече го знам.

— Ще продължа да се занимавам с него, докато не изпитам пълно удовлетворение.

— Сам ли ще действаш? — попита полското ченге. — Или с помощта на приятели?

Мидълтън не можа да сдържи усмивката си.

— Да, говорихме за възстановяване на групата. Имам предвид Доброволците.

Падло извади от джоба си пакет „Собиески“ и понечи да запали, но се намръщи.

— Ще имам ли проблеми заради пушенето?

Мидълтън се засмя.

— На открито в парка? Все още е позволено.

Падло запали и дръпна дълбоко.

— Къде мислиш, че са откраднатите произведения на изкуството, Хари?

— Фауст и Чеймбърс вероятно имат поне няколко обезопасени къщи по света. Ще ги намерим.

— И какво смяташ, че ще откриеш там?

— Ако съдим по Шопен, вероятно ще е нещо зашеметяващо. Не мога дори да си го представя.

Мидълтън си погледна часовника. Минаваше полунощ. Но пък се намираха в северозападен Вашингтон, оазиса на юпитата в града, който често спи.

— Ще ми правиш ли компания за някое и друго питие? — попита той. — Знам един бар, в който сервират хубава полска водка.

Падло се усмихна тъжно.

— Мисля, че не. Изморен съм. Работата ми тук е свършена. Утре си заминавам. И трябва да стана рано, за да се сбогувам с един човек… Вероятно знаеш къде се намира това място? — попита той и показа на Мидълтън лист с адреса на гробище в Александрия, Вирджиния.

— Разбира се, мога да те упътя. Но ще ти предложа друго. Какво ще кажеш да отидем заедно? Аз ще шофирам.

— Наистина ли нямаш нищо против?

— Йозеф, приятелю, за мен ще е чест.

Издание:

Джефри Дивър. Ръкописът на Шопен

Американска. Първо издание

ИК „Бард“, София, 2010

Редактор: Иван Тотоманов

ISBN: 978-954-655-085-9

Jeffery Deaver

Lee Child

David Hewson

James Grady

S. J. Rozan

Erica Spindler

John Ramsey Miller

David Corbett

John Gilstrap

Joseph Finder

Jim Fusilli

Peter Spiegelman

Ralph Pezzullo

Lisa Scottoline

P. J. Parrish

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

1. Джефри Дивър

2. Дейвид Хюсън

3. Джеймс Грейди

4. С. Джей Роузан

5. Ерика Спиндлър

6. Джон Рамзи Милър

7. Дейвид Корбет

8. Джон Гилстрап

9. Джоузеф Файндър

10. Джим Фусили

11. Питър Шпигелман

12. Ралф Пезуло

13. Лайза Скотолайн

14. П. Дж. Париш

15. Лий Чайлд

16. Джефри Дивър

17. Джефри Дивър

Допълнителна информация

Заслуги