СТАРОИСЛАНДСКИ САГИ И МИТОВЕ

Превод: Михаил Минков

chitanka.info

МИХАИЛ МИНКОВ

МЕЖДУ ЕСТЕСТВЕНОТО И СВРЪХЕСТЕСТВЕНОТО

Въпреки че староисландската литература винаги се е смятала за едно от върховите постижения в европейската култура, представата на мнозина за нея се изчерпва с едно мъгляво понятие — „сага“. Малко са онези, които се решават да надникнат в нейния чуден свят, а още по-малко са неразколебаните след първия сблъсък с непривичния й стил и всеприсъщата й загадъчност. Не е трудно да се обясни защо староисландската литература изглежда така трудно достъпна. Тя е творение на един далечен и самобитен свят, който не може да бъде разбран и почувстван без известно усилие на мисълта и въображението. Читателят, който се впуска в него без предварителна нагласа, изпитва чувството на мореплавател без компас и лесно стига до отчаяние.

Многобройните изследвания в областта на староисландската литература са довели както до ценни открития, така и до редица разногласия сред авторитетните мнения. И все пак всичко казано и писано представлява принос за изграждането на правилен подход към нея. Преди всичко друго нека се запознаем с историческата обстановка, в която се заражда исландското литературно творчество.

Летописите разказват, че Исландия била известна още в древността, а по-късно там се настанили ирландски отшелници. Истинската история на острова обаче започва с неговото преоткриване в средата на IX век от норвежкия викинг Нададур и неговите спътници, отклонени от пътя си към Ферьорските острови. Те не забелязали следи от живот и тръгнали обратно, „… а когато отплавали, над планините паднал голям сняг и затова те нарекли земята Снеланд — Снежна земя…“. (Из „Книга за заселването“ — исландски летопис от XII век.) Водачът на втората експедиция, шведът Гардар Сваварсон, разбрал, че Снежна земя е остров, а норвежкият викинг Флоки Вилгердарсон (организатор на третата експедиция) и неговите хора й дали нейното сегашно название: „… Пролетта била доста студена. Тогава Флоки се качил на една висока планина и видял на север, зад планините, един фиорд, пълен с ледени грамади. Затова те нарекли земята Ийс-ланд — Ледена земя, — както и се казва оттогава.“ (Из „Книга за заселването“.)

Първият постоянен заселник на острова бил норвежецът Инголвур Арнасон, днес тачен като баща на исландската нация. През 870–871 г. той се настанил край днешната столица и нарекъл местността Раюкяр-вийк (днес Рейкявик) — Залив на дима[1]. Последвала истинска вълна от заселници, предимно норвежци, а също и келтски роби, доведени от Британските острови. Според Ари Торгилсон (1067–1148), първият исландски историк и автор на „Книга за заселването“, обитаемата земя на острова била заселена за около шестдесет години. В много от сагите се посочва изрично причината за това масово изселване от Норвегия: стремежът на крал Харалдур Красивокосия да се наложи като владетел на цялата страна и терорът, упражняван от него, над дребните феодали. Пренаселеността на Норвегия по онова време е била друга съществена причина.

Заселниците се разположили на повече или по-малко отдалечени едно от друго семейни стопанства и заживели от скотовъдство, земеделие и риболов. Села и градове в страната не е имало. Този изолиран начин на живот се запазил докъм края на седемнадесети век, когато Рейкявик от една-единствена ферма прераства постепенно в град. Усамотените семейни стопанства обаче и днес са твърде обичайна гледка сред исландския пейзаж.

Изворите на сведения за живота на първите заселници не са толкова богати и надеждни, колкото може да се помисли. Обширните исландски саги, писани три-четири века по-късно, са доста несигурен източник и достоверното в тях се отсява с мъка. Затова, когато говорим за „викингските времена“ такива, каквито ни ги представят сагите, би трябвало да спотаим известна доза съмнение.

Съдейки по писмените разкази, всеки младеж от знатно семейство е желаел да навлезе в живота, като първо опознае външния свят — Норвегия и другите северни държави — и служи на някой тамошен владетел или стане викинг, т.е. морски разбойник. Викингски експедиции се организирали до различни страни: Англия, Шотландия, Ирландия, Нормандия, та дори Италия, и при успех носели голяма слава за участниците в тях. Битките и сраженията са били нерядко явление и в самата Исландия, но впечатлението, което може да се придобие от разказваното в сагите — че това е било едва ли не основното занимание на жителите й, — е погрешно. Суровият живот изисквал напрегнат ежедневен труд за осигуряване на прехрана и основната тежест падала върху мъжете, които били на първо място животновъди, земеделци, занаятчии, рибари и строители, и едва тогава викинги.

Жените в това общество разполагали със завидна свобода в сравнение с католическа Европа. Доколко една жена е имала правото да избира съпруг по свое желание, не можем да бъдем сигурни, но е добре известно, че тя, ако бракът не потръгнел, обявявала развод и се завръщала при родителите си.

Исландия е неплодородна страна, с оскъдна по площ обработваема земя, с дълга, макар и недотам сурова зима, атакувана от природни бедствия. През периодите на неплодородие наставал глад, с който населението в езическите времена се преборвало по различни начини. Единият от тях бил твърде прост: новородените деца, най-вече момичетата, и старците били „изнасяни навън“, т.е. оставяни да умрат далече от хората. Една от първите забрани, наложени от християнството, била върху практикуването на този жесток обичай.

Векове наред в страната нямало никаква централна власт. Висши управници били жреците — пазители на храмове, вероятно тридесет и шест на брой през десети век. Всеки свободен жител ставал „подвластник“ на един такъв старейшина — обикновено на онзи, който живеел в непосредствена близост, но имал право да се откаже от него и да си избере друг покровител, макар и неговото поселище да било по-отдалечено. Старейшините и подвластниците си обещавали взаимна подкрепа при всякакви трудности: съдебни дела, родови вражди, неплодородие и глад и т.н.

Висш законодателен орган било Общото събрание (или Общия сбор) — едно от първите в Европа. То се е свиквало през юни на Полето за сбор, разположено на около 40 км от Рейкявик. Законите, заимствани от старонорвежкото право, се учели наизуст от „законоразказвачи“, назначавани от жреците-старейшини. До тези специалисти по право можел да се допита всеки нуждаещ се. Съдебните дела се водели по строго установен, изключително сложен ред и тъй като понякога делото се решавало чрез намеса на сили, подкрепата на влиятелни старейшини била особено необходима за всяка от страните.

Провеждането на всеобщи сборове имало съществено значение за вътрешната и външната политика на страната, затова и сагите обръщат особено внимание на тази важна част от живота.

Свободното време било запълвано с различни развлечения: игри с топка върху лед, „конски боеве“ (описани в „Сага за изгарянето на Нял“), пирове и веселби, на които се рецитирали стихове и били разказвани истински или измислени истории. Организирали се големи празненства — например есенни гощавки, с които посрещали зимата, и дълги пиршества по време на езическия празник Йол, запазил името си и в наши дни, макар и вече със съдържание на християнската Коледа. Така били скъсявани безконечните зимни нощи, затова и на исландски „развлечение“ в буквален превод е „скъсяване“, а „забавлявам се“ е „скъсявам си времето“.

Потискащият зимен мрак благоприятствал засилването до краен предел на вярата в свръхестествените сили. Този факт се осъзнавал от самите исландци и е използван при изграждането на психологическите образи на някои герои: те не понасят тъмнината, защото навсякъде из нея им се привиждат ужаси.

До идването на християнството свръхестествените сили се делели, най-общо казано, на добри и лоши. Към първите спадат различни създания от божествен произход: аси, вани, дийси, алви. Към вторите се броели великаните във всички техни разновидности: скрежни исполини, планински великани, тролове и т.н. Те били врагове и на боговете, и на хората и се е очаквало в крайна сметка да унищожат света. След приемането на християнството дотогавашните богове и великани не изчезват от съзнанието на хората, напротив — те се обединяват и минават на страната на нечестивия. Великите владетели на света от езическите времена — Один и Тор — сега са дяволи в човешки образ, тръгнали по земята да пакостят на хората и да се борят срещу християнството: така ни ги представят авторите на саги. В края на 102-ра глава от „Сага за изгарянето на Нял“ (непоместена в превода) е предаден спор между немския мисионер Таигбранд и исландската ясновидка Стейнун: „Чувал ли си ти — рекла тя, — че Тор извикал Христос на двубой, а той не посмял да се бие с него?“ — „Чувал съм — рекъл Тангбрандур, — че Тор щял да стане само прах и пепел, ако бог пожелаел да му вземе живота.“ — „Знаеш ли — попитала тя — кой ти разби кораба?“ — „А ти какво би казала?“ — попитал той. „Ще ти кажа“ — рекла тя. Следват стихове, от които става ясно, че виновникът за нещастието е бил Тор. Самият Снори Стурлусон и неговият датски съвременник Саксон Граматик пишат, че Один бил азиатски магьосник, който дълго време мамил хората с цел да бъде почитан като бог.

Съществена част от вярата в свръхестественото заемат така наречените „реймлейкар“ — разходки на мъртъвци, описвани както в сагите, така и в по-късните народни приказки. Границата между живота и смъртта очевидно е убягвала на древните исландци; преходът от едното състояние към другото им е изглеждал, от една страна, мъгляв и загадъчен, а от друга, постепенен и дори донякъде обратим. Нерядко смъртта започва с една особена фаза, през която човек е „обречен“ или „белязан“ — тогава той започва да халюцинира или чувства необясним студ. Идва мигът, в който обреченият издъхва, но след време може да проговори отново (и то нерядко в стихове), да се раздвижи в гроба си и дори да тръгне да се разхожда, обикновено с цел да върши пакости. Сагите и приказките често разказват за оживели мъртъвци, които издевателстват над хора и добитък, и понякога обезлюдяват цели области. Те стават най-активни по Коледа, а любимите им свърталища са църковните дворове и самите църкви — една особеност, чиито корени може би следва да се търсят освен в тягостния ефект на зимния мрак, също и в представата за нестихващата борба на старите владетели на света, понастоящем в съюз с дявола, срещу ненавистното за тях християнство.

(Вярата в свръхестественото и днес е съвсем жива в Исландия, за нея се говори често: понякога искрено, друг път — предимно в туристическите брошури — тя се възвеличава като национално достойнство, което обаче надали трябва да се приема сериозно.)

В 1000 г. Общият сбор, след дълги спорове, приема християнството и неговите обичаи и закони като задължителни за цялата страна. С новата вяра идва и нуждата от писменост. Старите руни — знаци, използвани предимно за изписване на магически заклинания и надгробни слова — се оказват неподходящи и ето че в Исландия, както и в другите скандинавоезични страни, навлиза латинската азбука в нейната англосаксонска разновидност. По онова време езикът в Исландия и континентална Скандинавия е един и същ, а англосаксонски (староанглийски) е все още твърде близък до него и нововзаимстваната писменост се утвърждава лесно. Макар и оттогава насам исландският език и правопис да са претърпели известни промени, можем да кажем без опасност да направим голяма грешка, че средновековният общ език-майка, от който произлизат днешните норвежки, та дори и шведски и датски диалекти, е все още жив и се говори като родна реч от четвъртмилионното исландско население. С това се обяснява донякъде и сравнително големият интерес на съвременните исландци към тяхната стара литература: те са в състояние да четат оригинални текстове от XII и XIII век без никакви помощни пособия.

* * *

Поради различни сложни обстоятелства почти всичко ценно в староскандинавската литературна съкровищница е или сътворено, или най-малкото записано от исландци. Ако вярваме на разказите в сагите и на сравнително надеждните исторически летописи, можем да направим заключение, че голяма част от първите заселници са произхождали от знатни норвежки родове, вероятно носители на непрекъснатата традиция в различни видове изкуство — най-вече поезия. Затова една от причините за процъфтяването на исландската литература може да се открие в сравнително високия процент културни за времето си хора сред обитателите на острова.

Средновековната исландска литература може да се раздели на множество жанрове, сред които се открояват епическата поезия (позната под общото название Стара Еда), скалдовата поезия и различните видове саги и разкази в проза. Отделно трябва да се спомене и своеобразното произведение със смесен характер на Снори Стурлусон, днес наричано на негово име Снора Еда (Еда на Снори).

Първите записани исландски произведения са, както може да се очаква, с религиозно и правно съдържание. Истинското художествено творчество се появява черно на бяло по-късно, въпреки че една част от него — поезията — е имала зад себе си вековна устна традиция.

Засвидетелстваните ранни староисландски произведения в мерена реч спадат към две основни групи: Стара Еда и скалдова поезия.

Думата „еда“ има неустановен произход и неясно значение. С нея се обозначава както съвкупността от староскандинавските епически поеми, познати от няколко исландски сборника (Стара Еда), така и произведението на Снори, което следва да опишем по-нататък.

Въпросът чие дело е Старата Еда е спорен; съотношението между народностния и личния елемент в нея не може да бъде определено с никаква сигурност. Смята се, че поемите са не по-късни от края на миналото хилядолетие — периода на утвърждаването на християнството в Скандинавия.

Старата Еда разказва за подвизи на богове и герои, за сътворението и края на света, а някои произведения предлагат система от нравоучения и елементарна философия. Много от героите са исторически личности, живели векове преди да бъде създадена Еда: Йормунрекур (готският крал Ерманрикс, умрял около 375 г.), Тьодрекур (готският крал Тиудорикс, умрял в 526 г.), Атли (хунският вожд Атила) и т.н. Прави впечатление, че сред дългата редица готски, бургундски и франкски имена скандинавците са изключение, при това съвременници на авторите сред тях няма, докато героят на едноименната староанглийска поема „Беоулф“ — най-старата и най-обширната старогерманска епическа творба, запазена днес — е именно скандинавец.

Основна тема в поемите за герои е смелостта в разни нейни проявления, сред които най-ярко проличава жертвоготовността и безстрашието пред лицето на смъртта. Тази високо ценена добродетел сред германските народи в Скандинавия е била издигната в култ. Можем обаче да си зададем въпроса: не изпъква ли в тези произведения на преден план тяхната възпитателно-назидателна роля, не са ли те създадени с цел да се осигури вътрешен противовес срещу естествения човешки страх от смъртта, особено насилствената, която в онези времена дебнела хората буквално на всяка крачка. Желанието, с което героите отиват на смърт, едва ли е имало чести съответствия в действителността, макар и в някои поверия да се казва, че загиналите в бой ще гостуват на всевишния Один, а починалите на легло се отправят в ада. Един от най-великите и безстрашни герои на исландската проза — Гунар Хамундарсон от „Сага за изгарянето на Нял“ — е именно човек, който обича живота най-страстно.

Поемите за богове, великани и чудовища са послужили на Снори Стурлусон като градивен материал за част от неговата Снора Еда. Цитатите, които той вмъква в разказа си, дават представа за облика на цялостните оригинали. В тях боговете съвсем не винаги будят възхищение и страхопочитание. Напротив, те често биват представяни като комични фигури, изпаднали в неудобни положения. Това важи преди всичко за Тор — най-силния от боговете, — но е вярно и за останалите, които в „Свадата с Локи“ например са представени като развратници, отдали се на всевъзможна поквара.

Поемите на Еда имат разнороден произход, но всички те се смятат за дело на западноскандинавски творци, т.е. на норвежци и на техните потомци в Исландия и Гренландия. Подобно творчество, както се вижда от откъси в рунически надписи и от някои латински преводи на Саксон Граматик, е съществувало и в Дания и Швеция, но цялостни оригинални произведения до нас не са стигнали.

Метриката на Еда е традиционно германска. Най-често наблюдаваната разновидност на формата е т.нар. старословесен размер (форнюрдислах), срещан в подобен вид и в англосаксонската поезия, което навежда на мисълта за общогерманска поетична традиция, и то най-вече англоскандинавска. Стиховете се свързват по двойки чрез две или три алитериращи думи, което означава, че те трябва да започват или с еднакви съгласни, или с каквито и да е гласни. На определени места алитерацията може да се заключва в един стих. Стиховете се състоят от редуващи се силни и слаби елементи — обикновено това са дълги ударени и кратки неударени срички, с различни допълнения и усложнения към правилото. Тук е уместно да споменем, че ударението в исландски език пада винаги върху първата сричка. Това важи както за личните имена: Гунар, Берхтора, Харалдур, Скарпхедин, Колскегур, така и за нарицателните: валкюрия, ейнхерий, викинг, берсерк, кюртил, херсир и т.н. — термини, срещани в превода.

Редуването на гореспоменатите елементи става по много начини, всички те еднакво чужди за несвикналия съвременен слушател, който вероятно би дочул смесица от онова, което се разбира под хорей, ямб, амфибрахий и т.н. в българската поезия. Как точно се е възприемал ритъмът на тези стихове от тогавашния скандинавец, ние не можем да си представим, тъй като не винаги знаем точно кои думи в стиха са ударени, не сме чували музикалните тонове на ударението и слухът ни не различава дълги и кратки срички по същия начин, по който те са били разграничавани в старите езици на германските народи; една характерна особеност, която днес няма точно съответствие в никой диалект.

Старата Еда е запазена в няколко исландски сборника. Най-важният от тях е „Кралската книга на Старата Еда“ — ръкопис от втората половина на XIII век, направен от телешка кожа. Цитатите на Снори се покриват доста точно с този текст и може би са взети от по-стар общ първоизточник.

Тъй като стиховете дълго време са се предавали устно, в тях са се вмъкнали изопачени форми. На места е невъзможно да се определи дали думата е неизвестен архаизъм, или е записана грешно. Това проличава в превода, където несигурните места са отбелязани. В това отношение е направено отклонение от често срещаната практика при превод на староисландска поезия стиховете да се нагласят по усмотрение на преводача, тъй като това би могло да създаде неверни представи и да доведе до погрешни изводи у онези, които желаят да се замислят по-дълбоко над проблемите на митологията.

Поемите на Еда днес се смятат за връх в творчеството на германските народи. Силният им драматизъм и яркото изображение на древния житейски мироглед карат специалистите да пишат за тях с нескривано възхищение.

* * *

През същия период — края на миналото хилядолетие — в Скандинавия процъфтява и друг вид поезия, чиито автори се наричат скалдове. Най-ранният споменат представител на това творчество е норвежецът Улвур Безстрашния, живял вероятно през VIII век. Първият скалд, на когото се приписват някои от запазените днес стихове, е друг норвежец — Браги Стария, творил около един век по-късно. Поезията на скалдовете достига разцвет по времето на крал Харалдур Красивокосия и става исландски монопол; към края на XI век почти всички придворни скалдове в Норвегия били исландци.

Скалдовете странствали из всички скандинавски страни, та дори и в Англия, в чиито северни области дълго време са господствали норвежки и датски феодали. Приемали ги и самите английски крале, но те едва ли са разбирали нещо от невероятно заплетените чуждоезични стихове — в това отношение можем да смятаме разказа за посещението на Хали Совалката у крал Харолд за реалистичен. Ако вярваме на исландските саги, скалдовете намирали навсякъде добър прием и себелюбивите феодали, съблазнени от възможността да чуят имената си възпети в стихове, ги канели да им гостуват за дълго време.

До нас са стигнали имена и поеми на много скалдове, предимно цитирани в сагите, но поради устното предаване на стиховете и изключително сложния им език някои от тях до момента на записването им са били изопачени до пълна неразбираемост, други са явно преработени и нагодени към вкуса на съвременниците, трети са направо измислени в по-ново време и приписани на стари скалдове. Почти всички стихове са запазени в различни варианти и възстановяването на оригинала е често непосилна задача, а самоличността на автора, въпреки цитираното име, съвсем не е сигурна.

Поезията на скалдовете в идейно-тематично отношение е по-проста от тази на Еда. Преобладават описания на битки и кошмарни сънища, срещат се и поеми, посветени на несподелена любов, „стихове-гаври“ и други.

Повечето от скалдовите поеми са изпъстрени с шаблонно-асоциативни модели: „храна за вълци“ (труп), „вино за гарвани“ (кръв). Поетите често възхваляват великия смел феодал или възпяват собствената си храброст по доста схематичен начин. На места се забелязват цели изрази, вмъкнати просто за да се запълни стиха според изискванията на формата, от което страда образното въздействие, а нерядко и цялостният смисъл. Намират се обаче и поеми с оригинална образност, с искрени чувства и картини с неочакван ефект.

По своята форма скалдовата поезия надминава и най-смелите представи за сложност. Прилежното спазване на множеството строги изисквания е несъмнено една от причините, довели до избледняване на съдържанието. Скалдовите поеми са с различна дължина и структура. По-дългите се наричат „драпа“, „кведе“ или „флокур“ — те са били посвещавани на крале и ярлове, — а по-кратките, най-често осемстишия, носят името „вийса“. Такива вийси са например стиховете на Тормодур Скалда на Въгленовата вежда от едноименния разказ. Те са били съчинявани предимно в „господарски размер“, който представлява усложнен вариант на старословесния размер, срещан в Еда. Стихът носи три ударения, като често се появява и четвърто, вероятно по-слабо. Между ударените срички обикновено има слаби елементи. На ритъма се обръщало специално внимание и скалдовете били насърчавани да го изучават прилежно и да усъвършенстват техниката си. Предвид на това, че в, общо взето, неравномерната за нашето възприятие метрика на скалдовата поезия древният слушател е чувал съвършен за неговите представи ритъм, сметнах за уместно да преведа скалдовите стихове в почти равномерен размер. Тъй като думите в българския език са по-дълги, беше необходимо стиховете в превода да носят четири ударения, което — както вече се спомена — не нарушава особено правилата за стихосложението, защото е отчасти допустимо и в оригиналите.

Всяка двойка стихове се свързвала чрез тройка алитериращи думи: две в първия и една във втория. Във всеки нечетен стих има две непълни вътрешни рими, т.е. състоящи се от различни гласни и еднакви следходни съгласни. В четните стихове римите трябва да бъдат пълни. Римуват се корените, а не окончанията на думите. Приложено на български, това правило би дало: „воден — бледи“, „розов — слиза“ за нечетен стих и „воден — мода“, „розов — лозе“ за четен. При превода то е спазено навсякъде освен там, където в оригинала има отклонения от него — например в някои от стиховете, приписвани на Хали Совалката и на неговия съперник Тьодолвур.

Достатъчно е да споменем още две от многобройните останали правила, които, разбира се, не могат да бъдат приложени на български — предпоследната сричка в стиха трябва да бъде дълга, а последната кратка и неударена, — за да добием представа с какви трудности е трябвало да се пребори един скалд.

За да отговарят на тогавашната естетика, поемите трябвало да включват множество „оприличавания“ (кеннингар) — своеобразни, напълно неразбираеми за всеки непосветен метафори. Златото например се оприличава на „морски огън“, „речен блясък“, „езерен пламък“, „заливно сияние“, „водно зарево“, „ледено зарево“ и т.н. Често оприличаванията се вплитат едно в друго подобно на математическо степенуване: битката е „бурята на Один“, мечът е „огънят на Одиновата буря“, а войнът е „борът на пламъка на Одиновия вихър“. Староисландският синтаксис позволява всичко това да се изрази твърде пестеливо, в рамките на стих от няколко срички.

Срещат се и оприличавания в пълен разрез с днешното естетическо чувство: жената е „тояга на морската жар“ (т.е. дърво, украсено със злато), а стройната й снага бива уподобявана на стрък лук.

Тези сложни изисквания се компенсират от едно привидно облекчение. Словоредът е напълно свободен, думите могат да се пръскат в рамките на едно четиристишие, и то така, че на пръв поглед се губи всякакъв смисъл. Правила за подреждането им впрочем е имало; Снори Стурлусон се е постарал да ги опише в съчинението си върху скалдовата поезия в Снора Еда, но те са толкова на брой, че съвкупността им представлява по-скоро хаос, отколкото система. Трудно е да се повярва, че скалдовата поезия е била разбирана при първо прослушване, ако и според авторите на саги да е било така. Самите те очевидно не са я разбирали напълно, защото понякога цитират стихотворения на погрешни места, а формите, записани в изопачен и безсмислен вид, са толкова много, че е трудно да се намери поема, която да не се нуждае от поправка. Днес цели стихотворения са неразбираеми за нас, а дори и когато думите поотделно са ясни, специалистите предлагат доста начини на сглобяване, което дава разносмислови варианти.

От всичко, казано дотук, става ясно, че скалдовете са създали може би най-трудно преводимия литературен жанр. Древният слушател е чувал алитерацията там, където ние не я подозираме (например: остра — игла), усещал е съвършен за неговия език ритъм, възхищавал се е на множеството стереотипни оприличавания, а не е изключено и да е схващал общия смисъл на поднесения му словесен ребус. Българският превод може да бъде само далечно копие на всичко това, но все пак внушава някаква представа за духа на скалдовата поезия.

* * *

Староисландската поезия във всички нейни разновидности започва да бележи упадък след началото на нашето хилядолетие. Затова пък на нейно място изгрява художествената проза на прословутите саги. Въпросът за тяхната поява е получавал най-различни отговори, които предполагат и различни подходи към тези писмени паметници. Според едно от по-раншните схващания те са достоверни разкази, предавани от уста на уста до момента на тяхното записване — от началото на XIII век нататък. От това се е правил изводът, че на тях може да се гледа като на първоизточник, който дава верни сведения за живота в езическа Исландия отпреди хилядната година и отразява запазената дотогава в непроменен вид древногерманска психика. Друго важно следствие е, че в такъв случай сагите са по-скоро исторически летописи, отколкото художествени произведения. Корените на традицията да се предават разкази от уста на уста са се търсили в историята на келтските народи. Тази стара теория намира привърженици и днес — така Гийсли Сигурдсон, специалист по староисландска литература и келтски езици, преди по-малко от година излезе с нова теория за това как ирландските роби пренесли в Исландия разказваческото изкуство, без обаче да посочва никакви доказателства. Привържениците на теорията за устното предаване на сагите се позовават на цитати като например този от „Сага за потомците на Стурла“: „Там имаше веселби и големи забави, и развлечения, и много видове игри: и танци, и борби, и забавления със саги… Хролвур от Скалмарнес разказа сагата за викинга Хронгвидур и за Олавур Краля на Бойците, за отварянето на могилата на берсерка Траин и за Хромундур Гифсон…“ Обръща се внимание и на произхода на думата „сага“: буквално = нещо разказано, разказ.

Днес обаче най-видните изследователи са склонни да смятат сагите за чиста литературна фикция и да разграничават думата „сага“, която в ежедневната реч наистина значи „устен разказ“, от литературния термин „сага“, утвърден през XIII век и означаващ нещо съвсем определено — писмено произведение от обособен литературен жанр.

Повечето главни герои и основните събития, залегнали в сюжетите, са несъмнено заимствани от историята, било то от устни разкази или от исторически паметници, каквато е „Книга за заселването“. Целта на авторите обаче съвсем не е била просто да преразкажат и запишат наученото. Подробните анализи показват, че те са били творци, ръководени преди всичко от една своеобразна естетика, довела до появата на пресметнати сюжети, премислени диалози и грижливо изваяни литературни образи. Авторите не се поколебават да заимстват идеи едни от други, а също и от чуждестранни произведения — латински и старофренски. Един от най-видните съвременни привърженици на теорията за приемствеността между исландската и романоезичната литература — професор Херман Паулсон от Единбургския университет — е посочвал множество убедителни примери в подкрепа на това схващане. Очевидно самите автори на саги не са смятали разказваното от тях за чиста истина: как иначе биха могли да приписват на своите герои деяния, описани в чужди произведения и извършени примерно от всеизвестни библейски личности? Ето защо митът за спонтанното възникване на исландската проза като продължение на устните традиции, както и теорията за нейните келтски корени започват да избледняват.

Сред различните видове саги се открояват следните:

„Саги за крале“ — истории за скандинавски владетели, предимно норвежци. За връх в този жанр се смята сборникът на Снори Стурлусон от около 1223–1235 г., наричан днес „Земният кръг“ по първите думи в произведението.

„Саги за древни времена“ — общогермански митове и легенди, нерядко сходни по сюжет с поеми от Старата Еда (или може би просто техни преразкази). На места в тези саги се чувства силното влияние на френските рицарски романи.

„Саги за рицари“ — късни преводи или преразкази на френски рицарски романи. Някои от тези произведения обаче се смятат за оригинални исландски творби.

„Саги за исландци“ — наричани още „Родови саги“. Те са общо около четиридесет; точният им брой не може да се посочи, защото критерият, според който едно произведение спада към този жанр, не е съвсем строго определен. На тях ще се спрем по-подробно, тъй като именно те са донесли на Исландия славата на страна, създала високохудожествена проза.

„Саги за исландци“ са дело на неизвестни творци предимно от XIII век. Реализмът им ги сближава с един друг жанр — разкази за исландци, най-добрите от които са включени в настоящето издание.

И двата жанра привидно отразяват езическия начин на живот, разбиранията, обичаите и поведението на първите поколения исландци. Не трябва обаче да се забравя, че авторите не са били техни съвременници, а са живели три-четири века по-късно в общество с утвърден християнски мироглед. Именно този мироглед е създал образи, вероятно твърде отдалечени от езическите им прототипове. Принципите, с които героите живеят и умират, са до голяма стенен плод на християнски тълкувания и всяка тяхна стъпка е проследена през погледа на пристрастния християнски автор. „Първичните германски добродетели“, за които говорят ранните изследователи, са всъщност норми на един въображаем свят, съобразени с изискванията на исландската литературна естетика от XIII век. Така например героите нерядко са атеисти, не правят жертвоприношения или заявяват открито, че да се вярва в боговете, е глупост. От християнска гледна точка това се смятало за похвално или поне за предпочитане пред култа към езическите богове-дяволи, но едва ли е нещо друго освен пристрастно отношение на автора към неговия герой.

Една от най-характерните черти на „Саги за исландци“ е, че много от най-ярките образи в тях са трагични герои. Такива са Гунар от Подножието и Скарпхедин Нялсон от „Сага за изгарянето на Нял“, както и Гийсли Сина на Киселия и Гретир Асмундарсон от двете едноименни саги. Трагизмът почти винаги произтича от сблъсъка между стремежа към доблестно и красиво поведение — основна норма в живота на героя — и лошия късмет, който го преследва. Понятието „късмет“, добър или лош, има съществено значение в староисландската литература; това е висша сила, която ръководи всяка важна дейност на хората, и по това прилича на съдбата, но за разлика от нея не е неотменна и неумолима, а напротив: може да се променя и да се предава от човек на човек като зараза, да се губи и да се печели. Няма съмнение, че всичко това е почерпано от действителността. Трудният живот, изпълнен с рискове и неочаквани развръзки, динамичното, наситено с внезапни обрати ежедневие наложили схващането за първостепенната важност на понятието „късмет“, за неговата променливост и подвижност. Хората с доказан неотдавнашен късмет били търсени и канени за спътници и съучастници в трудни начинания, докато онези, които наскоро са претърпели някакъв провал, били смятани за опасни, способни да попречат и на успеха на другарите си. Красивите били почитани като хора с добър късмет, а грозниците били отбягвани. За най-големи късметлии били смятани кралете, ако, разбира се, не докажели обратното с неуспехите си, или — в езическите времена — ако не настъпели неблагоприятни климатични промени, които били приписвани на лошия кралски късмет. Има сведения за това как шведи езичници убили един свой крал, който не успял да оправи лошото време.

Нерядко лошият късмет тласка най-доблестните към гибел и те са неспособни да му противодействат. На пръв поглед изглежда, че авторите изповядват абсолютен фатализъм. Ако обаче разгледаме внимателно постъпките на трагичните герои, забелязваме нещо странно: те като че ли сами избират лошия си късмет. Гунар отказва да спази сключеното примирие, макар и да знае какво ще последва от това, а Скарпхедин се подиграва с Флоси точно когато двете враждуващи страни са на път да се помирят. Струва си да се попитаме дали лошият късмет е наложен от свръхестествени сили, или произтича от характера на самите герои, които вършат „неразумни“ постъпки, или, с други думи, дали героят е неблагоразумен, защото злата съдба го кара да бъде такъв, или го постига зла съдба именно поради неблагоразумието му. Очевидно на въпроса не може да се отговори еднопосочно; причинно-следствената връзка е налице, но причината и следствието не могат да се разграничат. В тази сложна зависимост се крие и част от обаянието на староисландската литература.

Трагичният герой обикновено знае, че го чака гибел; той е запознат с предсказанията на ясновидците, в които вярва твърдо, или сам е сънувал пророчески сънища, които винаги се сбъдват. И все пак съпротивата му не отслабва; привидно безсмислената борба става смисъл на краткия остатък от неговия живот. Същото упорство пред лицето на неминуемата гибел се забелязва и в митологичните сюжети: боговете се сражават срещу силите на злото до последен дъх, макар и да са убедени в неизбежността на своята смърт. С това те стават пример за хората, а за онези от тях, които все още не са готови да ги последват, Один казва:

Малодушният не мисли,

че животът му е кратък,

и от битки бяга,

но дори и да получи

от желязото пощада,

старостта го срива.

Из („Словото на Високия“ от Старата Еда)

И още:

Мре добитък,

мрат роднини,

мрем самите ние,

ала не умира

славата на онзи,

който е живял красиво.

(Пак там)

Стилът на староисландската проза е дотолкова необичаен за съвременния читател, че при един точен превод той веднага би го окачествил като отчайващо лош. От съвременна гледна точка този стил изобилства с всевъзможни слабости: повторения, безразборна смяна на глаголни времена, непоследователност, неяснота. Не трябва обаче да забравяме, че това творчество не е било предназначено за нас, а за читатели от съвсем друга епоха. Едва ли някой от тях е отправял критика към стила. Сред преводачите от староисландски единно мнение относно степента на съхранение на този стил не е постигнато. Някои от английските преводи наподобяват преразкази, докато други, например норвежките, са почти буквални, а има и такива, които стигат дотам, че запазват смесването на глаголните времена — тъй е например в английския превод на „Сага за Гийсли Сина на Киселия“, дело на Джордж Джонстън.

В този пръв превод на български език е направен опит да се постигне средно решение: разказът е изцяло в преизказно наклонение, отстранени са някои дразнещи повторения, възстановена е логическата последователност. Всички останали стилистични особености, като например преливането на непряка реч в пряка, са запазени. Когато на фона на строгия сух стил изникват цветисти изрази или клишета от книжовния стил, това означава, че те имат своите съответствия в оригинала.

* * *

Снори Стурлусон е най-известният староисландски прозаик, днес тачен от мнозина негови сънародници като най-великия писател на Исландия във всички времена. Роден е през 1179 г. в семейството на Стурла Тордарсон — един от тогавашните исландски първенци, притежаващ старейшински (жречески) сан. Снори наследява сана от баща си и става един от най-влиятелните хора в страната, но се замесва в неизбежните за времето съперничества и вражди, и бива принуден да напусне острова и да се установи временно в Норвегия като царедворец на крал Хакон Хаконарсон[2]. Когато научава, че негови близки са загинали в Исландия, той решава да се върне в родината си, но крал Хакон се опитва да го възпре. Въпреки кралската забрана, Снори отпътува и с това си навлича гнева на норвежкия владетел, предварително раздразнен от неспазеното от Снори обещание да подчини Исландия на норвежката корона. Кралят поръчва на един от своите исландски довереници — Гицур Торвалдсон — да върне Снори в Норвегия или, ако не успее, да го убие. Гицур избира по-лесното разрешение. През нощта на 23.9.1241 г. той и дружината му нападат Снори в неговия дом в Рейкхолт и го убиват. Великият исландски писател, живял досущ като героите на повечето саги, загива по същия начин като тях, но все пак следва да се отбележи едно нетипично, поне в литературата, обстоятелство: Гицур Торвалдсон е зет на Снори.

Снори Стурлусон е прочут преди всичко с две свои произведения: „Земният кръг“ и Снора Еда. И двете творби имат неоценимо значение най-вече като източници на знания за скандинавската история, култура и митология. Не трябва обаче да се подценява и тяхната художествена стойност, която от някои критици се изтъква дори на първо място.

Снора Еда се състои от четири части: 1. Пролог; 2. Измамването на Гюлви; 3. Слово за скалдовото изкуство. Четвъртата в сегашните издания част била създадена най-рано и представлява поема в 102 строфи, съчинена в сто различни вида стихосложения и посветена на крал Хакон и на ярл Скули. Поемата била довършена през зимата на 1222–1223 г. След това Снори решил да напише и коментар към нея, а също и теория на скалдовата поезия, в която да разтълкува различни оприличавания и да обясни принципите на тяхната употреба. В крайна сметка Снори осъзнал нуждата от един митологичен сборник, какъвто е „Измамването на Гюлви“, тъй като голяма част от оприличаванията водят началото си от митове. Така Снора Еда се оформя като учебник по скалдовата поезия в период, в който този вид творчество запада. И въпреки, че не изпълнил предназначението си — да възроди замиращия жанр, — трудът на Снори се оказал много по-ценен, отколкото той навярно си е представял. В „Измамването на Гюлви“ се съдържа по-голямата част от знанията ни за старогерманските богове и днес е немислимо да говорим за германска и скандинавска митология, без да познаваме основно тази малка книжка. С това се обяснява и огромната признателност, която всички днешни специалисти изказват на Снори — той е спасил за поколенията онова, което било вече на път да се забрави и да изчезне завинаги от обремененото с християнски учения съзнание.

Когато четем „Измамването на Гюлви“, не трябва да забравяме, че авторът е бил убеден християнин, а разказът почива върху материал от полузабравени времена. Доколко творбата на Снори, писана два века след утвърждаването на християнството, отразява истинските езически вярвания, можем само да гадаем. Самият той е заявил, че на написаното не трябва да се гледа сериозно — очевидно за да не скандализира съвременниците си. От някои пасажи, посочени в обяснителните бележки, става ясно, че Снори е осъвременил преданията. Все пак, поради липса на по-достоверен наръчник по германска митология, днес сме принудени да се осланяме на него с доверие, с изключение на местата, където грешките са очевидни.

Много от старогерманските митове имат съответствия в митологиите на други народи. Враждата между аси и великани например отговаря на войната между старогръцките богове и титаните. Митът за слизането на Хермодур в пъкъла и неуспешният му опит да освободи оттам Балдур наподобява историята на Орфей и Евридика, а оплакването на Балдур и неговото оживяване след възраждането на унищожената вселена напомнят за скръбта на Деметра и завръщането на дъщеря й Персефона от ада през пролетта.

Интересно е да се проследи с кои свои богове древните германци са отъждествявали гръко-римските — това личи донякъде от имената на дните в седмицата, стъкмени по подражание на латинските. Както и може да се очаква, вторник, денят на Марс, става ден на Тюр — безстрашния бог-воин. Наименованието на сряда обаче поднася изненада — от „ден на Меркурий“, бога вестоносец, тя се превръща в „ден на Один“ (Уодан, Уотан, Вотан и т.н.) — божеството баща. Четвъртък пък, ден на гръмовержеца Юпитер, у германските народи е ден на Тор, бог на мълниите и „шампион“ на асите, докато Венера, чийто ден е петък, е отъждествена с Фриг.

Стилът на Снора Еда е сравнително гладък, езикът е лесен и почти не се различава от съвременния книжовен исландски. И все пак „Измамването на Гюлви“ съдържа някои загадки: неизвестни от други източници думи, недообяснени събития и противоречия. Това важи и за цитатите от Старата Еда, както вече споменах, и за пасажите в проза. На такива места читателят се препраща към обяснителна бележка.

Снора Еда е запазена в четири цялостни ръкописа, най-стар сред които е „Книгата от Упсала“ (около 1300 г.). Това е единственият ръкопис, който утвърждава авторството на Снори: „Тази книга се казва Еда. Състави я Снори Стурлусон по начина, по който е подредена тук.“ Въпреки, че този ръкопис е най-стар, при издаването на Снора Еда обикновено се използват другите три версии, защото те са по-подробни и между тях има почти пълна съгласуваност, докато версията в „Книгата от Упсала“ е доста по-различна. Това важи и за изданието на Ане Холтмарк и Йоун Хелгасон от 1976 г., което послужи за основа на този превод.

* * *

„Сага за изгарянето на Нял“ се ползва със славата на една от най-добрите творби в скандинавската литература. Популярността й личи от това, че никоя друга сага не е засвидетелствана в толкова много кожени ръкописи и хартиени преписи, а днес исландец, който не е запознат поне с основното в съдържанието й, може да се сравни с българин, който не знае нищо за „Под игото“. Радио Рейкявик излъчва периодично откъси от текста й, а през лятото описаните събития се разиграват на открито във внушителни постановки. За съжаление днес не знаем нищо за автора й, нито пък къде и кога е написана, но можем да я отнесем към късните саги от края на XIII век (при опити за по-точна датировка се посочва периодът около 1280 г.). Най-старият ръкопис, съдържащ сагата, е от около 1300 г. Той, както и всички останали, е препис; оригинал до нас не е достигнал. Изследователите на сагата са положили огромни усилия, за да възстановят първоначалната версия и да отделят късните добавки, но и тук, както и в много други области във филологията, единство на мненията се постига трудно. Така или иначе, досегашните издатели на сагата не са следвали никога един ръкопис, а са наставяли откъси по свой избор. Преводачите също си позволяват известна волност: освен, че работят с веднъж сглобена и по този начин осъвременена версия, те изпускат пасажи с оглед на това преводът да бъде съобразен с вкуса на определена публика. Българският превод е изграден на следния принцип: основава се на изданието на Гюдни Йоунсон от 1945 г., което пък следва това на професор Финюр Йоунсон — най-големия познавач на исландската литература, — отпечатано в 1908 г., но е силно съкратен в сравнение с тяхната версия. Това бе необходимо поради следната причина: в най-пълния си вид „Сага за изгарянето на Нял“ е един типичен средновековен роман, притежаващ по-скоро сюжетна мрежа, отколкото сюжетна линия. Действието се развива из целия Северноатлантически океан и обхваща период от сто и петнадесет години, а героите са около сто и петдесет на брой. Текстът е изпъстрен с изброяване на родословия, често дълги по цяла страница, с безкрайни съдебни дела, водени по един и същ шаблонен ред, с натуралистични описания на битки и убийства, трудно различими едни от други. С оглед на това, че при първия си допир до староисландската литература читателят надали би проследил и една малка част от изброеното, сметнах за оправдано да поднеса една значително съкратена версия — плод на старателен подбор — с цел да се отрази целият основен сюжет и да се включат всички пасажи, хвърлящи светлина върху характерите на главните герои. Смятам, че в предлагания вид „Сага за изгарянето на Нял“ пази основното си достойнство — майсторски изградените психологични образи — и предава напълно задоволително атмосферата в Исландия през X–XI век поне такава, каквато е била тя в съзнанието на автора.

* * *

Съществува мнение, че сагите за исландци са възникнали като продължение на един друг жанр, достигнал разцвет също в XIII век — разкази за исландци, — но засега то не е подкрепено с напълно убедителни доводи. Тези произведения се наричат в буквален превод „нишки“, което подсказва, че е можело да бъдат вплитани в по-дълги текстове. Наистина някои от разказите се срещат като обособени глави в саги, други се появяват в ръкописите като отделни творби. Авторите невинаги посочват дали смятат написаното от тях за „нишка“ или сага, но дори и когато го правят, се забелязват колебания. Днешните специалисти причисляват към „нишките“ най-вече разкази за исландци, прославили имената си в Норвегия, в служба на тамошните владетели. Освен с обособената си тематика, разказите се отличават от сагите и с по-строгата си композиция. Сюжетът е прост и често подчинен на една лесно отделима основна идея.

Днес разполагаме с около четиридесет подобни произведения, запазени в няколко кожени ръкописа от XIV и XV век, най-важните сред които са „Книгата от Плоския остров“ и „Разложената кожа“. В някои от тях езикът е на места по-архаичен от литературната норма на XIII век, стилът е съвсем неизгладен, а повествованието не напълно ясно. Затова и тук издателите биват принудени да ползват няколко ръкописа при публикуването на един и същи разказ. От тези съображения при превода на „Разказ за Хали Совалката“ аз съчетах две различни версии, като подбрах онези пасажи, които дават по-ясен смисъл. Епизодът с телето убиец например може да се разбере само след такова наставяне на двете версии.

Някои от разказите са били допълвани с нови случки в по-късни времена, особено този за Хали Совалката — любимеца на едновремешната читателска публика. За него са били измисляни множество истории, подобни на тези за българския Хитър Петър. Издателите обаче обикновено отстраняват късните добавки и насочват вниманието си към първоначалния разказ от старите кожени ръкописи.

Повечето разкази за исландци са писани от неизвестни автори. Изключение от предлаганите тук правят само „Разказ за Торарин Невьолсон“ и „Разказ за Тормодур Скалда на Въгленовата вежда“, които са откъси от „Сага за Свети Олавур“ от „Земния кръг“ на Снори Стурлусон.

* * *

В заключение можем да кажем, че произведенията в този превод са подбрани с цел читателят да се запознае с част от най-доброто и най-достъпното в староисландската литература. Ако той успее да вникне в нейния дух и да почувства загадъчното й обаяние, несъмнено ще се обогати с ценностите на един далечен, но извънредно интересен свят.

[1] Всъщност Инголвур е видял изпаренията от горещите извори край днешния Рейкявик. — Б.а. ↑

[2] На съвр. норвежки Хокон Хоконсон — Б.а. ↑

СНОРИ СТУРЛУСОН

ИЗМАМВАНЕТО НА ГЮЛВИ

ИЗ СНОРА ЕДА

1. Крал Гюлви владеел онези земи, които днес се наричат Швеция. За него се разказва, че веднъж дал на една странстваща жена в отплата, задето го била забавлявала, толкова земя за оран от кралството си, колкото могат да изорат четири вола за един ден и една нощ. Тази жена била от рода на асите[1], наричали я Гевиун. Тя взела четири вола от Йотунхеймар (Света на великаните) на север — а те били нейни синове от един великан — и ги впрегнала пред ралото, а то се врязало толкова здраво и дълбоко, че откъртило земята и воловете я завлекли на запад в морето и опрели в един проток. Гевиун оставила там земята и й дала име — нарекла я Селунд[2]. А на мястото, откъдето се откъртила земята, се образувало езеро, което днес шведите наричат Логрин (Езерото). В Логрин има заливчета, така както в Селунд има носове. Скалдът Браги Стария казва така:[3]

— — —

2. Крал Гюлви бил мъдър човек и разбирал от магьосничество. Той се чудел много как родът на асите така умело е подчинил на волята си всички неща. Питал се дали това се дължи на самата им природа, или причината е в божествените сили, на които принасят жертви. Тръгнал тайно на път за Асгардур (Крепостта на асите) и се превърнал в старец, за да не го познаят.

Но асите били по-мъдри, защото знаели предсказанията; видели го, че е тръгнал, преди още да е пристигнал, и му устроили зрителни измами. И когато той влязъл в крепостта, видял толкова висок дворец, че зад него не можело да се види нищо. Покривът му бил покрит с позлатени щитове като с плочки. За това, че Валхол бил покрит с щитове, Тьодолвур Хвинверски казва така:[4]

— — —

На входа на двореца Гюлви видял един човек: той си играел с ками и подхвърлял едновременно седем от тях във въздуха. Този човек пръв го попитал как се казва. Той се назовал Ганглери[5] и казал, че идва от…[6] пътеки и помолил да бъде подслонен за през нощта, и попитал чий е този дворец. Онзи отговорил, че дворецът е на краля им:

— Ще те заведа да го видиш и тогава сам ще го попиташ как се казва.

После човекът се обърнал и влязъл в двореца, а той го последвал и вратата веднага се затворила подире му. Вътре видял много покои и много народ — някои играели, други пиели, а трети се биели с оръжия. После се огледал и видял много неща, които му се сторили невероятни. Тогава той казал:[7]

Първо огледай

всички пътеки

и тръгвай тогава,

защото не знаеш

зло кой ти мисли

и в дебрите дебне.

Видял три престола, един от друг по-високи, а в тях седели трима човека — по един във всеки. Тогава той попитал за имената на владетелите им. Онзи, който го въвел там, отговорил, че човекът, който седял на най-ниския престол, е крал и се казва Хар (Висок), следващият се казва Ямнхар (Еднакво висок), а онзи, който седи най-високо, се казва Триди (Трети)[8].

Тогава Хар попитал пришълеца по каква друга работа е дошъл, защото ядене и пиене ще му бъдат предоставени като на всички хора в двореца на Хар. Той отговорил, че първо иска да знае дали сред тях има някой учен човек. Хар отговорил, че няма да излезе оттам здрав, освен ако не е по-учен, и добавил:

Стой изправен, щом ще питаш,

сяда, който отговаря.

3. Ганглери започнал словото си така:

— Кой е най-висш или най-древен от всички богове?

Хар отговорил:

— На нашия език той се казва Алфодур (Всеобщ баща), а в древния Асгардур имаше дванадесет имена. Едното е Алфодур, другото Херан или Хериан, третото Никар или Хникар, четвъртото Никудур или Хникудур, петото Фьолнир, шестото Оски, седмото Оми, осмото Бивлиди или Бивлинди, деветото Свидар, десетото Свидрир, единадесетото Видрир, дванадесетото Ялг или Ялкур[9].

Тогава Ганглери попитал:

— Какъв е този бог, какво може той и какви подвизи е извършил?

Хар казал:

— Той е вечно жив[10], управлява цялото си царство и властва над всички неща, големи и малки.

Ямнхар рекъл:

— Той измайстори небето, земята и въздуха и всичко, каквото има из тях.

Триди рекъл:

— Най-важното е, че той е направил човека и му е дал душа, която да живее и никога да не загива, макар че плътта гние и става на пръст или гори, докато се изпепели. Всички праведни хора ще живеят заедно с него в мястото, наречено Гимлее или Винголв, а лошите отиват в Хел[11] и оттам в Нивлхел, който е долу в деветия свят.

Тогава Ганглери попитал:

— С какво се е занимавал, преди да бъдат направени небето и земята?

Хар казал:

— Тогава е бил при скрежните великани.

4. Ганглери попитал:

— Кое се е появило първо, как се е появило и какво е имало преди това?

Хар казал:

— Както се казва в Пророчеството на врачката[12]:

Нямаше нищо

тогава в небето —

нито пъстър пясък,

ни вълни пенливи,

ни земя зелена,

нито пък звезди.

Само празен Гинунг,

пуст простор безкраен.

После Ямнхар казал:

— Много векове преди да бъде сътворена земята, бил направен Нивлхеймур (Мъгливият свят), а в средата му има един извор, който се нарича Хвергелмир, и оттам извират реките, които се казват така: Свол (Хладна), Гунтраа, Фьорм, Фимбултул, Слийдур (Ужасна) и Хрийд (Буря), Сюлгур и Юлгур (Вълчица), Вийд (Широка), Лейфтур (Светкавица) и Гьол (Шумотевица), която е най-близо до вратите на Хел.

После Триди казал:

— Първо обаче е имало един свят на юг, който се казвал Муспел; той е светъл и горещ. В този край пламтят и горят огньове и той е непроходим за чуждоземните, чиято родина не е там. На края на тази земя е седнал нейният пазач, който се казва Суртур. Той има пламтящ меч и в края на вековете ще тръгне да воюва, ще победи всички богове и ще изгори целия свят с огън. В Пророчеството на врачката се казва така:

Суртур с дървомор[13]

от юг се носи,

свети сабята му

като слънце,

канари се къртят,

небеса се късат,

великанки плъпват,

пъкълът се пълни с хора.

5. Ганглери попитал:

— Какво е ставало, преди да се появят човешките родове и преди хората да се размножат?

Хар отговорил:[14]

— Когато реките, наречени Еливагар, стигнали толкова далече от извора си, че отровният живород[15], който ги следвал, се втвърдил — както става с шлаката, която изтича от огъня, — той се превърнал в лед и когато този лед спрял на едно място и престанал да се движи, пръските от отровата взели да замръзват отгоре и се превърнали в скреж, който се разпрострял малко по малко върху всичко в Гинунгагап.

После Ямнхар казал:

— Онази част от Гинунгагап, която била обърната на север, се изпълнила с тежък лед и скреж, а от вътрешността й духал вятър и пръскал дъжд. А южната част на Гинунгагап била осветена от насрещните искри и пръски, долетели от Муспелсхеймур.

После Триди казал:

— Както от Нивлхеймур идват студът и всички зли неща, така пък онова, което се намирало в близост до Муспел, било светло и горещо. А Гинунгагап бил топъл като безветрен въздух и когато горещият полъх се срещнал със скрежа, той се разтопил и прокапал, живородните капки оживели от силата, която изпускала горещината, и се образувало същество, подобно на човек. То било наречено Юмир, а скрежните великани го наричат Аургелмир; от него са произлезли родовете на скрежните великани, както се казва в Краткото пророчество на врачката:

Всички врачки от Видолвур,

вещерите — от Вилмейдир,

чародеите —

от Черноглавец,

великаните

от Юмир всички идват…

А великанът Вавтруднир казва така:

Откъде Аургелмир

с челядта си идва,

най-големият гигант.

От вълните в Еливагар

бликнали отровни капки,

после се споили здраво:

станал страшен великан.

Тъй се зародил родът ни,

затова сме толкоз зли.

6. Тогава Ганглери попитал:

— Как са се размножили човешките родове и как е станало така, че са се появили още хора? А ти вярваш ли в този бог, за когото разказа сега?

Хар отговорил:

— За нищо на света не го признаваме за бог. Той бил зъл като всичките си потомци — онези, които ние наричаме скрежни великани. Разказват, че веднъж, докато спял, се изпотил и тогава изпод лявата му ръка израснали мъж и жена, а единият му крак родил син от другия. От тях произлезли родовете на скрежните великани. А стария скрежен великан наричаме Юмир.

7. Тогава Ганглери попитал:

— Къде е живеел Юмир и с какво се е хранел?

— След като скрежът прокапал, оттам изникнала кравата, наречена Аудхумла, а от нейното виме потекли четири млечни реки и тя хранела Юмир.

Тогава Ганглери попитал:

— Какво ядяла тази крава?

Хар отвърнал:

— Ближела ледените буци, които били солени. След като близала един ден, вечерта от буците се показала човешка коса, на другия ден човешка глава, на третия — цял човек. Той се казвал Бури и бил хубав на вид, едър и мощен. Родил му се син, който се казвал Бор. Той се оженил за Бестла, дъщерята на великана Болторн, и те имали трима синове: единият се казвал Один, вторият Вили, третият Вее. Вярвам, че този Один и братята му управляват небето и земята. Смятаме, че той се казва така, така се казва най-великият и най-славен човек, когото знаем, затова и вие можете да го наричате така.

Тогава Ганглери попитал:

— А в мир ли живеели и кои били по-могъщи?

Хар отговорил:

— Синовете на Бор убили великана Юмир и когато го повалили, от раните му изтекла толкова много кръв, че в нея удавили целия род на скрежните великани. Спасил се заедно със семейството си само един, когото великаните наричат Бергелмир. Той се качил на раклата[16] си, а с него била и жена му: така се спасил. От тях са произлезли родовете на скрежните великани. Както се казва тук:

Нямаше земя, когато

(зими минаха безброй)

Бергелмир се бе родил.

Първото, което помня,

бе, че той биде положен

в…

8. Тогава Ганглери попитал:

— Какво са извършили синовете на Бор, та вярваш, че са богове?

Хар отговорил:

— Не е малко онова, което може да се разкаже. Те взели Юмир и го занесли в средата на Гинунгагап и направили от него земята, а от кръвта му — морето и водите; земята била направена от плътта, а скалите — от костите; камъните и сипеите направили от зъбите, кътниците и натрошените кости.

После Ямнхар казал:

— От кръвта, която изтекла от раните му и се разляла, направили онова море, с което опасали и закрепили земята; те го поставили около нея като пръстен и на повечето хора им се струва, че през него не може да се премине.

После Триди казал:

— Взели черепа му и от него направили небето и го сложили над земята с четирите краища и под всеки ъгъл поставили по едно джудже. Те се казват така: Аустри (Източен), Вестри (Западен), Нордри (Северен), Судри (Южен). После взели от блуждаещите пламъци и искри, изхвърлени от Муспелсхеймур[17], и ги сложили на небето, в средата на Гинунгагап, и отгоре и отдолу, за да осветяват небето и земята. Те спрели всички мълнии — някои били на небето, други блуждаели под него — и им определили места, и насочили хода им. В древните мъдрости се казва, че така били разделени дните от нощите и започнало летоброенето, както е казано в Пророчеството на врачката:

Слънцето беше

блудно, бездомно,

месецът нямаше

място в небето,

пръснати бяха

звездите в простора.

Така било, преди да се появи земята.

9. Тогава Ганглери рекъл:

— Това, което чувам сега, са важни събития. Страшно голяма постройка е това, а и сръчно измайсторена. А как е изглеждала земята?

Хар отвърнал:

— По краищата е кръгла и около нея лежи дълбокото море, а по бреговете му те дали земя за заселване на великанските родове. А вътрешността на земята отделили с крепостна стена, защото враждували с великаните. За да направят тази стена, те си послужили с клепките на великана Юмир и я нарекли Мидгардур (Ограда в средата). Взели мозъка му и го хвърлили във въздуха; от него направили облаците, както се казва тук:[18]

От плътта на Юмир

земя построили,

камъни — от кости,

дървеса — от косми,

небеса — от мозък,

и море — от кръв.

Властелините велики

изградили, като взели

миглите му, Мидгардур,

а пък облаците мрачни

са от мозъка му всички

сръчно сътворени.

10. Тогава Ганглери казал:

— Струва ми се, че са постигнали велико нещо, като са направили земята и небето и са поставили слънцето и небесните светила, за да разделят дните от нощите. А откъде са дошли хората, които населяват света?

Хар отговорил:

— Веднъж, когато синовете на Бор ходели по морския бряг, намерили две дървета, взели ги и направили от тях хора. Първият им дал душа и живот, вторият — ум и движение, третият — образ, говор, слух и зрение. Дали им дрехи и имена. Мъжът се наричал Аскур (Ясен), а жената — Емла. От тях произлезли човешките чеда, на които били дадени за заселване местата под Мидгардур. След това си направили крепост в средата на света, която се нарича Асгардур, ние я наричаме Троя[19]. Там заживели боговете и техните родове и оттогава насам започнали да стават най-различни събития както по земята, така и из въздуха. Там има една обител, наречена Хлидскялв, и когато Один сядал там на престола си, виждал всички светове и заниманията на всички хора, и разбирал всичко, което виждал. Жена му се казвала Фриг и била дъщеря на Фьоргвин[20], а от тях произхожда родът, който ние наричаме аси и който населява древния Асгардур и царствата, които спадат към него, и целият този род е божествен. Затова той има право да се нарича Алфодур (Всеобщ баща) — защото е баща на всички богове и хора и на всичко, което е създадено от него и от силата му. Земята му била и дъщеря, и жена: от нея му се родил първият син — това е Аса-Тор. Той притежава сила и мощ; с тях той надвива всичко живо.

11. Един великан, който живеел в Йотунхеймар, се казвал Норви или Нарви. Дъщеря му се казвала Нот (Нощ) и била черна и тъмна като рода, от който произлизала. Омъжили я за един човек, който се казвал Наглфари; синът им се наричал Аудур. След това я омъжили за друг. Той се казвал Онар, а дъщеря им — Йорд (Земя). Най-накрая за нея се оженил Делингур (Зазоряване?) — той бил от рода на асите, — а синът им бил Дагур (Ден). Той бил светъл и хубав като бащиния си род. Тогава Алфодур взел Нот и сина й Дагур, дал им два коня и две колесници, и ги поставил на небето; те трябвало да ги карат всеки ден и всяка нощ около земята. Нот язди първа върху коня, наречен Хриймфакси (Скрежогривец), а той оросява всяка сутрин земята с пяната от устата си. Конят на Дагур се казва Скинфакси (Светлогривец) и гривата му осветява цялото небе и земя.

12. Тогава Ганглери попитал:

— А как направлява хода на слънцето и месечината?

Хар отговорил:

— Един човек, на име Мундилфари, имал две деца. Те били толкова хубави и прелестни, че той нарекъл едното Мани (Месечина), а дъщеря си — Сол (Слънце), и я омъжил за един човек, който се казвал Гленур. Но боговете се ядосали от тази наглост, взели брата и сестрата и ги поставили на небето. На Сол дали да кара конете, които теглят слънчевата колесница — онази, която боговете били сътворили, за да осветява световете с пламтящите пръски, излетели от Муспелсхеймур. Тези коне се казват Арвакур (Ранобудник) и Алсвидур (Всеобщ обгорител), а под плешките им боговете сложили два ковашки мяха, за да ги охлаждат — в някои предания това се нарича железен хлад[21].

Мани насочва хода на месечината и я кара да расте и да намалява. Той взел от земята две деца, които се казвали Бил и Хиуки, когато тръгвали от извора, наречен Бюргир, и носели на раменете си бъчвата, която се казва Соегур (Киша), и пръта Сиймул. Баща им се казвал Видфинур. Тези деца следват Мани, което се вижда и от земята.

13. Тогава Ганглери казал:

— Бързо върви слънцето — почти като подплашено — и не би усилило хода си повече, дори ако го беше подплашил собственият му убиец.

Хар отвърнал:

— Нищо чудно, че се е разбързало толкова много. Близо е онзи, който го гони, и то няма друг изход, освен да се спасява с бяг.

Тогава Ганглери попитал:

— Кой е този, който му създава такава мъка?

Хар казал:

— Това са два вълка: онзи, който тича след слънцето, се казва Скол — той го е подплашил и той ще го хване. А другият, който бяга пред него, се казва Хати Хродвитнисон; той иска да улови месечината и така и ще стане.

Тогава Ганглери попитал:

— Какъв е произходът на вълците?

Хар отвърнал:

— На изток от Мидгардур, в гората, наречена Ярнвидур (Желязна гора), живее една великанка. В същата гора живеят женските тролове[22], наречени Ярнвидиур (Обитателки на Желязната гора). Старата великанка е развъдила много великанчета, всичките във вълчи образ; оттам са надошли тези вълци. Казват, че от рода им най-могъщ ще стане онзи, който се нарича Манагармур. Той се тъпче с труповете на всички мъртъвци, той ще налапа месечината и ще изпръска с кръв небето и целия въздух. Затова слънцето ще изгуби блясъка си и ветровете ще се развилнеят, а грохотът им ще се чува във всички посоки. В Пророчеството на врачката се казва така:

Аустур, старата, живее

във Желязната гора

и отроците на Фенрир[23]

там отглежда.

От тях всички

един знам,

който месеца ще лапне —

той е с лик на трол.

С трупове човешки

тъпче си търбуха,

с кръв червена цапа

цялата вселена.

Слънцето чернее

следващото лято,

ветрове вилнеят —

знаете ли вече, или още не?

14. Тогава Ганглери попитал:

— По кой път се стига от земята до небето?

Хар се изсмял и казал:

— Питаш като неук човек. Не са ли ти казвали, че боговете са направили мост от земята до небето, който се нарича Биврост? Ти трябва да си го виждал и може би му казваш небесна дъга. Тя има три цвята и е много здрава; направена е по-изкусно и по-умело от другите постройки. Но колкото и да е здрава, ще се счупи, когато момците на Муспел тръгнат да яздят по нея и конете им преплуват големи реки — така ще пристигнат те.

Тогава Ганглери казал:

— Струва ми се, че боговете не са се постарали достатъчно, щом мостът ще се счупи, след като са можели да го направят такъв, какъвто искат.

Хар казал:

— Боговете не заслужават укор за тази постройка. Биврост е хубав мост, но когато момците на Муспел тръгнат на война, нищо на този свят не ще може да им устои.

15. Тогава Ганглери попитал:

— С какво се е занимавал Алфодур (Всеобщ баща), след като бил изграден Асгардур (Градът на асите)?

Хар отговорил:

— В началото назначил управители, които да определят заедно с него човешките съдбини и да надзирават реда в крепостта. Това било в местността, наречена Идаволур, в средата на крепостта. Първата им работа била да построят храм, в който са столовете им: дванадесет освен престола на Алфодур. Тази сграда е най-хубаво направената и най-голямата на земята; отвътре и отвън е цялата като къс злато. Хората наричат това място Гладсхеймур (Свят на доволството). Издигнали и друг дворец — той бил светилище на богините и бил много красив. Хората го наричат Винголв.

След това те издигнали ковашки пещи и направили чук, клещи и наковалня, а с тях и всякакви други сечива. После изковали метали, камъни и дървета и направили такова изобилие от метала, наречен злато, че всичките им домашни потреби били златни. Тези времена били наричани златен век до идването на жените, които ги развалили. Те дошли от Йотунхеймар (Света на великаните).

После боговете седнали на своите столове да решават делата си и си припомнили как джуджетата се били зародили в пръстта и в земните недра като червеи в плът. Джуджетата били възникнали и оживели първо в плътта на Юмир и тогава били червеи, но по решение на боговете придобили човешки разум и човешки облик, но заживели в земята и камъните. Най-старши бил Модсогнир, а след него — Дурин. В Пророчеството на врачката се казва така:

Седнаха тогава

на столове съдбоносни

властелините велики

и създадоха те дружно

дребните джуджета

от краката и ръцете

и кръвта на Блаин.

Както казал Дурин,

те на вид напомнят хора,

но в недрата земни ходят.

16. Тогава Ганглери попитал:

— Къде е главното или свещеното място на боговете?

Хар отговорил:

— То е при ясена Югдрасил, там боговете всеки ден се събират на съвет.

Тогава Ганглери попитал:

— Какво може да се разкаже за това място?

Ямнхар казал:

— Този ясен е най-голямото и най-хубавото от всички дървета. Клоните му се простират над целия свят и се извисяват над небето. Дървото се държи на три корена и те се простират надалече. Единият е при асите, другият при скрежните великани, там, където преди е бил Гинунгагап, а третият стои над Нивлхеймур (Мъгливия свят) и под този корен е Хвергелмир, а Нидхогур (Подъл секач)[24] го гризе отдолу. Под корена, обърнат към скрежните великани, пък е изворът на Миймир, в който има скрити мъдрост и ум. Притежателят на извора се казва Миймир и той е изпълнен с мъдрости, защото пие от извора с рога Гялархорн (Отекващия рог). Веднъж Алфодур отишъл там и помолил за една глътка от извора, но я получил едва след като си оставил в залог окото. В Пророчеството на врачката се казва така:

Знам добре аз, Один,

где си скрил окото —

в извора на Миймир,

славния мъдрец.

Миймир пие медовина

в утринния мрак

от залога на Валфодур[25].

Знаете ли вече, или още не?

Третият корен на ясена се издига в небето и под него има един много свещен извор, наречен Урдарбрунур (Извор на Урдур) — на това място боговете се събират на съвет. Всеки ден асите отиват дотам през Биврост; той се нарича също Асбру (Мост на асите). Конете на асите се казват така: най-хубавият е Слейпнир (Плъзгащият се), той е на Один и има осем крака, вторият е Гладур (Доволен), третият Гюлир (Позлатен), четвъртият Гленур, петият Скейдбримир, шестият Силвуртопур (Сребровръх), седмият Синир, осмият Гилс, деветият Фалховнир, десетият Гултопур (Златовръх), единадесетият Летфети (Лекокрак). Конят на Балдур бил изгорен заедно с него.

А Тор отива на съвета и гази през реките, които се казват така:[26]

Кормт и Омт

и две Керлауги —

в тях Тор гази

всеки ден,

като ходи до дървото

Югдрасил на общ съвет,

че е пламнал Асбру

целият в огньове,

… свещените води.

17. Тогава Ганглери попитал:

— Огън ли гори по Биврост?

Хар отговорил:

— Червеното, което виждаш по дъгата, са пламтящи огньове, защото скрежните великани и планинските исполини щяха да се качат на небето, ако Биврост беше проходим за всеки, който пожелаеше да мине през него. Красивите места по небето са много и боговете навсякъде са сложили охрана. Под ясена, край извора, има един красив дворец и от него излизат три девойки, които се казват Урдур (Съдба), Верданди (Настояще) и Скулд (Дълг). Тези девойки определят какъв ще бъде човешкият живот и ние ги наричаме норни. Има и други норни, които идват при всеки роден човек, за да определят какъв ще бъде животът му; те са от божествен произход. Има и други, произлезли от алви[27], и трети — от джуджета, както се казва тук:

Норните са, мисля,

много разнородни

и не са сестри;

някои са на аси,

други са на алви,

трети са на Двалин дъщери.

18. Тогава Ганглери рекъл:

— Ако норните имат власт над човешките съдбини, то те ги разпределят страшно нееднакво, защото някои получават хубав и охолен живот, а други са обречени на недоимък и безславие, някои живеят дълго, а други — кратко.

Хар рекъл:

— Добрите норни, от хубав произход, правят живота добър. А ако на някои хора им се случват нещастия, то причината е в лошите норни.

19. Тогава Ганглери попитал:

— Какви други важни неща могат да се разкажат за ясена?

Хар отговорил:

— Има много за разказване. В клоните на ясена седи един орел, който знае много неща, а между очите му седи ястребът, наречен Ведурфолнир. Катерицата, на име Рататоскур (Сновящият зъб), тича нагоре-надолу по ясена и разнася между орела и Нидхогур злословия. Четири елена тичат по клоните на дървото и му гризат кората. Те се казват така: Даин, Двалин, Дунаюр и Дуратрор. А във Хвергелмир, при Нидхогур, има толкова много змии, че никой език не може да ги преброи, тъй както се казва тук:[28]

Югдрасил понася

ужаси незнайни:

хапят го елени,

отстрани прогнива,

Нидхогур го дялка

долу в низините.

Казано е така:[29]

Змии стотици

под дървото са се свили,

нека малко се замисли

всяка глупава маймуна,

Гоин и Моин,

синовете на Граввитнир,

Грабакур и Гравволудур,

Омнир и Свамнир,

мисля, вечно

ясена ще мъчат.

Казват, че норните, които живеят край извора на Урдур, всеки ден вземат от него вода, а също и от глината край извора, и поливат ясена, за да не увехнат и изсъхнат клоните му. Тази вода е толкова свещена, че всичко, което попадне в извора, става бяло като обвивката, наречена ципа, която покрива отвътре черупката на яйцето, тъй както се казва тук:[30]

Ясен знам един свещен —

Югдрасил се казва;

целият блести облян

в бяла глина.

Рано сутрин той поръсва

долините със роса

и стои все тъй зелен

там, над извора на Урдур.

Росата, която пада оттам върху земята, се нарича медопад и с нея се хранят пчелите. В извора на Урдур живеят две птици; те се наричат лебеди и от тях е произлязъл птичият род, който носи това име.

20. Тогава Ганглери рекъл:

— Големи работи за небето си знаел да разказваш. Какви други важни места има там, освен край извора на Урдур?

Хар казал:

— Много са славните места там. Има едно място, което се казва Алвхеймур — там живее народът, наречен светли алви, а тъмните алви живеят в земните недра; те не са като тях на вид и всъщност са много по-различни. Светлите алви изглеждат по-красиви от слънцето, а тъмните алви са по-черни и от катран.

Там има и една обител, наречена Брейдаблик — няма по-красива от нея там. Има и една, която се казва Глитнир (Блясък); стените, подпорите и стълбовете й са от червено злато, а покривът — от сребро. Има и още една обител, която се казва Химинбьорх (Небесно спасение); тя е на края на небето, до началото на моста — там, където Биврост опира в небето. Има и още една голяма обител, наречена Валаскялв; тя е на Один. Направили са я боговете и са я покрили с чисто сребро и там, в този дворец, стои Хлидскялви — престолът, наречен така. И когато Алфодур седне на този престол, вижда целия свят.

В южния край на небето има един дворец, по-красив от всички други и по-светъл от слънцето, който се нарича Гимлее (Убежище от пожара). Той ще стои, когато и небето, и земята бъдат унищожени, и на това място ще живеят навеки добрите и праведните. В Пророчеството на врачката се казва така:

Знам един дворец —

по-красив от злато,

по-сияен от слънце;

в Гимлее той свети.

В него ще живеят

във наслада вечна

и любов безмерна

доблестните люде.

Тогава Ганглери попитал:

— Кое ще предпази това място от гибел, когато огънят на Суртур изгори небето и земята?

Хар казал:

— Казват, че на юг, над това небе, има друго, наречено Андлангур, а над тях трето — то се нарича Видблаин. Смятаме, че тази обител е на това небе. Смятаме, че сега там живеят само светлите алви.

21. Тогава Ганглери попитал:

— Откъде идва вятърът? Той е толкова силен, че разлюлява морето и разпалва огъня, но при все, че е тъй силен, не се вижда, така чудно е сътворен.

Хар рекъл:

— Това мога лесно да ти кажа. На северния край на небето седи великанът Храесвелгур (Трупоглът). Той е с образ на орел и когато си разпери крилете, изпод тях духват ветрове. Тук се казва така:[31]

Храесвелгур се казва

великанът, седнал

в края на небето;

орлов лик надянал,

той криле размахва,

ветрове развихря.

22. Тогава Ганглери попитал:

— Защо трябва да има такава голяма разлика: лятото да е горещо, а зимата студена?

Хар рекъл:

— Учен човек не би попитал такова нещо, защото всички могат да ти обяснят това. Но щом ти единствен си бил толкова неосведомен, смятам за по-правилно веднъж да зададеш неук въпрос, отколкото и занапред да ти бъдат неизвестни нещата, които човек е длъжен да знае. Бащата на Сумар (Лято) се казва Свасудур (Мил), той води толкова блажен живот, че от името му е произлязло названието „благ“ за онова, което е приятно. А бащата на Ветур (Зима) наричат ту Виндлони, ту Виндсвалур (Хладен вятър). Той е син на Васадур (Прогизнал). Бащата и синът били жестоки и хладногръди[32] и Ветур наследил техния нрав.

23. Тогава Ганглери попитал:

— Кои са асите, в които хората трябва да вярват?

Хар отговорил:

— Асите от божествен произход са дванадесет.

Ямнхар казал:

— Асюниите[33] са не по-малко свещени и могат не по-малко неща.

Триди добавил:

— Один е най-висш и най-древен от асите. Той има власт над всички неща и колкото и да са могъщи другите богове, всички те му прислужват като деца на баща. Фриг му е жена; тя знае съдбата на хората, въпреки че не пророкува, за което и се споменава в разговора на Один с онзи ас, когото наричат Локи:[34]

Полудял си, Локи,

и си се побъркал.

Защо, Локи, не си легнеш?

Знае Фриг съдбата,

знае всичко тя,

нищо, че не казва.

Один се нарича Алфодур, защото е баща на всички богове. Нарича се и Валфодур (Баща на загиналите), защото осиновява всички, които паднат в бой. За тях той е подредил Валхол (Дворец на загиналите) и Винголв; те се наричат тогава ейнхерии. Той се казва също Хангагуд (Бог на обесените)[35] и Хафтагуд, Фармагуд (Бог на превоза, корабоплаването) и още много други имена, с които се назовал, когато отишъл при крал Гейрродур:[36]

Казвам се Гриймур

и Ганглери,

Хериан, Хялмбери,

Текур, Триди,

Тудур, Удур,

Хелблинди, Хар,

Садур, Свипал,

Сангетал,

Хертейтур, Хникар,

Билаюгур, Балаюгур,

Болверкур, Фьолнир,

Гриймнир, Глафсвидур, Фьолсвидур,

Сийдхотур, Сийдскегур,

Сихфодур, Хникудур,

Алфодур, Атридур, Фарматюр,

Оски, Оми,

Ямнхар, Бивлинди,

Гондлир, Харбардур,

Свидур, Свидрир,

Ялкур, Кялар, Видур,

Трор, Югур, Тундур,

Вакур, Скилвингур,

Вавудур, Хрофтатюр,

Гаутур, Вератюр.

Тогава Ганглери казал:

— Страшно много имена сте му дали! Наистина човек трябва да е много учен, за да може да разбере и обясни какви събития са ставали, та е получил всяко едно име.

Хар рекъл:

— Много ум е нужен, за да се поддържат тези знания свежи. Но веднага трябва да ти кажа, че повечето от тези имена са му били дадени поради това, че по света има много езици и всички народи смятат за необходимо да нагодят името му към своя език, за да се обръщат към него с молби за самите себе си. Някои от събитията, които са му донесли тези имена, са ставали по време на пътешествията му и за тях има разкази, а ти не можеш да се наричаш учен човек, ако не знаеш да разказваш за тези важни случки.

24. Тогава Ганглери попитал:

— Кои са имената на другите аси, с какво се занимават те и какви подвизи са извършили?

Хар рекъл:

— Най-важният от тях е Тор — онзи, когото наричат Аса-Тор или Оку-Тор[37]. Той е най-силен от всички богове и хора. Царството му се казва Трудвангар, а дворецът му — Билскирнир. В него има петстотин и четиридесет[38] покои; това е най-голямата сграда, която хората са направили. В словото на Гриймнир се казва така:

Пет стотици и четирсет,

мисля, са покоите общо

в Билскирнир — двореца древен.

От дома на моя син

по-могъща крепост с покрив

няма никой на света.

Тор има два козела, които се казват така: Тангньостур (Зъботрак) и Тангриснир (Зъбоскръц), и една колесница, на която се вози, а козлите я теглят — затова му казваме Оку-Тор. Има и три ценни вещи: едната от тях е чукът Мьолнир (Мълниенос или Смилач), който скрежните великани и планинските исполини познават, когато политне във въздуха. И това не е чудно — той е разбил черепите на много от техните бащи и роднини. Другата прекрасна вещ, която притежава, е поясът на силата и когато се препаше с него, асовата му сила нараства двойно. Третото нещо, което той има, е много ценна вещ — това са едни железни ръкавици. Без тях той не би могъл да държи дръжката на чука. Никой не е толкова учен, че да може да изброи всичките му подвизи. Но за него мога да ти разкажа толкова много неща, че ще мине немалко време, докато изрека всичко, което знам.

25. Тогава Ганглери казал:

— Искам да науча нещо и за другите аси.

Хар рекъл:

— Друг син на Один е Балдур и за него също има какво да се разкаже. Той е най-добър и всички го хвалят. Толкова е красив и светъл, че излъчва светлина, а има една толкова бяла трева, че я сравняват с миглите на Балдур; това е най-бялата от всички треви[39]. По това можеш да разбереш колко са красиви и тялото, и косата му. Той е най-умният от асите и е смятан за най-красив и най-милосърден, но притежава особеност, която ще попречи на славата му да се задържи. Той живее в мястото, наречено Брейдаблик; то е на небето и на това място не може да има нищо нечестиво, тъй както се казва тук:[40]

Брейдаблик се казва

дворецът на Балдур,

от него направен

във земята, дето

знам, че се намират

— — —

26. Третият ас е онзи, когото наричат Ньордур. Той живее на небето, в мястото, наречено Ноатун. Има власт над хода на вятъра и укротява морето и огъня; на него е редно да се дават обети преди тръгване по море или на лов. Той има такива съкровища и е толкова богат, че може да подари земи или скъпоценности на онези, които му дадат обети за това.

Ньордур не е от рода на асите. Той бил отгледан във Ванахеймар (Световете на ваните) и ваните[41] го дали на боговете за заложник, а срещу него взели в заложничество онзи, който се казвал Хоенир. Той помирил боговете и ваните.

Жената на Ньордур се казва Скади (Пакост) — дъщерята на великана Тятси. Скади иска да стои в жилището, в което е живял баща й — то е в едни планини, в местността, наречена Трюмхеймур. Ньордур пък иска да е близо до морето. Споразумели се да прекарат девет нощи в Трюмхеймур и после още девет в Ноатунар. Но когато Ньордур се върнал в Ноатунар от планината, казал така:

Планини не мога

да понасям вече.

Девет дена слушах

вълчи вой противен

вместо сладкозвучни

гласове на гларус.

Тогава Скади казала това:

Трудно се заспива

в заливите морски,

пълни с птичи крясък.

Често ме събуждат

писъци на чайки

някъде в небето.

После Скади се качила в планината и заживяла в Трюмхеймур. Карала често ски[42] и с лъка си стреляла дивеч. Тя се нарича Ондургуд (Божеството на ските) или Ондурдийс (Богинята на ските). Казано е така:

Трюмхеймур се казва

къщата на Тяци —

исполинът як.

Скади там живее,

светлата невяста,

в древен бащин дом.

27. После на Ньордур в Ноатунар му се родили две деца: синът му се казвал Фраюр, а дъщерята Фраюя[43]. Те били красиви на вид и могъщи. Фраюр е най-славният от асите; той има власт над дъжда и слънчевата светлина, а също и над земните плодове, та на него трябва да се дават обети за плодородие и мир. Той определя и богатството на хората.

Фраюя е пък най-славната от асюниите. Жилището й е на небето и се нарича Фолквангар (Бойни поля). На което и бойно поле да отиде, тя взема половината от загиналите, а другата половина взема Один, както се казва тук:

Фолквангур се казва

къщата на Фраюя —

гости там гощава.

Падналите воини

тя подбира с Один

и дели поравно.

Дворецът й Сесрумнир е голям и красив. Когато пътува, я теглят две котки, а тя седи в колесница. Тя е най-достъпна за хората, ако искат да й дават обети, и от нейното име е произлязло благородното название „фру“[44], с което се назовават жените владетелки. Тя обичала песните на хората. На нея подхожда да се дават обети за любов.

28. Тогава Ганглери казал:

— Тези аси ми се струват велики и не е чудно, че сте се сдобили с голяма мощ, щом разбирате боговете и знаете какво може да се очаква от всяка молитва. А има ли още богове?

Хар отговорил:

— Има още един ас, който се казва Тюр[45]. Той е най-дързък и най-смел и от него много зависят победите в битките. На него подхожда да правят обети смелите хора. За хора, които изпъкват над другите и не се плашат от нищо, има израз „смел като Тюр“. Безстрашието му проличава от едно нещо: когато асите подмамили Фенрисулвур (Вълка на Фенрир), за да му надянат веригата Глейпнир, той не вярвал, че ще го освободят, докато не сложили за залог ръката на Тюр в устата му. И понеже асите не искали да го освободят, той отхапал ръката от мястото, наричано сега „вълча става“[46]. Сега Тюр е еднорък и не го наричат помирител на хората[47].

29. Един ас се нарича Браги[48]. Той е славен мъдрец и е известен най-вече с красноречието и сладкодумието си. Много е умел в поезията и тя се нарича „брагур“ на негово име; оттам идва и прозвището „брагур“ за онзи човек — мъж или жена, — който надминава другите с красноречието си.

Жена му е Идиун. Тя пази в кутията си ябълките, от които боговете трябва да отхапят, когато застареят. Тогава те се подмладяват[49] и така ще бъде до помръкването на властелините[50].

Тогава Ганглери казал:

— Струва ми се, че боговете държат много важно нещо под надзора и добросъвестността на Идиун.

Хар се подсмихнал и казал:

— Веднъж за малко не се случила беда. Мога да ти разкажа за това, но чуй първо имената на другите аси.

30. Един ас се казва Хеймдалур. Казват му Белия ас; той е велик и свещен. Бил е роден от девет девойки — всичките сестри. Наричат го също Халинскиди и Гулинтани (Златозъб), защото зъбите му са от злато. Конят му се казва Гултопур (Златовръх). Той живее в дома, наречен Химинбьорх (Небесно спасение), край Биврост. Той е стражът на боговете и седи на края на небето, за да пази моста от планинските исполини — нужен му е по-малко сън, отколкото на птица. Той вижда и нощем, и денем на сто раста[51] от себе си и чува как расте тревата по земята или вълната по овцете, както и всичко, което издава по-силен звук. Той има една тръба, наречена Гялархорн (Отекващият рог), и като я надуе, се чува из всички светове. Мечът на Хеймдалур се нарича Ховут (Глава). Тук се казва така:[52]

Химинбьорх се казва

домът на Хеймдалур.

В него стражът на небето

сяда да почива,

пие и се забавлява,

гълта гъста медовина.

А самият той в Заклинанието на Хеймдалур казва още:

Девет моми са ми майки,

син съм на сестрици девет.

31. Един ас се казва Ходур. Той е сляп. Силата му е голяма. На боговете би им се искало да не става нужда да се споменава този ас, защото едно негово деяние ще се помни дълго от богове и от хора.

32. Един ас се казва Вийдар — мълчаливият ас. Той има дебела обувка[53]. Силен е почти колкото Тор. Той е голяма опора за боговете във всякакви затруднения.

33. Един ас се казва Али или Вали, син на Один и Вриндур. Той е дързък в битките и е много точен стрелец.

34. Един ас се казва Улур, син на Сив, доведен син на Тор. Той стреля така сръчно с лък и кара ски така добре, че никой не може да се състезава с него. Той е и красив на вид, и има войнски достойнства; на него подхожда да се дават обети преди двубои.

35. Синът на Балдур и Нана Нефсдотир се казва Форсети. Негов е небесният дворец, наречен Глитнир (Бляскав). Всички, които отидат при него с някакви съдебни затруднения, си тръгват помирени. Това е най-доброто съдилище за боговете и хората. Тук се казва така:[54]

Глитнир замъка наричат,

обкован със злато, със сребро покрит.

Форсети живее в него,

жалби всякакви изслушва,

после всички помирява.

36. Към асите причисляват и онзи, когото някои наричат клеветник на асите и разгласител на недостатъците и пороците на всички богове и хора. Той се нарича Локи или Лофтур и е син на великана Фарбаути. Майка му е Лауваю (Листат остров) или Нал, братя му са Бюлейстур и Хелблинди (Пъклена слепота). Локи е хубав и красив на вид, зъл по душа, с много променлив нрав. Той притежавал мъдростта, наречена хитрост, с която изпъквал сред другите хора, и умеел всякакви вълшебства. Все създавал големи затруднения на асите, но и често ги спасявал чрез хитрини. Жена му се казва Сигюн, синът им — Нарви или Нари.

Локи имал и други деца. Една великанка в Йотунхеймар се казвала Ангурбода (Вестителка на мъката). От нея Локи имал три деца: едното било Фенрисулвур, другото Йормунгандур (Чудовищно страшилище), сиреч Мидгардсормур (Змията на Мидгардур), а третото било Хел (Пъкъл). Но когато боговете научили, че в Йотунхеймар са се родили тези три деца и разбрали от пророчествата, че те ще им причинят големи беди и нещастия — а и на всички им се струвало, че ги очакват големи злини първо заради майчиния им род и още повече заради бащиния, — Алфодур пратил боговете да вземат децата и да му ги доведат. Когато се върнали при него, той хвърлил змията в дълбокото море, което огражда цялата суша, а тя пораснала толкова много, че лежи в средата на морето, около цялата суша, и си хапе опашката.

Хел той хвърлил в Нивлхеймур и й дал власт над девет свята, за да разпределя всякаква прехрана[55] между онези, които й били изпращани — това са хората, умрели от болест или старост. Там тя има голямо жилище и оградите й са страшно високи, а вратите — с огромни решетки. Дворецът й се казва Елиуднир, подносът — Хунгур (Глад), ножът — Султур (Гладуване), робът — Ганглати (Повлекан), робинята — Ганглот (Повлекана), прагът на входа й — Фаланда Форад (Опасност от препъване), леглото — Кор (Грижа), завесите над него — Блийкянда Бол (Мъчителна болка). Тя е половината черна, половината — с телесен цвят, затова се познава лесно и е доста…[56] и зловеща.

Вълка асите отгледали при себе си, но единствен Тюр имал смелостта да ходи при него и да му дава храна. Но когато боговете видели колко много расте вълкът всеки ден, а и всички предсказания сочели, че е съдено да им причини нещастия, решили да изковат много здрава верига, която нарекли Лодингур и я занесли при вълка, като му предложили да си изпита силата върху веригата. На вълка му се сторило, че това не е непосилно за него и ги оставил да направят както искали. При първия напън на вълка веригата се счупила. Така той се освободил от Лодингур.

След това асите изковали друга верига, два пъти по-здрава от първата, и я нарекли Дроми. Предложили на вълка да опита и с тая верига, като казали, че много ще се прослави със силата си, ако такава здрава изработка не може да го удържи. Вълкът подозирал, че тази верига е много яка, но и усещал, че откакто счупил Лодингур, силата му е пораснала още. Дошло му наум, че щом иска да се прочуе, трябва да се излага на опасности, и се съгласил да му надянат веригата. Когато асите казали, че са готови, вълкът се разтърсил и ударил веригата в земята, а тя се пръснала така, че парчетата се разлетели надалече. Така се избавил и от Дроми. Оттогава се употребяват изразите „да се освободиш от Лодингур“ и „да се избавиш от Дроми“, когато едно нещо е ужасно трудно.

Тогава асите се изплашили, че няма да успеят да вържат вълка. Затова Алфодур изпратил вестоносеца на Фраюр, наречен Скирнир, при някакви джуджета в Сварталвархеймур (Света на черните алви) и поръчал да изработят веригата, наречена Глейпнир. Направили я от шест неща: котешки тропот, женска брада, корени на скала, мечешки сухожилия, рибешко дихание и птича плюнка. И дори да не си чувал за тези случки друг път, веднага можеш да видиш доводите, че не те лъжа: ти ще да си виждал, че жената няма брада, при котешки бяг не се чува тропот и под скалата няма корени. Истина ти казвам: всичко, което ти разказах, е съвсем вярно, въпреки че има неща, които не можеш да провериш.

37. Тогава Ганглери казал:

— Разбирам наистина, че е вярно. Виждам нещата, които ти приведе като доводи. А как била изкована веригата?

Хар отвърнал:

— Това мога лесно да ти кажа. Веригата била гладка и мека като копринено въже, а колко била здрава и яка, ще чуеш сега.

Когато занесли веригата на асите, те благодарили на пратеника за свършената работа. После отишли в езерото, наречено Амсвартнир, на остров Люнгви, и повикали вълка при себе си. Показали му коприненото въже и му предложили да се опита да го скъса, като му казали, че е малко по-здраво, отколкото може да се предположи от големината му, и взели да си го подават един на друг и да го изпробват със силата на ръцете си, но то не се късало: вълкът обаче, казали те, щял да го скъса. Тогава вълкът отговорил:

— Като гледам тая панделка, ми се струва, че няма да спечеля никаква слава от това, че ще скъсам такова хилаво въженце. А ако сте го изработили с хитрини и магии, въпреки че изглежда мъничко, това въже няма да ми се допре до краката.

Асите тогава казали, че ще скъса набързо тънкото копринено въженце, щом преди това е чупил големи железни вериги.

— А ако не успееш да скъсаш това въже, значи не си страшен за боговете и тогава ще те развържем.

Вълкът рекъл:

— Ако ме вържете тъй, че да не мога да се освободя, ще направите така, че едва ли ще получа помощ от вас. Не ми се ще да ми слагате това въже. Но вместо да ми изпитвате смелостта, нека един от вас си сложи ръката в устата ми като залог, за да няма измама.

Асите взели да поглеждат един към друг и им се струвало, че сега трудностите са две и никой не искал да си сложи ръката, докато накрая Тюр си протегнал дясната ръка и я пъхнал в устата на вълка. И когато вълкът се напънал, въжето се изопнало и колкото повече се мятал, толкова повече то се обтягало. Тогава се изсмели всички освен Тюр — той се простил с ръката си.

38. Когато асите видели, че вълкът е вързан здраво, взели скрепката[57], която излизала от веригата и се наричала Гелгия, и я проврели през една голяма плоча, наречена Гьол, а плочата закрепили под земята. После взели един голям камък, забили го още по-дълбоко в земята — той се наричал Твити — и го сложили над колчето на скрепката. Вълкът зяпал грозно, мятал се много и искал да ги ухапе. Те му наврели в устата един меч; дръжката опряла в долната челюст, а острието — в горната; с това му затъкнали устата. Той ръмжал злобно и от устата му течали лиги — това е реката, наречена Вон. Там той ще лежи до помръкването на властелините.

Тогава Ганглери казал:

— Страшно зли деца е създал Локи. Въпреки това тези братчета и сестричета са могъщи. А защо асите не убили вълка, щом се очаква да им причини злини?

Хар отговорил:

— Боговете почитали свещените си домове и мира, възцарен в тях, толкова много, че не искали да ги цапат с кръвта на вълка, макар и пророчествата да казвали, че той ще убие Один.

39. Тогава Ганглери попитал:

— Кои са асюниите?

Хар рекъл:

— Най-старшата е Фриг. Жилището й се казва Фенсалир (Блатен дворец) и е прекрасно.

Втората е Сага[58]; тя живее в Секвабек; това е просторна обител.

Третата е Ейр (Милост); тя е отличен лечител.

Четвъртата е Гевиун; тя е девица и на нея служат онези, които умират девици.

Петата е Фула; тя също е девица, ходи с пусната коса и златна превръзка около главата. Тя носи ясеновата кутия на Фриг, пази й обувките и чорапите и знае потайностите й.

Фраюя е най-знатна заедно с Фриг. Тя се е омъжила за човека, наречен Одур. Дъщеря им се казва Хнос (Украшение). Тя е толкова красива, че от нейното име е произлязла думата „хнос“ (украшение), с която се назовават красивите неща, които приличат на съкровища. Одур заминал за дълъг път, а Фраюя плакала, когато останала без него; сълзите й били от червено злато. Фраюя има много имена. Причината за това е, че тя се назовавала с различни имена, когато пътувала сред непознати народи да търси Одур. Нарича се Мардол (Морска елха) и Хорн, Гевн, Сюр. Фраюя притежавала накита на Брийсингите[59]. Наричат я Ванадийс (Богиня на ваните).

Седмата е Сьовн. Тя се грижи много хората да мислят за любов — и мъжете, и жените. Любовта е наречена „сявни“ (пристрастие) на нейно име.

Осмата е Ловн — тя е толкова мила и е така лесно да й се даде обет, че е получила разрешение от Алфодур и Фриг да събира хората — мъже и жени, — макар че по-рано това е било забранявано или недопускано. Затова от нейното име идва думата „лов“ (позволение), както и онова, което хората хвалят много[60].

Деветата е Вар (Залог за вярност). Тя се вслушва в клетвите на хората и обещанията, които си дават мъжете и жените, затова им казват „залог за вярност“. Тя отмъщава и на онези, които ги нарушат.

Десетата е Вор (Осведомена). Тя е толкова умна и всезнайна, че от нея не може да се скрие нищо. Казва се, че когато една жена е узнала нещо, тя е осведомена.

Единадесетата е Сюн (Възражение). Тя пази вратите на домовете и ги заключва пред онези, които не трябва да влизат, а на съдебните сборове бива поставяна като защитник по делата, които иска да опровергае. Оттам идва изразът, че там е поставена Сюн, когато някой откаже нещо.

Дванадесетата е Хлийн (Закрила). Тя бива поставяна да пази хората, които Фриг иска да спаси от някаква опасност. Затова се казва, че който се спасява, се уповава на Хлийн[61].

Тринадесетата е Снотра (Разумна). Тя е умна и с изтънчено държание. От нейното име идва названието „разумна“ жена или „разумен“ мъж за онзи, който има подходящо държание.

Четиринадесетата е Гна. Нея Фриг изпраща из различни светове да й върши поръчения. Тя има кон, който ходи и по въздуха, и по водата и се казва Ховварпнир (Копитомет). Веднъж, когато яздела, някакви вани я видели да се движи във въздуха и тогава единият казал:

Що там хвърка,

що там ходи

и простора пори?

Тя отговорила:

Аз не хвъркам,

ала ходя

и простора поря

на Ховварпнир —

на Хамскерпир е той

рожба, от Гардрова роден.

От името на Гна е дошъл изразът „гнаевар“[62] за онова, което се движи нависоко.

Сол (Слънце) и Бил се числят към асюниите, но за техните отличия вече разказахме.

40. Има и други, които прислужват във Валхол — разнасят питиетата и пазят приборите за хранене и съдовете за пиво. В словото на Гриймнир те са наречени така:

Христ и Мист

с рога ми да дойдат,

Скегьолд и Скогул,

Хилдур и Трудур,

Хлок и Херфьотур,

Гол и Гейраход,

Рандгрийд и Радгрийд,

и Регинлейв

с пиво воините поят.

Тези се наричат валкюрии[63], тях Один изпраща при всяка битка. Те белязват жертвите и определят победителите. Гудур, Рота и най-младата норн, наречена Скулд, винаги ходят с конете си да избират жертви и да нагласят битките.

Йорд (Земя), майката на Тор, и Вриндур, майката на Вали, се числят към асюниите.

41. Един човек се казвал Гюмир, а жена му — Аурбода. Тя произхождала от планинските исполини. Дъщеря им Гердур е най-красивата от всички жени. Един ден Фраюр влязъл в Хлидскялв и огледал всички светове. Като погледнал на север, видял в едно поселище голяма и красива къща, а към нея вървяла една жена, и когато посегнала с ръце да отвори вратата пред себе си, от ръцете й блеснала светлина и осветила и небето, и морската шир, и всички светове. Така го наказала тя за голямата нескромност, която бил проявил, като седнал на свещения престол, и той си тръгнал изпълнен със скръб. Когато се върнал вкъщи, не говорел нищо, не спял и не пиел и никой не смеел да го заговори. Тогава Ньордур поръчал да извикат Скирнир, прислужника на Фраюр, и му наредил да отиде при Фраюр, да го разпита и да научи от какво се е ядосал толкова, че не говори с хората. Скирнир отвърнал, че ще отиде, но без особено желание, и казал, че очаква лош отговор от него. Когато отишъл при Фраюр, попитал го защо е така унил и не говори с хората. Тогава Фраюр отговорил, че е видял една красива жена и е толкова измъчен заради нея, че няма да живее повече, ако не я получи:

— И сега ще отидеш да ми я поискаш за жена и да ми я доведеш със или без съгласието на баща й, а аз ще възнаградя труда ти добре.

Тогава Скирнир отговорил, че ще отиде да изпълни това поръчение, но Фраюр трябва да му подари меча си. Този меч бил толкова добър, че се биел сам. Фраюр не искал работата да се провали заради меча и му го дал. После Скирнир отишъл и поискал жената за него и взел от нея обещание — след девет нощи тя трябвало да пристигне на острова, наречен Бараю, за да направят сватбата с Фраюр.

Когато Скирнир разказал на Фраюр как е изпълнил поръчението, той казал това:

Дълга нощ,

после друга;

как ли ще изтрая три?

Като месеци ще минат;

бързай, моя брачна нощ!

Ето причината, поради която Фраюр бил така зле въоръжен, когато се бил с Бели[64] и го убил с еленов рог.

42. Тогава Ганглери казал:

— Много е чудно това, че вожд като Фраюр си е дал меча и после е нямал друг, пак толкова добър. Това е било страшно зле за него, когато се е бил с онзи, когото наричат Бели. Вярвам, че тогава се е разкайвал за този подарък.

Хар отговорил:

— Това проличало слабо, когато се срещнал с Бели — Фраюр е можел да го убие и с голи ръце. Ще дойде време, когато Фраюр ще изпита загубата на меча по-силно — тогава, когато синовете на Муспел тръгнат на война.

43. Тогава Ганглери рекъл:

— Казваш, че всички, които са паднали в бой от сътворението на света досега, са отишли във Валхол при Один. А с какво ги храни той? Мисля, че там трябва да има много народ.

Хар отвърнал:

— Вярно е това, което казваш — много народ има там и ще става още повече, но все пак ще изглежда съвсем малко, когато дойде вълкът. Но навалицата във Валхол не е никога толкова голяма, че да не им стигне месото на прасето, наречено Саехримнир. Това прасе го сваряват всеки ден, а вечерта е пак живо и здраво. Но на този въпрос, който ти зададе сега, ми се струва, че е малко вероятно да има такива мъдри хора, които да знаят истинския му отговор. Готвачът се казва Андхримнир, а котелът — Елдхримнир, тъй както се казва тук:[65]

Андхримнир

в Елдхримнир

сготвил от Саехримнир

хубаво месо,

но малцина знаят

воините какво вечерят.

44. Тогава Ганглери попитал:

— Същата храна ли поднасят на Один, каквато и на ейнхериите?

Хар рекъл:

— Храната, която стои пред него на масата, той дава на два вълка, които се казват Гери и Фреки, а на него не му трябва никаква храна; виното за него е и питие, и ядене. Тук се казва така:[66]

Гери и Фреки

с гозби храни

Хериафодур Храбри;

само с вино

воинът славен,

Один, се изхранва.

На раменете му седят два гарвана и му разказват на ухото всички новини, които са чули или видели. Те се казват Хугин (Мислен) и Мунин (Паметен). Той ги изпраща през деня да летят из целия свят и те се връщат по обяд; така той научава много новини. Затова хората го наричат Хравнагуд (Бог на гарваните). Тъй както се казва:[67]

Хугин и Мунин

хвъркат всеки ден

над земята необятна.

Страх ме е, че Хугин

няма да се върне;

и за Мунин много се боя.

45. Тогава Ганглери попитал:

— Какво питие получават ейнхериите, че да им стига така, както и яденето — вода ли се пие там?

Хар отговорил:

— Чудни работи питаш: може ли Алфодур да покани крале, ярлове и други владетели и да им даде да пият вода? Вярвай, във Валхол идват мнозина, на които би им се сторило, че заплащат скъпо за тази вода, ако там не ги очакваха по-големи радости след изтърпените рани и смъртни мъки. За там мога да ти разкажа друго. Козата, наречена Хейдрун, стои във Валхол и гризе кората по клоните на едно дърво с много известно име — казва се Лерадур, — а от вимето й тече медовина, с която тя пълни всеки ден една бъчва, толкова голяма, че всички ейнхерии се напиват от нея.

46. Тогава Ганглери рекъл:

— Страшно полезна коза си имат! Чудно хубаво ще да е това дърво, от което тя си отхапва!

Хар рекъл:

— Още по-забележителен е еленът Ейктюрни, който стои във Валхол и гризе от клоните на това дърво, а от рогата му капе толкова много вода, че се спуска в Хвергелмир и оттам извират реките, които се казват така: Сийд (Дълга), Вийд (Широка), Секин, Екин, Свол (Хладна), Гунтраа, Фьорм, Фимбултул, Гипул, Гопул, Гомул (Стара), Гейрвимул — тези текат край жилищата на асите. Има и други: Тюн, Вин, Тол, Хол, Град, Гуитраин, Нют, Наут, Нон, Хрон, Вийна, Вегсвин, Тьоднума.

47. Тогава Ганглери казал:

— Чудни работи са тези, дето ти разказа сега. Валхол трябва да е страшно голяма къща. На входа би трябвало често да става голяма блъсканица.

Хар отвърнал:

— Защо не попиташ колко входа има Валхол и колко са големи? Ако чуеш отговора, ще кажеш, че друго нещо е чудно — това, че там не може да влиза и да излиза всеки, който иска. Истината е тази, че да се настаниш в двореца, е не по-трудно, отколкото да влезеш в него. Тук, в Словото на Гриймнир, можеш да чуеш:

През пет стотици, мисля,

и четирсет порти

във Валхол се влиза.

Осемстотин воини

през една излизат

с вълка да воюват.

48. Тогава Ганглери рекъл:

— Много народ имало във Валхол; струва ми се, че Один трябва да е много велик вожд, щом предвожда такава голяма войска. А с какво се забавляват ейнхериите, когато не пият?

Хар отвърнал:

— Всеки ден, след като се облекат, си слагат бойни доспехи и излизат на двора да се бият и да се повалят един друг — това им е играта. А като стане обяд, се връщат с конете си във Валхол и сядат да пият, тъй както се казва тук:[68]

Воините на Один

всеки ден воюват,

с мечове се мушат.

Тръгват си за вкъщи,

труповете вземат,

отново оживели.

Вярно е това, което ти каза: велик е Один. За това има много доказателства. Тук, с думите на самите аси, се казва така:[69]

Сред дърветата най-славен

е свещений Югдрасил,

а сред асите е Один,

сред поетите е Браги,

а сред мостовете — Биврост,

Слейпнир — измежду конете,

Скийдбладнир — сред корабите,

сред соколите пък — Хаброк,

а сред кучетата — Гармур.

49. Тогава Ганглери попитал:

— Чий е този кон Слейпнир и какво може да се разкаже за него?

Хар казал:

— Не ти е известен този кон и не знаеш какво е станало, та се е появил. Ще видиш, че си струва да се разкаже за това.

Било наскоро след заселването на боговете, когато били издигнали Мидгардур и построили Валхол — при тях дошъл някакъв зидар и предложил да им изгради за три годишни смени[70] толкова яка крепост, че да им бъде здрава и надеждна защита срещу планинските исполини и скрежните великани, дори и да успеят да минат през Мидгардур. Като възнаграждение поискал да му дадат Фраюя, а също така слънцето и месечината. Тогава асите се оттеглили да си поговорят, съветвали се взаимно и се договорили със зидаря да му дадат онова, което искал, ако успее да построи крепостта за една зима, но ако в първия летен ден имало нещо недовършено по крепостта, сделката щяла да се развали. Не трябвало никой да му помага в работата. Като му казали тези условия, той поискал да му позволят да му помага неговият кон, който се казвал Свадилфари, и Локи нагласил нещата така, че му разрешили.

Той започнал да строи крепостта през първия зимен ден и нощно време ходел с коня си за камъни. Асите се чудели много, като гледали какви големи скали тегли тоя кон; той вършел два пъти по-тежка работа от зидаря. Сделката им била скрепена със здрави свидетелства и много клетви, понеже на великаните им се струвало опасно да стоят при асите, без да имат сключено примирие, защото Тор можел да се завърне вкъщи, а по онова време той бил заминал на изток да трепе тролове. Зимата минавала и работата по крепостта напредвала много; тя била станала толкова висока и здрава, че никой не можел да я нападне. И когато оставали три дни до лятото, били стигнали почти до портата.

Тогава боговете седнали на съдбоносните си столове и взели да умуват; питали се един друг кой е нагласил нещата така, че да омъжат Фраюя в Йотунхеймар (Световете на великаните) и да развалят въздуха и небето, като вземат оттам слънцето и месечината и ги дадат на великаните. И всички се съгласили, че това ще да го е нагласил онзи, който наглася почти всички лоши работи — Локи Лауваярсон, — и казали, че заслужава страшна смърт, ако не измисли начин да се развали сделката със зидаря, и се спуснали срещу Локи. А той се изплашил и се заклел да натъкми нещата така, че сделката със зидаря да се развали, колкото и да се напряга той. И същата вечер, когато зидарят тръгвал за камъни с коня Свадилфари, от някаква гора срещу коня изскочила кобила и изцвилила, а конят, щом усетил, че това е женска, се разбеснял, скъсал юздата и хукнал към кобилата, но тя побягнала към гората, а зидарят тичал отзад и искал да хване коня. Конете бягали цяла нощ и строежът се забавил. На следващия ден не било построено толкова, колкото друг път.

Когато зидарят видял, че няма да може да довърши строежа, изпаднал във великанска ярост. Щом асите се убедили, че при тях е дошъл планински исполин, пренебрегнали клетвите и повикали Тор, а той пристигнал начаса и чукът Мьолнир веднага политнал във въздуха. Така му платил той за строежа, но не със слънцето и месечината, а с това, че му попречил да живее в Йотунхеймар и още с първия удар му разбил черепа на дребни късчета и го пратил долу в Нивлхел.

А Локи бил свършил такава работа със Свадилфари, че след време той родил жребче[71]. Било сиво и имало осем крака и това е най-хубавият кон на боговете и хората. В Пророчеството на врачката се казва така:

Седнали тогава

на столове съдбоносни

властелините велики,

взели всички да се питат

кой е развалил небето

и невяста великанска

от момичето на Одур

е опитал да направи.

Рухнали във миг

клетвите могъщи,

доблестните думи,

дотогава в сила.

Тор тогава трепнал,

скокнал във тревога,

след като научил

новините лоши.

50. Тогава Ганглери попитал:

— Какво може да се разкаже за Скийдбладнир — най-хубавия кораб? Няма ли друг толкова хубав и толкова голям кораб?

Хар отговорил:

— Скийдбладнир е най-хубавият и най-сръчно направеният кораб, а Наглфари (Кораб от нокти) е най-големият кораб, притежаван от Муспел. Скийдбладнир е направен от едни джуджета, синове на Ивлади — те го подарили на Фраюр. Той е толкова голям, че на него могат да се настанят всички аси с оръжия и бойни доспехи, и щом се вдигне платното, веднага излиза попътен вятър, закъдето и да се пътува. А ако няма да се плава с него по море, той може да се сгъне като кърпа и да се пъхне в кесия, понеже е направен изкусно и от най-различни неща.

51. Тогава Ганглери казал:

— Хубав кораб бил Скийдбладнир и много голяма магия ще да е била нужна, за да се направи такава вещ. А никога ли не се е случвало на Тор да се натъкне на нещо толкова мощно и здраво, че да надвиши силата му с якост или с магия?

Хар казал:

— Малцина биха се надявали, че ще мога да им разкажа за това, но много неща са му изглеждали трудни. Въпреки това, дори и да е имало нещо толкова яко и силно, че Тор да не е успял да го победи, не е нужно то да се разказва, защото има много доказателства и всички са длъжни да вярват, че Тор е най-могъщият.

Тогава Ганглери рекъл:

— Както изглежда, ще ви попитам тъкмо за нещата, които никой не е способен да разкаже.

Тогава Ямнхар казал:

— Чували сме да се разказват случки, които не ни се вярва наистина да са ставали. Мисля обаче, че сред нас седи онзи, който ще може да разкаже истината, и ти трябва да му вярваш, защото той няма да излъже сега за първи път, след като никога по-рано не е лъгал.

Тогава Ганглери рекъл:

— Ще стоя тук да чуя дали ще се намери някакъв изход от това нещо. Иначе ще ви обявя за победени, щом не можете да отговорите на това, което ви питам.

Триди казал:

— Ясно е, че той иска да научи за тези случки, въпреки че ни се струват некрасиви за разказване. Сега само ще мълчиш.

Тази история започнала с това, че Оку-Тор тръгнал на път с колесницата си и козлите, а с него бил и онзи ас, когото наричат Локи. Привечер пристигнали у един стопанин и останали да пренощуват там. Вечерта Тор взел двата козела и ги заклал; после ги одрали и ги сложили да се варят, а когато месото било сварено, Тор и другарят му седнали да вечерят. Тор поканил стопанина, жена му и децата им да ядат с него. Синът на селянина се казвал Тялви, а дъщерята — Вросква. После Тор прострял козите кожи настрани от огъня и казал на стопанина и хората му да хвърлят костите там. Тялви, синът на стопанина, взел един бедрен кокал и го сцепил с ножа си до костния мозък.

Тор прекарал нощта там. Рано призори станал и се облякъл, взел чука Мьолнир, размахал го и омагьосал кожите; козлите оживели отново, но единият куцал със задния крак. Тор забелязал това и усетил, че стопанинът или някой от семейството му е направил нещо неразумно с костта на козела, понеже разбрал, че бедрото му е счупено. Няма нужда от дълги приказки — всички могат да си представят колко уплашен е бил стопанинът, като видял как Тор навъсва вежди, а като го погледнал в очите, му се сторило, че само погледът може да го събори. Той стискал с ръце дръжката на чука толкова силно, че кокалчетата на пръстите му били бели. И както можело да се очаква, стопанинът и семейството му се заокайвали с пълен глас, молели за прошка и предлагали всичко, каквото имали. Когато Тор видял колко са изплашени, гневът му се поуталожил и се успокоил; взел в знак на помирение децата им, Тялви и Вросква, и те станали зависими слуги на Тор и оттогава го следват навсякъде.

52. Той оставил там козлите и се насочил на изток, към Йотунхеймар, стигнал до дълбокото море и го прекосил, а после излязъл на сушата заедно с Локи, Тялви и Вросква. След като повървели малко, пред тях се изпречила голяма гора; този ден те вървели, докато се смрачило. Тялви бил необикновен бързоходец; той носел торбата на Тор, но нямали достатъчно храна.

Когато се стъмнило, взели да търсят място за нощуване и открили някаква много голяма постройка. В единия й край имало врати, широки колкото цялата стена. Там те останали да прекарат нощта.

Посред нощ станало голямо земетресение, земята под тях заподскачала и къщата се заклатила. Тогава Тор станал и извикал другарите си; взели да оглеждат мястото и открили вдясно, в средата на къщата, някаква пристройка и тръгнали нататък. Тор застанал на входа, а другите стояли по-навътре от него и били изплашени. Тор стискал дръжката на чука и бил готов да се отбранява. Тогава чули силен рев и тътен.

На другия ден Тор излязъл навън и видял, че недалече от него в гората лежи човек. Той бил огромен на ръст, спял и хъркал силно. Тогава на Тор му станало ясно що за шумове са били това през нощта. Препасал се с пояса на силата и асовата му мощ пораснала. В това време човекът се събудил и скокнал на крака. Разказват, че този път Тор не смогнал да нанесе удар с чука си; попитал го как се казва, онзи се назовал Скрюмир.

— А аз няма нужда да те питам — рекъл той — как се казваш, понеже те познавам: ти си Аса-Тор. Но ти ли си ми замъкнал ръкавицата?

След това Скрюмир посегнал и си прибрал ръкавицата. Тогава Тор разбрал, че той бил пренощувал в нея, а пристройката била палецът й.

53. Скрюмир попитал дали Тор иска да го вземе за спътник и Тор се съгласил. Тогава Скрюмир си развързал торбата с яденето и се заприготвял да обядва, а Тор и другарите му седнали да ядат другаде. Скрюмир предложил да се хранят заедно и Тор се съгласил. Тогава Скрюмир вързал всичката им храна в една торба и я метнал на гърба си. Цял ден той вървял пред тях и крачел с доста големи крачки. Когато се свечерило, Скрюмир потърсил място за нощуване под един голям дъб. После Скрюмир казал на Тор, че иска да легне да спи:

— А вие вземете торбата с храната и си пригответе нещо за вечеря.

После Скрюмир заспал и захъркал здраво, а Тор взел торбата и се помъчил да я развърже. Но трябва да кажем, че макар и да изглежда чудно, не могъл да развърже нито един възел, нито пък успял поне малко да разхлаби някой от ремъците. Като видял, че от тая работа нищо няма да излезе, ядосал се, грабнал чука Мьолнир с две ръце, пристъпил с единия крак натам, където лежал Скрюмир, и го праснал по главата. Скрюмир се събудил и попитал листо ли му е паднало на главата и дали са се наяли и приготвили да лягат. Тор отвърнал, че вече ще ходят да спят. После отишли под един друг дъб. Право да ти кажа обаче, не се чувствали в безопасност.

54. Посред нощ Тор чул, че Скрюмир е заспал дълбоко и хърка така, че гората кънти. Тогава той станал, отишъл при него, замахнал здраво с чука и го праснал в средата на темето; усетил как острието на чука потъва дълбоко в главата му. В същия миг Скрюмир се събудил и попитал:

— Каква е тая работа, жълъд ли ми падна на главата? А ти, Тор, с какво се занимаваш?

Тор побързал да се оттегли назад и отговорил, че току-що се бил събудил; казал, че е полунощ и има още време за спане. После си рекъл, че ако му се отвори възможност да го удари трети път, ще го довърши веднъж завинаги; легнал и се заослушвал да разбере дали Скрюмир ще заспи пак така дълбоко. Малко преди да се развидели, му се сторило, че Скрюмир е заспал, станал, хукнал към него, замахнал с чука с все сила и го праснал по слепоочието, обърнато нагоре. Чукът потънал до дръжката. Скрюмир се надигнал, погладил се по слепоочието и попитал:

— Птици ли седят на дървото над мен? Стори ми се, като се събудих, че ми е паднала на главата някаква треска от клоните. Ти, Тор, буден ли си? Време е да ставаме и да се обличаме. Вече не ви остава много път до крепостта, наречена Утгардур (Външна ограда)[72]. Чух ви да си шушукате помежду си, че не съм бил дребен на ръст, а като стигнете в Утгардур, ще видите още по-едри хора. Сега искам да ви дам един полезен съвет: недейте много да се надувате! Царедворците на Утгарда-Локи няма да понесат да им се пъчат такива пеленачета като вас. А другата възможност е да се върнете обратно — и мисля, че така ще е най-добре за вас. Ако пък искате да продължите, тръгнете на изток, а аз имам път на север към онези планини, които сега виждате.

Скрюмир си взел торбата с храната, метнал я на гръб и поел напряко през гората. Разказват, че асите не отправили пожелание да се срещнат здрави[73].

55. Тор и другарите му тръгнали на път и вървели до обяд. Тогава видели една крепост сред някакво поле и главите им опрели в гърбовете, преди да видят какво има зад нея[74]. Отишли до крепостта, а на входа й имало решетка — тя била заключена. Тор отишъл при решетката, но не успял да я отключи. Когато им омръзнало да се мъчат, се проврели между железата и така влезли. Тогава видели един голям дворец и тръгнали нататък. Вратата била отворена. Те влезли и видели много хора, насядали на две пейки; повечето били доста едри. После застанали пред крал Утгарда-Локи и го поздравили. Той обърнал бавно поглед към тях, подсмихнал се и казал:

— Новини отдалече се научават трудно. Но не греша ли, като си мисля, че този хлапак е Оку-Тор? Навярно обаче си по-голям, отколкото ми изглеждаш. А какви юначества смятате, че сте готови да ни покажете? При нас не се допускат хора, ако не притежават някакви умения или изкуства, с които да изпъкват над другите.

Тогава онзи, който вървял най-отзад и се наричал Локи, рекъл:

— Юначеството, което аз умея и съм готов да поставя на изпитание, е това, че мога да си изям яденето по-бързо от който и да е друг от хората тук.

Тогава Утгарда-Локи отвърнал:

— Това е наистина юначество, стига да го направиш. Сега ще го проверим.

После повикал откъм края на пейката онзи, който се казвал Логи (Пламък), да излезе и да си премери силите с Локи. Сетне внесли едно корито, положили го на пода и го напълнили с месо. Локи застанал в единия край, а Логи — в другия, и залапали колкото можели по-бързо, като се срещнали в средата на коритото. Локи си бил изял всичкото месо, но без костите, а Логи бил изгълтал и месото, и костите, че и коритото, и за всички станало ясно, че Локи е изгубил състезанието.

56. Тогава Утгарда-Локи попитал в каква игра ще се състезава момъкът. Тялви отвърнал, че ще опита да се надбягва с онзи, когото Утгарда-Локи посочи. Утгарда-Локи казал, че това е добро юначество и че очаква Тялви да е надарен с пъргавина, щом ще показва такова юначество, и наредил веднага да проверят това. Утгарда-Локи станал и излязъл навън, където имало хубаво и равно поле за бягане. После извикал някакво хлапе, което се казвало Хуги (Мисъл), и му казал да се надбягва с Тялви. После започнали първия пробег и Хуги отишъл толкова напред, че завил обратно срещу него в края на пробега[75].

Тогава Утгарда-Локи рекъл:

— Ще трябва повече да се напрегнеш, Тялви, за да спечелиш тая игра. Но всъщност тук са дошли хора, които не ми изглеждат по-пъргави в краката, отколкото вече се показаха.

После пак хукнали да се надбягват и когато Хуги стигнал до края, свил назад, а Тялви бил още на един хвърлей. Тогава Утгарда-Локи казал:

— Струва ми се, че Тялви бяга добре, но вече не ми се вярва да спечели. Но това ще се види при третия пробег.

Тогава хукнали пак и когато Хуги стигнал до края на пробега и завил назад, Тялви не се бил добрал дори до средата.

Тогава всички казали, че играта е решена.

57. После Утгарда-Локи попитал Тор с какви юначества би искал той да блесне пред тях, след като хората са съчинили такива големи разкази за подвизите му. Тор казал, че най-много му се иска да се надпива с някого. Утгарда-Локи отвърнал, че това може да стане, влязъл в двореца, повикал прислужничето си и му наредил да вземе един изкупителен рог[76], от който обикновено пиели царедворците. След това прислужничето донесло рога и го подало на Тор. Тогава Утгарда-Локи казал:

— От този рог се смята, че човек е отпил добре, ако го пресуши отведнъж, някои го пресушават на два пъти, но такъв слаб пияч, който да не се справи на третия път, няма.

Тор погледнал рога — не му се сторил голям, но бил доста дълъг. И понеже бил жаден, взел да пие и да преглъща на големи глътки, като си мислел, че няма да стане нужда да надига рога втори път. Когато му свършил дъхът и го свалил от устата си, погледнал да види как е вървяло пиенето и му се сторило, че разлика почти няма и питието в рога не е намаляло повече отпреди.

Тогава Утгарда-Локи рекъл:

— Добре пиеш, но не чак толкова. Нямаше да повярвам, ако ми бяха казали, че Аса-Тор не може да изпие повече. Обаче знам, че ще поискаш да пресушиш рога от втория път.

Тор не отговорил нищо, лапнал рога, като си мислел, че сега ще изпие повече, и гълтал, докато му стигал дъхът, но виждал, че върхът на рога пак не се вдига нагоре толкова, колкото му се щяло. Като свалил рога от устата си, погледнал в него и му се сторило, че сега питието е намаляло по-малко, отколкото първия път; сега имало добро разстояние до ръба на рога.

Тогава Утгарда-Локи рекъл:

— Какво става, Тор? Да не би да си пестиш силите за едно пиене повече, отколкото ти понася? Както виждам, решил си, ако отпиеш от рога трети път, това да бъде най-доброто ти отпиване. Но тук, сред нас, няма да те признаем за толкова велик, колкото те наричат асите, ако в други игри не покажеш повече, отколкото, както ми се струва, ще видим в тази.

Тогава Тор се ядосал, вдигнал рога и взел да пие с цяло гърло. Гълтал така, докато можел, а когато погледнал в рога, видял, че сега имало все пак някаква разлика. Тогава оставил рога настрана и се отказал да пие повече.

Утгарда-Локи рекъл:

— Явно мощта ти не е толкова голяма, колкото си мислехме. Не искаш ли обаче да опиташ някакви други игри? Тази се вижда, че не е за теб.

Тор отговорил:

— Ще опитам още някоя игра. Чудно щеше да ми се стори обаче, ако тогава, когато бях у дома при асите, някой наречеше такова пиене слабо. Каква игра ще ми предложите сега?

Утгарда-Локи рекъл:

— Малките момченца при нас правят нещо, което изглежда твърде незабележително — вдигат от земята котката ми. Нямаше да предложа това на Аса-Тор, ако не бях видял вече, че е много по-слаб, отколкото си мислех.

После на пода дотърчала една сива и доста голяма котка, а Тор се приближил към нея, хванал я с ръка през корема и се напънал да я вдигне, а тя се изгърбила, докато Тор я дърпал с ръка. И когато Тор се бил изопнал нагоре колкото можел, котката си повдигнала единия крак и Тор не успял да се справи в тази игра.

Тогава Утгарда-Локи казал:

— И тази игра завърши, както очаквах. Котката е доста голяма, а Тор е нисък и дребен в сравнение с мъжагите, които са сред нас.

58. Тогава Тор казал:

— Щом съм бил толкова дребен, нека да излезе някой от вас да се бори с мен — вече съм ядосан!

Утгарда-Локи огледал хората на пейките и казал:

— Тук не виждам такъв, на когото не би му се сторило дреболия да се бори с теб.

А после рекъл:

— Чакай да видим. Извикайте да дойде баба ми Елли, иска Тор се бори с нея, ако иска. Тя е поваляла хора, които са ми изглеждали не по-слаби от Тор.

След това в двореца влязла една стара баба. Утгарда-Локи й казал да се пребори с Тор. Няма много за разправяне: борбата вървяла така, че колкото повече се напъвал Тор, толкова по-здраво се държала тя. Сетне бабата взела да използва хватки и тогава Тор не смогвал да се задържи; настанало голямо боричкане и скоро след това Тор паднал на едното си коляно.

Тогава Утгарда-Локи отишъл при тях и им казал да спрат борбата, добавил, че няма нужда Тор да кани други хора в двореца да се борят с него. Вече било късно през нощта. Утгарда-Локи посочил на Тор и другарите му къде да седнат и цяла нощ се веселили добре.

59. На сутринта, щом се зазорило, Тор и другарите му станали, облекли се и се приготвили да си ходят. Тогава дошъл Утгарда-Локи и наредил да им приготвят трапеза, на която не липсвали хубави веселби, ядене и пиене. След като се наяли, тръгнали на път. Утгарда-Локи отишъл да ги изпрати и излязъл с тях навън от крепостта. Като се разделяли, той попитал Тор доволен ли е от пътешествието си — и дали е срещнал някой по-могъщ човек от себе си. Тор отвърнал, че не може да отрече големия позор, който претърпял от тяхната среща:

— Знам, че вече ще ме наричате слаб човек, и това никак не ми харесва.

Тогава Утгарда-Локи казал:

— Сега ще ти кажа истината, понеже си излязъл от крепостта: ако съм жив и мога аз да решавам, ти никога повече няма да влезеш в нея. Истина ти казвам: ти нямаше изобщо да влезеш, ако знаех, че си притежавал такава огромна сила и че за малко си щял да ни въвлечеш в голяма беда. Аз ти устроих зрителни измами и първия път, когато те видях в гората, дойдох при вас. Торбата с храната, която ти се мъчеше да развържеш, бях стегнал с „грес-ярн“[77] и ти не разбра как трябва да се отвори. След това ти ми нанесе три удара с чука: първият беше най-слаб и все пак достатъчно силен, за да ми отнеме живота, ако ме беше улучил. Край двореца ми ти видя една седлообразна скала, а по-надолу — три четвъртити долини; едната от тях беше по-дълбока от другите: това бяха следите от чука ти. Аз подлагах скалата при всеки удар, но ти не забеляза нищо. Така беше и с игрите, в които се състезавахте с царедворците ми. Първи започна Локи — той беше много гладен и яде лакомо. Но онзи, който се наричаше Логи (Пламък), беше бушуващият пожар и той изгори коритото заедно с месото. А когато Тялви излезе да се надбягва с оня, който се наричаше Хуги (Мисъл), това беше всъщност мисълта ми и Тялви не беше свикнал да се мери с бързината й. А когато ти пиеше от рога и ти се струваше, че върви трудно — истина ти казвам, — тогава стана такова чудо, каквото не бих повярвал, че е възможно: другият край на рога беше потопен в морето, но ти не видя това. Като стигнеш до брега, ще видиш колко нещо си пресушил от морето. На това сега се казва отлив.

После той продължил:

— Не по-малко забележителен подвиг ми се стори, че извършваш, когато вдигна котката, и право да ти кажа, всички, които видяха, че й вдигна единия крак от земята, се изплашиха. Тази котка не беше такава, каквато ти изглеждаше; това беше Мидгардсормур (Змията на Мидгардур), която лежи увита около цялата суша, но дължината не й стигна да се задържи на земята и с главата, и с опашката, защото ти се изпъна толкова нагоре, че беше близо до небето.

Друго голямо чудо беше и борбата: това, че се задържа толкова дълго прав и падна само на едно коляно, като се бореше с Елли (Старост), защото не е имало и няма да има хора, които, дочакали старост, да не бъдат повалени от нея.

Сега, да ти кажа право, ние ще се разделим и както за едните, така и за другите ще бъде най-добре повече да не идвате при мен. Друг път аз пак ще браня крепостта си с такива вълшебства, така че няма да можете да ме надвиете.

След като Тор изслушал тази реч, грабнал чука си и го вдигнал във въздуха, но когато трябвало да го стовари, Утгарда-Локи бил изчезнал. Тогава той тръгнал обратно към крепостта, като смятал да я натроши, но видял само широки, красиви поля без никаква крепост. Сетне свил назад, поел по пътя към къщи и се върнал в Трудвангар. Право да ти кажа, тогава той решил да види дали ще успее да се срещне с Мидгардсормур, което и станало по-късно. Мисля, че от никого не можеш да чуеш по-достоверен разказ за това пътешествие на Тор.

60. Тогава Ганглери казал:

— Велик бил Утгарда-Локи и с много магии и вълшебства си служел. Че е велик, се вижда и от това, че има царедворци, които притежават голяма мощ. А Тор не е ли успял да си отмъсти за това?

Хар отговорил:

— Не е неизвестно дори на неуките хора[78], че Тор измил срама от пътешествието, за което току-що бе разказано. Той не се застоял дълго вкъщи, а се стегнал за път толкова припряно, че не си взел колесницата и козлите, а тръгнал без спътници. Минал от другата страна на Мидгардур, в образ на малко момченце, и една вечер, когато се било смрачило, пристигнал у един великан, наречен Хюмир. Тор се подслонил през нощта там. На другия ден Хюмир станал, облякъл се и се застягал да ходи в морето за риба. Тор скокнал, приготвил се набързо и го помолил да го вземе със себе си в морето, но Хюмир отговорил, че такова малко и дребно момченце не може да му помогне много:

— Пък и може да настинеш, ако стоя толкова дълго и толкова навътре в морето, колкото съм свикнал.

Тор отвърнал, че би могъл да се отдалечи от сушата толкова, че не се знае дали той няма първи да поиска да се връщат. Тор така се бил ядосал на великана, че щял веднага да го млатне с чука, но се въздържал, защото си бил наумил да си изпробва силата другаде. После попитал Хюмир какво ще използват за стръв, а Хюмир му казал да си намери стръв сам. Тогава Тор тръгнал натам, където видял, че пасат биковете на Хюмир. Взел най-големия бик, наречен Химинхрьотур, откъснал му главата и тръгнал с нея към морето. Хюмир тъкмо бил пуснал кораба във водата. Тор се качил, седнал край кърмата, взел две весла и загребал и на Хюмир му се сторило, че от гребането му развиват добра скорост.

Хюмир бил седнал на носа и гребял и той, така че напредвали бързо. После Хюмир казал, че са стигнали до местата, където той обикновено седял и ловял плоски риби. Тор отвърнал, че иска да отидат много по-навътре, и погребали още малко. Тогава Хюмир казал, че са навлезли вече много в морето и е опасно да ходят по-нататък, защото там е Мидгардсормур. Тор отвърнал, че ще гребе още, и така и направил. Хюмир бил вече много притеснен.

Когато Тор оставил веслата, извадил едно доста здраво въже, а и въдицата му била не по-малко голяма и яка. После нанизал бичата глава на въдицата и я хвърлил през борда, а тя потънала до дъното. Право да ти кажа, Тор подлъгал Мидгардсормур не по-зле, отколкото го бил измамил Утгарда-Локи, когато вдигал змията с ръце.

Мидгардсормур налапала бичата глава и въдицата се забила в горната й челюст. Като усетила това, змията се дръпнала така рязко, че Тор се надвесил с две ръце над борда. Тогава той се ядосал и му дошла асова сила. Напънал с крака така яко, че пробил кораба и опрял в дъното, после издърпал змията до борда. Може да се каже, че не е виждал ужасяващи гледки онзи, който не е могъл да види как Тор приковава поглед в змията, а тя го гледа изцъклено отдолу и пръска отрова.

Разказват, че великанът Хюмир си сменил цвета на лицето, пребледнял и се изплашил, като видял змията и вълните, които обливали кораба. В мига, в който Тор грабнал чука и го вдигнал във въздуха, великанът се присегнал с рибарския си нож и срязал въжето на Тор. Змията потънала в морето. Тор запратил чука след нея и някои разправят, че й откъснал главата на дъното, но аз мисля, че не е вярно и че Мидгардсормур е още жива и се намира в безопасност. Тор замахнал с юмрук и го стоварил връз ухото на Хюмир така, че той се изтърсил през борда и му се видели петите. После Тор прецапал до сушата.

61. Тогава Ганглери попитал:

— Случвали ли са се още някакви неща с асите? Голям подвиг е извършил Тор на това пътешествие.

Хар отговорил:

— Ще трябва да ти разкажа събития, които асите смятат за по-важни. Тази история започва с това, че Балдур Добрия сънувал дълги и страшни сънища за живота си. Когато разказал сънищата на асите, те се събрали на съвет и решили да измолят за Балдур пощада от всички видове опасност. Фриг събрала клетви, че Балдур ще бъде щаден от огъня и водата, от желязото и всички видове метали, от камъните, от земята, от дърветата, от болестите, от животните, от птиците, от отровата, от змиите. След като видели, че са си свършили работата, Балдур и асите взели да се забавляват, като на сборовете го слагали да стои прав и едни го целели със стрели, други го секли с мечове, трети го замеряли с камъни. И каквото и да правели, не му ставало нищо и всички смятали, че това е голям успех.

Но когато Локи Лауваюарсон видял това, не му харесало никак, че на Балдур не му става нищо. Отишъл във Фенсалур (Блатния дворец) при Фриг и се превърнал в жена. Тогава Фриг попитала дали тази жена знае с какво се занимават асите на сбора. Тя отвърнала, че всички замерят Балдур, а на него му няма нищо. Тогава Фриг казала:

— Оръжията и дърветата не могат да наранят Балдур. От всички тях съм получила клетви.

Тогава жената попитала:

— Всички неща ли се заклеха да щадят Балдур?

Фриг отвърнала:

— На запад от Валхол расте едно малко растенийце, наречено имел. То ми се стори прекалено младо да искам от него клетва.

След това жената си отишла.

Локи намерил имел, откъснал го и отишъл на сбора. Ходур стоял извън кръга от хора, понеже бил сляп. Тогава Локи го попитал:

— Ти защо не замеряш Балдур?

Той отговорил:

— Защото не виждам къде е Балдур, а пък и нямам оръжие.

Локи казал:

— Направи и ти като другите хора и отдай като тях почит на Балдур. Аз ще ти покажа къде е застанал. Хвърли по него тази клонка.

Ходур взел имела и го запратил към Балдур по указанията на Локи. Клонката го пронизала и той паднал мъртъв на земята. Това е най-голямото нещастие, което някога е сполетявало боговете и хората.

62. Когато Балдур паднал, асите онемели и ръцете им се сковали, та не могли да посегнат към него; всички се гледали един друг и изпитвали едно и също нещо към онзи, който бил извършил това деяние. Но никой не можел да му отмъсти, защото на това място царял велик мир. И когато асите се опитали да проговорят, отпърво се задавили в плач и никой не успял да разкаже с думи на другите за мъката си. От всички най-тежко понесъл тази беда Один, защото той най-добре съзнавал каква страшна загуба и щета за асите била гибелта на Балдур.

Когато боговете се съвзели, Фриг попитала кой от асите би желал да спечели всичката й любов и благоразположение, като тръгне по Хелвегур (Пътя за пъкъла) и се опита да намери Балдур, а после помоли Хел да го пусне, ако тя позволи на Балдур да се върне у дома в Асгардур. Това пътешествие се наел да извърши Хермодур Пъргавия, син на Один. Тогава извели Слейпнир, коня на Один, и Хермодур го възседнал и препуснал по пътя.

63. Асите взели тялото на Балдур и го занесли на морския бряг. Корабът на Балдур се наричал Хрингхорни (Извит рог). Той бил огромен; боговете искали да го пуснат в морето и на него да направят клада за Балдур. Корабът обаче не помръдвал. Тогава повикали от Йотунхеймар великанката, наречена Хюррокин, и тя дошла, като яздела вълк и държала пепелянка вместо юзда. Тогава тя скочила от коня[79] и Один викнал четирима берсерка[80] да го пазят, но те успели да го удържат едва след като го съборили на земята. После Хюррокин отишла на носа на кораба и го блъснала отведнъж така, че от валяците[81] лумнал огън и цялата земя се разтърсила. Тогава Тор се ядосал, сграбчил чука и щял да й разбие главата, но боговете измолили за нея пощада.

После занесли трупа на Балдур на кораба и когато жена му Нана Нефсдотир видяла това, пръснала се от мъка и умряла. Занесли я на кладата и запалили огъня. После Тор застанал наблизо и извършил заклинание над кладата с Мьолнир. Пред краката му притичало някакво джудже, наречено Литур, а Тор го ритнал с крак и го бутнал в огъня, и то изгоряло.

На изгарянето дошъл всякакъв народ. Първо трябва да споменем Один: с него дошли Фриг, валкюриите и гарваните му. Фраюр карал колесница, теглена от глигана, наречен Гулинбурсти (Златочетинест) или Слийдругтани (Ужасния бивник). Хеймдалур яздел коня, наречен Гултопур (Златовръх), а Фраюя пристигнала с котките си. Надошли и много от скрежните великани и планинските исполини.

Один поставил на кладата златния пръстен, наречен Драупнир (Капчук), който имал такова свойство, че всяка девета нощ от него капвали осем еднакво тежки златни пръстена. Конят на Балдур бил закаран на кладата с цялата му сбруя.

64. А за Хермодур може да се разкаже това, че девет нощи яздил през тъмни и дълбоки долини, без да вижда нищо, преди да стигне до река Гьол (Шумотевица) и мине по Гяларбру (Моста над река Гьол). Той е покрит със светещо злато. Девойката, която пази моста, се нарича Модгудур. Тя го попитала как се казва и откъде е родът му и казала, че предишния ден по моста били минали пет пълчища мъртъвци:

— А под теб — сам човек — мостът тътне не по-слабо, но цветът ти не е като на мъртвец. Защо си тръгнал към Хелвегур?

Той отговорил:

— Трябва да отида при Хел, за да търся Балдур. Ти виждала ли си Балдур някъде из Хелвегур?

Тя отговорила, че Балдур бил минал по Гяларбру:

— А Хелвегур се простира на север, надолу оттук.

Хермодур продължил да язди, докато стигнал до вратите на Хел. Там той слязъл от коня, стегнал здраво поводите, възседнал го и го пришпорил, а конят скокнал толкова високо над вратите, че минал далеч над тях. После Хермодур стигнал до двореца, слязъл от коня и влязъл вътре. Там видял брат си Балдур да седи в средата на стаята[82]. Хермодур останал да пренощува там.

На сутринта Хермодур помолил Хел да пусне Балдур да се върне с него у дома и разказал колко много били плакали асите. Хел отвърнала, че ще трябва да се провери дали наистина Балдур е толкова обичан от всички, колкото се разправя, и:

— Ако всички неща по света, живи и мъртви, го оплачат, ще се върне при асите, а ако някой откаже и не иска да плаче, ще остане при Хел.

Тогава Хермодур станал и Балдур го изпратил навън от двореца, извадил пръстена Драупнир и го пратил на Один за спомен, а Нана изпратила платове за Фриг и разни други подаръци; за Фула — златен пръстен. Хермодур се върнал в Асгардур и разказал всичко, което бил видял и чул.

65. Тогава асите пуснали пратеници по целия свят да молят Балдур да бъде оплакан, за да излезе от Хел. И всички плакали: и хората, и животните, и земята, и камъните, и дърветата, и всички метали, както навярно си виждал тези неща да плачат, когато попадат от заледено място на горещо. След като пратениците си свършили добре работата и се връщали вкъщи, видели в една пещера да седи някаква великанка; тя се наричала Ток. Помолили я да оплаче Балдур, за да излезе от Хел. Тя рекла:

Ще скърбя

със сухи сълзи,

че били убили Балдур;

нито живо, нито мъртво

туй момче не ми е нужно.

Нека Пъкъл си го пази.

Хората смятат, че това е бил Локи Лауваюарсон, който е причинил най-много нещастия на асите.

66. Тогава Ганглери казал:

— Много голямо нещо е постигнал Локи, първо, като е станал причина за убийството на Балдур, а после и за това да не бъде пуснат от Хел. А не са ли му отмъстили по някакъв начин?

Хар рекъл:

— Платили му, и то така, че дълго ще има да го помни. Тъй като, както и можело да се очаква, боговете му били страшно ядосани, той избягал и се скрил в някаква планина; там си направил къща с четири врати, за да може да вижда от къщата във всички посоки. През деня често се превръщал в сьомга и се криел във вира Франангурсфорс. После взел да се пита каква хитрост биха могли да измислят асите, за да го уловят във вира. И като седял в къщата, взел ленена прежда и навързал по нея брънки — така както оттогава насам се плете мрежа, а пред него горял огън. Тогава видял, че асите са съвсем наблизо; Один го бил видял къде е от Хлидскялв. Той хвърлил веднага мрежата в огъня, хукнал навън и скочил в реката.

Когато асите стигнали до къщата, първи влязъл онзи, който бил най-умен; той се казвал Квасир. Като видял в огъня пепелта от изгорялата мрежа, разбрал, че това ще да е някаква чудесия за ловене на риба, и казал това на асите. Тогава те взели и си изплели мрежа, като гледали от пепелта как я бил направил Локи. Когато мрежата била готова, асите отишли при реката и я хвърлили във вира. От едната страна я държал Тор, а от другата — всички останали аси. Така затеглили мрежата. Локи побягнал напред и легнал между два камъка. Те прекарали мрежата над него и усетили, че там има нещо живо; отишли пак горе при вира, вързали за мрежата такива тежести, че да не може да се измъкне изпод нея, и я метнали във водата. Локи побягнал пред мрежата и когато видял, че наближава морето, скочил над нея и се върнал във вира. Асите го видели къде е отишъл, върнали се пак при вира и се разделили на две, а Тор тръгнал да гази по средата на реката и така стигнали до морето. Локи видял, че има два избора: да скочи в морето, било опасно за живота, а иначе трябвало пак да прескочи мрежата; и той направил това, подскокнал над ръба й с цялата си пъргавина. Тор посегнал и го сграбчил, а той му се плъзнал по ръката, но опашката заседнала между пръстите; затова сега сьомгата е по-тънка в задния край.

67. Сега Локи бил заловен без надежда за пощада. Завели го в една пещера, взели три каменни плочи, изправили ги на ръбовете им и издълбали дупки през всяка една. После хванали синовете на Локи — Вали и Нари или Нарви; асите превърнали Вали във вълк и той разкъсал брат си Нарви на парчета. Тогава асите взели червата му и вързали Локи с тях върху трите ръбести плочи: едната стояла под раменете, втората — под слабините, третата — под коленете му, и тези въжета станали на железа. Тогава Скади взела една отровна змия и я закрепила над него така, че отровата й да му капе по лицето. Жена му Сигюн стои до него и държи един леген под отровните капки, и когато той се напълни, отива и излива отровата. През това време отровата капе по лицето му; тогава той се мята така диво, че цялата земя се тресе. На това вие казвате земетресение. Там ще лежи той окован до помръкването на властелините.

68. Тогава Ганглери попитал:

— Какво може да се разкаже за това помръкване на властелините? Досега не съм чувал да се разправя нищо за него.

Хар рекъл:

— Много работи могат да се разкажат, и все важни. Първо идва зимата, наречена Фимбулветур (Чудовищна зима); тогава долитат снежни вихрушки от всички посоки, настават големи мразове и духат остри ветрове. Слънцето не грее. Зареждат се три такива зими без лято помежду им. Но преди това минават три други зими, през които из целия свят настават големи битки; братя се избиват от алчност и никой не щади ни баща, ни синове в убийства и кръвосмешения. В Пророчеството на врачката се казва така:

Братя се бият

и бясно избиват,

спят с братовчеди,

смесват кръвта си,

хората гинат

в грозен разврат.

Век на секири

и сцепени брони,

век на виелици,

вълци и смърт.

После се случва нещо, което се смята за голямо събитие: вълкът глътва слънцето и на хората това им изглежда голяма пакост. След него друг вълк улавя месечината, той също извършва голямо злодеяние. Звездите изчезват от небето. После настават и други събития: цялата земя и скалите се разлюляват така, че дърветата се изтръгват от земята, скалите пукат, а всички окови и въжета се разчупват и разкъсват. Тогава Фенрисулвур се освобождава. Морето връхлита върху земята, защото Мидгардсормур изпада във великанска ярост и излиза на сушата. Случва се и друго: корабът, наречен Наглфар (Кораб от нокти), се понася на път; той е направен от нокти на мъртъвци и затова си струва да се внимава, когато някой умре с неизрязани нокти, защото такъв човек подсилва много кораба Наглфар, а боговете и хората не желаят да стане това. Наглфар се носи из разбушуваното море. Великанът, който управлява Наглфар, се казва Хрюмур.

Фенрисулвур тича със зинала уста; горната му челюст опира в небето, а долната — в земята, и ако имаше място, щеше да зяпне още повече. От очите и ноздрите му бликат огньове. Мидгардсормур плюе отровата си така, че изпръсква цялото небе, въздуха и водата; тя е ужасна на вид и се движи редом с вълка.

В този миг небето се разкъсва и оттам изскачат синовете на Муспел. Първи язди Суртур, а отпреде му и зад него гори огън. Мечът му е много хубав и свети по-ярко от слънцето. Когато минават по Биврост, той, както вече казахме, се срутва. Момците на Муспел се насочват към полето Вийгридур, там идват и Фенрисулвур и Мидгардсормур. Локи е вече пристигнал, а с него и Хрюмур и всички скрежни великани. С Локи са надошли и всички спътници на Хел. Синовете на Муспел са се строили за бой и редиците им блестят. Полето Вийгридур е сто раста и на ширина, и на дължина.

Докато стават тези неща, Хеймдалур се изправя, надува мощно Гялархорн и събужда всички богове и те се събират заедно на съвет. После Один отива при извора на Миймир, за да иска от Миймир съвет за себе си и хората си. Ясенът Югдрасил се разтърсва и всяко нещо по небето и земята се изплашва. Асите и всички ейнхерии си слагат бойни доспехи и тръгват към полето. Пръв язди Один със златен шлем, в красива броня и носи копието си, наречено Гугнир. Той се насочва към Фенрисулвур, а Тор върви редом с него, но не може да му помогне, защото е изцяло погълнат в борбата с Мидгардсормур. Фраюр се бие със Суртур и се развихря здрава схватка, преди Фраюр да падне; той загива, защото не е у него онзи хубав меч, който подарил на Скирнир.

Тогава се освобождава и кучето Гармур, което е стояло вързано пред Гнипахелир[83]; то е страхотно чудовище. То се бие с Тюр и двамата се убиват един друг. Тор загива в боя с Мидгардсормур; прави девет крачки настрани оттам и пада мъртъв на земята, сразен от отровата, с която змията го е напръскала. Вълкът глътва Один — така загива той. Веднага след това Вийдар се извръща и стъпва с крак върху долната челюст на вълка; на този крак той носи обувка, за която, откак свят светува, са били събирани изрезки — това са парчетата кожа, които хората изрязват от петите и носовете на обувките си. Затова онзи, който иска да помогне на асите, нека да изхвърля тези изрезки. С едната ръка той хваща горната челюст на вълка и му разчеква муцуната: така загива вълкът.

Локи води бой с Хеймдалур и двамата се убиват един друг. После Суртур обсипва земята с огън и изгаря целия свят. В Пророчеството на врачката се казва така:

Хеймдалур надува рога,

цялото небе оглася;

Один тръгва да говори

с мъдрата глава на Миймир[84].

Югдрасил размахва клони,

ясенът се разлюлява;

пъшка древното дърво,

плъпват великани.

Как сте, аси?

Как сте, алви?

Тътне страшно Йотунхеймур;

асите са на съвет;

стенат дребните джуджета,

скрити някъде в скалите,

каменарите вълшебни.

Знаете ли вече, или още не?

Ето — Хрюмур се задава,

щит високо се издига,

Йормунгандур се извива

в ярост великанска

и вълни огромни вдига,

а орелът кряска страшно,

трупове мъртвешки ръфа;

Наглфар се развързва.

Кораб плава по морето,

идат войните на Муспел,

по водата те се носят,

а водачът им е Локи.

Звярът[85] също се задава

със чудовища злосторни,

броди заедно със тях

злият брат на Бюлейстур[86].

Суртур с дървомор

откъм юг се носи,

свети сабята му

като слънце;

канари се къртят,

небеса се късат,

великанки плъзват;

пъкълът се пълни с хора.

Нова скръб тогава

сполетява Хлийн[87]:

Один се въоръжава

за война със звяра,

а убиецът на Бели

води бой със Суртур;

рухва на земята

радостта на Фриг.

Момъкът на Хлодюн[88]

славният храбрец —

вече е замаян

от злокоба змийска;

хората напускат родните си хижи,

докато вилнее

— — —[89]

Слънцето е вече черно,

чезне сушата в морето;

бледи са в небето

белите звезди.

Пушеци и пара

пъплят над земята,

стълбове от огън

стигат до небето.

А тук се казва още и така:[90]

Бийгридур било полето,

из което водил бой

Суртур с боговете славни;

и във двете си посоки

над сто раста било дълго —

казват тез, които знаят.

69. Тогава Ганглери попитал:

— Какво ще стане, след като изгорят небето, земята и целият свят, и всички богове, ейнхерии и хора умрат? По-рано казахте, че всички хора щели да живеят навеки в някакъв свят.

Тогава Триди отговорил:

— Много ще бъдат тогава и добрите, и лошите места за живеене. Най-хубаво ще бъде в Гимлее, на небето. Там, в двореца, наречен Бримир — той се издига в Околнир, — ще има изобилие от хубави питиета за онези, които обичат такива удоволствия. Добър дворец е и онзи, който се издига в Нидафял (Безлунната планина), направен от червено злато. Той се нарича Синдри (Искрящ). В тези дворци ще живеят добрите и праведни хора. В Настрондур (Бряг на труповете) има един голям и зловещ дворец; вратите му гледат на север. Той е целият обвит от змийски тела като плетена колиба и всички змийски глави са обърнати навътре и пръскат отрова, затова из двореца текат отровни реки, в които ще газят клетвопрестъпниците и подлите убийци, тъй както се казва тук:[91]

Замък знам един

зад самото слънце

на Брега мъртвешки,

със врати към север.

Вътре от тавана

вали дъжд отровен,

целият тоз замък

е обвит от змии.

Там ще газят

в гъсти локви

и злодеи вероломни,

и убийци зли.

А най-зле е в Хвергелмир:

Нийдхогур там гълта

трупове мъртвешки.

70. Тогава Ганглери попитал:

— Ще живеят ли тогава някакви богове и ще има ли пак земя и небе?

Хар отговорил:

— Земята ще изплава от морето и ще бъде зелена и красива. Ще изникнат несадени посеви. Вийдар и Вали ще са живи, защото огънят на Суртур не ги е засегнал, и те ще се заселят на Идаволур (Полето на Иди) — там, където преди е бил Асгардур. Там ще дойдат и синовете на Тор, Моди (Храбър) и Магни (Мощен) и ще носят със себе си Мьолнир. След това ще пристигнат Балдур и Ходур от Хел, тогава всички ще седнат заедно да си поговорят и да си припомнят старите си тайнства и ще приказват за едновремешни събития, за Мидгардсормур и за Фенрисулвур. След това ще намерят в тревата златните табли, които асите са притежавали. Казано е така:

Вийдар и Вали

стават богове всевишни,

щом изгасне огънят на Суртур.

Моди и Магни

Мьолнир наследяват

— — —[92]

А в мястото, наречено Ходмиймисхолт (Лесът на Ходмиймир), ще се скрият двама човека от огъня на Суртур; те ще се казват Лийв (Живот) и Лейвтрасир и ще се хранят с утринна роса. Тези хора ще създадат такова голямо потомство, че то ще засели целия свят, тъй както се казва тук:[93]

Лейвтрасир и Лийв

легнали в Ходмиймисхолт,

в гъстата гора се скрили,

хранели се със роса

и деца родили —

те заселили земята.

Има и нещо друго, което навярно ще ти се стори чудно — слънцето ще роди дъщеря[94], не по-малко красива от самата нея, и тя ще тръгне по майчините пътеки, тъй както се казва тук:

Алвродул родила

дъщеря едничка,

преди Фенрир да я погне.

Властелините ще паднат —

след смъртта им ще поеме

майчиния път момата.

А сега, ако имаш още въпроси, не знам откъде си ги измислил, защото не съм чувал някой да е разказвал толкова подробно за историята на света. Нека наученото да ти бъде от полза.

След това Ганглери чул силни трясъци от всички посоки и погледнал встрани, а след като се огледал по-добре, видял, че стои насред равно поле: нямало ни крепост, ни дворец. Тогава той си тръгнал по пътя и когато се върнал в кралството си, разказал за онова, което бил чул и видял. А след него хората заразправяли тези истории един на друг.

[1] Аси — богове, за които се говори нататък в разказа. ↑

[2] Селунд — днешният остров Сйелан, на който е разположен Копенхаген. ↑

[3] Стихотворението е записано в твърде неразбираем вид. Приблизителен превод: „Радостната Гевиун теглеше… (бързо?) от… (дълбоката земя?!) на Гюлви така, че от… (впрегнатите животни?) се вдигаше пушек: така се уголеми Дания. Воловете, които вървяха пред широката… (бразда? нива?) в тревистия остров, имаха четири глави и осем звезди на челата (звезда = око?).“ ↑

[4] Тьодолвур Хвинверски — норвежки скалд, придворен поет на крал Харалдур Красивокосия.

Стихотворението има неясен смисъл: „Разумните хора сложиха да блестят на гърба (?!) дворцовите брезови кори на Свавнир — бяха бити с камъни.“

Свавнир (Приспиващ) е прозвище на Один. Под „гръб“ може би трябва да се разбира някаква задна част на Валхол — Одиновия дворец. Брезовата кора се е използвала за застилане на покривите в Скандинавия. Защо разумните хора са били бити с камъни, не е ясно. ↑

[5] Ганглери може би означава „странник“. Това е едно от имената на Один, а като нарицателно не се среща. Не е ясно защо Гюлви се е нарекъл така. ↑

[6] Неизвестна дума. ↑

[7] Цитат от Словото на Високия (т.е. Один) — една от поемите на Старата Еда. Изглежда, че Снори Стурлусон отъждествява своя герой, крал Гюлви, с Один. ↑

[8] И трите имена се срещат като прозвища на Один. Като че ли самият той (Один-Ганглери) разговаря с тройния си образ. ↑

[9] Всички тези имена са прозвища на Один. Етимологията им е оспорвана. ↑

[10] Один не е вечно жив, както се вижда от разказа на самия Снори. Тук очевидно има объркване с християнския бог; по-нататък личат и други християнски елементи. ↑

[11] Хел е едновременно женското чудовище — владетел на ада, и названието на самия пъкъл. Нивлхел = мъглива Хел — една от областите на ада. ↑

[12] Поема от Старата Еда. Гинунг или Гинунгагап е името на първичната бездна. ↑

[13] Дървомор — буквален превод на несрещано другаде оприличаване. Смисълът е очевидно „огън“. ↑

[14] Следва не съвсем ясен пасаж. В четирите ръкописа се наблюдават варианти, които показват, че писарите не са разбирали добре оригинала и са внасяли поправки по свое усмотрение. ↑

[15] Отровен живород — буквален превод на едно неясно понятие, което не се среща другаде. ↑

[16] Не се знае за каква ракла става въпрос тук; думата е засвидетелствана със значение „мелничарски сандък“, среща се и в последния от стиховете на следващия цитат — откъс от Словото на Вавтруднир, поема от Старата Еда. Св. Ейилсон, автор на „Поетичен речник на древния северен език“, смята, че думата в стиха означава или „детско кошче“, или „ковчег“, и тогава първото, което Вавтруднир помни, е раждането или смъртта на Бергелмир. Според Св. Ейилсон Снори Стурлусон не е разбрал стиха и е помислил, че думата има същото значение, каквото и по негово време, т.е. ракла. ↑

[17] Муспелсхеймур — същото, каквото е и Муспел. ↑

[18] Цитат от Словото на Гриймнир, поема от Старата Еда. Гриймнир е прозвище на Один, което вероятно означава „Закачуления“ или „Маскирания“. ↑

[19] И в други свои произведения Снори споменава, че Асгардур се намирал в Азия и, че Один имал имения в земите на днешна Турция. ↑

[20] Фьоргвин — едно от прозвищата на земята. ↑

[21] Тези предания са неизвестни и терминът „железен хлад“ — неясен. ↑

[22] Троловете са също великани. ↑

[23] Фенрир е име на вълк. Неговият син се казва Фенрисулвур (т.е. Вълкът на Фенрир) и за него се говори по-нататък, но по всичко личи, че преданията са били сбъркани и двата вълка са били събрани в един, посочван като син на Локи. ↑

[24] Име на змия. ↑

[25] Залогът на Валфодур — окото на Один (може би по-скоро изворът, където е то). ↑

[26] Цитат от Словото на Гриймнир. Какво става със свещените води в последния стих, не е ясно — думата не се среща другаде. ↑

[27] Алвите са небесни обитатели, описани в отделна глава. ↑

[28] Цитат от Словото на Фавнир, поема от Старата Еда. ↑

[29] Цитат от Словото на Гриймнир. ↑

[30] Цитат от Пророчеството на врачката. ↑

[31] Цитат от Словото на Вавтруднир. ↑

[32] Думата „хладногръди“ е буквален превод; в други текстове не се среща. ↑

[33] Асюния — богиня — пазителка на хората. ↑

[34] Цитат от Караницата с Локи, поема от Старата Еда. В нея Локи изобличава пороците на боговете и ги обвинява в разврат и всякакви извратености, а те се опитват да го накарат да млъкне. ↑

[35] В Сага за Юнглингите Снори Стурлусон пише, че Один понякога изравял мъртъвци от земята или сядал под обесени хора, за да научава от тях разни тайнства. ↑

[36] Цитат от Словото на Гриймнир. Ето значението на някои от разбираемите имена: Хериан = може би „пълководец“, Гриймур = „закачулен“ или „маскиран“, Хялмбери — шлемоносец, Текур — мил, Хелблинди — пъклена слепота, Садур — същински, Свипал — променлив, Балаюгур — огненоок, Болверкур — причинител на болка, Сийдхотур — с дълга качулка, Сийдскегур — дългобрад, Сихфодур — баща на победата, Свидур, Свидрир — който пари, обгаря, Югур — страхотен, Вакур = буден, Вератюр — бог на хората. Самото име Один значи „разгневен“ или „побеснял“. ↑

[37] Оку-Тор би могло да значи Тор — водачът на колесница, както смята самият Снори, но има предположения, че Оку произлиза от Укко — угро-фински бог на гръмотевиците. Името Тор идва от по-старата дума тонар, която е сродна с българската тътен. ↑

[38] Вж бележка №14 към Сага за изгарянето на Нял. ↑

[39] Староисландската дума „грас“ е твърде общо понятие и включва както всякакви видове треви, така и мъхове и лишеи, някои от които наистина са съвсем бели. ↑

[40] Цитат от Словото на Гриймнир. Целият последен стих е неразбираем, говори се като че ли за някакви смъртоносни вълшебства, вероятно във връзка със смъртта на Балдур, която ще последва. ↑

[41] Ваните са богове, различни от асите. За тях се знае твърде малко. ↑

[42] Как точно са изглеждали тези ски, не се знае, може би става въпрос за някакви снегоходки. Буквалното значение на думата скийд е „треска, цепеница, летва“. ↑

[43] Тази транскрипция на имената е съобразена с приблизителното им произношение през X–XI век — епохата, описана в исландските родови саги. Самият Снори Стурлусон вероятно ги е произнасял Фреюр и Фреюя, а на съвременен исландски те звучат Фрейр и Фрейя. ↑

[44] Думата Фру (госпожа) е заемка от среднонемски и не идва от Фраюя, както си мисли Снори. Двете думи обаче имат обща етимология с българската „пръв“ и буквалното им значение е: „който е пред или над другите“. ↑

[45] Името Тюр означава буквално „божество“. По етимология то отговаря съвсем точно на гръцкото име Зевс и на българската дума дух, както и на латинската деус (бог). ↑

[46] Вълча става — така се нарича ставата на китката, но тълкуването е всъщност народна етимология. Първоначално названието не е имало нищо общо с вълк. ↑

[47] За Тюр се споменава и другаде, че не е „помирител на хората“, защото е бог на войната. ↑

[48] Става въпрос за първия скалд, от когото са останали произведения, норвежеца Браги Стария, живял през IX век. По-късно той е бил причислен към асите. ↑

[49] Тук, и на други места в разказа си, Снори смесва минало, настояще и бъдеще, което създава впечатлението, че описваните събития са и отминали, и в процес на развитие, и очаквани. ↑

[50] Помръкването на властелините (в свободен превод се среща и като „залез на боговете“) е термин, възникнал вследствие на изопачаване на първоначалния израз рагна-рок = „съдбата на властелините“ в рагна-рьокур = „помръкване на властелините“. Някои специалисти обаче смятат, че термините са възникнали самостоятелно. ↑

[51] Един раст е неопределена мярка за дължина: пътят, изминаван между две почивки. Сто раста са неколкостотин километра. ↑

[52] Цитат от Словото на Гриймнир. ↑

[53] За тази дебела обувка се говори в 68-и раздел. ↑

[54] Цитат от Словото на Гриймнир. ↑

[55] Староисландската дума вист е многозначна: понякога означава „средство за препитание, прехрана“, друг път „място, където човек може да живее и да се изхранва“, а в някои случаи значи и буквално „храна“. Какво точно разпределя Хел в случая, не е уточнено. ↑

[56] Дума с неясен смисъл. Посочва се, че би могла да означава „прегърбена“ (Р. Клинзби, Г. Вийхфусон: „Исландско-английски речник“). ↑

[57] Не е известно как точно е изглеждала тази скрепка. ↑

[58] Не се знае има ли името на асюнията (всъщност Саага) нещо общо с думата сага. ↑

[59] За този накит се говори много в Старата Еда и Сагите за древни времена. ↑

[60] Думата „лов“ означа както „позволение“, така и „похвала“, но едва ли името на асюнията е свързано с нея. Тъй като Ловн е богиня на любовта, името й по всяка вероятност означава просто „любов“ и произлиза от общия индоевропейски корен, срещан на български, английски, латински и т.н. ↑

[61] „Който се спасява, се уповава на Хлийн“ — този превод е съвсем свободен. В оригинала е употребен неизвестният от други текстове глагол хлейна, очевидно свързан с името на Nлийн, но с неясно значение. ↑

[62] Глаголът гнаева означава „извисявам се“, но едва ли има нещо общо с името на богинята. Смята се, че и тук, както на много други места, Снори дава измислена от него етимология. ↑

[63] Името валкюрия означава „избирателка на вал, т.е. воини, загинали в бой“. ↑

[64] Бели е име на великан. ↑

[65] Цитат от Словото на Гриймнир. ↑

[66] Цитат от Словото на Гриймнир. Хериафодур (Баща на войнството) е прозвище на Один. ↑

[67] Цитат от Словото на Гриймнир. ↑

[68] Цитат от Словото на Вавтруднир. ↑

[69] Цитат от Словото на Гриймнир. ↑

[70] Староисландската дума миссери значи буквално „сезонно различие“ и с нея може да се обозначава както едно полугодие (т.е. една исландска зима, противопоставена на пролетта и лятото), така и една цяла година (т.е. времето, през което се наблюдават всички сезонни различия). Под „три годишни смени“ трябва да се разбира или година и половина, или три години. В случая второто е като че ли по-малко вероятно. ↑

[71] Тук не става ясно кой е родил жребчето — и Локи, и Свадилфари са от мъжки пол. По-вероятно е това да е бил Локи, ако е бил превърнат в кобила. ↑

[72] Утгардур е крепостта на великаните, а кралят им се нарича Утгарда-Локи. ↑

[73] При раздяла се е казвало: „Да се срещнем здрави.“ В два от ръкописите се казва, че асите са изрекли това пожелание, в останалите два — че не са го изрекли. ↑

[74] Този начин на описване колко е висока една сграда се среща и другаде: наблюдателят си вдига главата толкова нагоре, че задната й част опира в гърба му. ↑

[75] Както се вижда, Тялви и Хуги са бягали в две посоки — напред и назад. ↑

[76] Изкупителните рогове са всъщност християнско изобретение — пиенето от тях е представлявало символично наказание за извършени грехове, но това, разбира се, не се отнася за Тор. ↑

[77] Наименование на непознат вид желязо. ↑

[78] Вариант от Книгата на Ворм. В Кралската книга се казва: „Не е неизвестно, макар и учените хора да не знаят“, а в Утрехтския ръкопис: „Не е неизвестно, макар и за това да няма предание.“ ↑

[79] Всъщност от вълка, но понятията в случая са объркани. ↑

[80] Берсерк — в буквален превод означава „мечешка риза“. Името идва от мечите кожи, които някои воини са надявали по време на бой. За тях се разказва, че в разгара на битките се превръщали в мечки, което е своеобразно преувеличение на тяхната сила и безумна храброст. За берсерките се говори също, че можели да минават през огън, а желязото не ги сечало. ↑

[81] Корабите са се спускали до водата по дървени валяци. ↑

[82] Тук е употребена думата онд-веги (букв.: „нещо срещу стената“), която, въпреки че се среща често, има неясен смисъл. Според професор Валтир Гюдмюндсон това е някакво отделение в средата на стаята, а според речника на Г. Вийхфусон — някакъв вид престол. ↑

[83] Пещера, през която се стига до Хел. ↑

[84] Главата на Миймир била отрязана, но продължавала да живее и да дава мъдри съвети. ↑

[85] Става въпрос за вълка Фенрисулвур. ↑

[86] Бюлейстур е брат на Локи. ↑

[87] Хлийн, както вече се спомена, е една от асюниите. Стиховете са неясни — не се знае за каква скръб става въпрос. Има предположение, че Хлийн може да е и едно от прозвищата на Фриг; тогава скръбта, която я сполетява, е смъртта на Один, който е „радостта на Фриг“. Убиецът на Бели е Фраюр. ↑

[88] Хлодюн или Хлодвин е богинята-земя, т.е. майката на Тор. ↑

[89] Този стих е съвсем неясен. Става въпрос за същество, свързано с Мидгардур — крепостта, която огражда земята, но не се разбира дали това е змията Мидгардсормур или Тор (Защитникът или Воинът на Мидгардур?). ↑

[90] Цитат от Словото на Вавтруднир. ↑

[91] Цитат от Пророчеството на врачката. ↑

[92] Този стих е напълно неразбираем и различните обяснения, които се дават понякога, са доста произволни. Цитатът е от Словото на Вавтруднир. ↑

[93] Цитат от Словото на Вавтруднир. ↑

[94] Слънцето (Сол или Алвродул) е същество от женски пол. ↑

САГА ЗА ИЗГАРЯНЕТО НА НЯЛ

НЯКОИ ПО-ВАЖНИ ДАТИ В ХРОНОЛОГИЧЕН РЕД (СПОРЕД ИЗДАНИЕТО НА ФИНЮР ЙОУНСОН[1])

935 г. — Ражда се Нял.

945 г. — Ражда се Гунар.

972 г. — Ражда се Мордур Валгардарсон.

975 г. — Гунар се жени за Халгердур.

975–980 г. — Враждата между Халгердур и Берхтора.

984 г. — Кражбата в Църковното поселище.

986 г. — Битката при Крива река.

988 г. — Битката при Кнавовите хълмове.

992 г. — Убийството на Гунар.

995 г. — Убийството на Траин.

1000 г. — Християнството бива прието в Исландия като официална религия.

1010 г. — Убийството на Хоскулдур Жреца на Бели нос. Изгарянето на Нял.

1011 г. — Съдебното дело по изгарянето на Нял.

1012 г. — Флоси и Кари отпътуват от Исландия.

1015 г. — Кари се връща в Исландия и се жени за Хилдигудур.

1. Един човек се наричал Гунар. Майка му се казвала Ранвейх и била дъщеря на Сихфус, сина на Сигхватур Червения. Баща му се казвал Хамундур и бил син на Гунар Баухсон.

Гунар Хамундарсон живеел при Подножието[2] в Крайречния склон. Бил едър на ръст, як и много умел боец — можел да сече и хвърля и с двете си ръце, ако пожелаел, и въртял меча така бързо, че във въздуха той изглеждал троен. Стрелял много добре с лък и винаги улучвал онова, което мерел. Скачал по-високо от ръста си с всичките си доспехи, при това не по-зле назад, отколкото напред. Умеел да плува като тюлен и нямало игра, в която някой можел да се състезава с него. Затова разказват, че нямал равен на себе си. Бил приятен на вид, светъл, с прав нос, извит в долния си край нагоре, синеок и с остро зрение, с румени бузи, дълга коса и приятна осанка. Бил много изтънчен човек, винаги твърд, щедър и уравновесен, верен приятел, но взискателен. Бил доста заможен.

Брат му се казвал Колскегур. Бил едър и як, доблестен и безстрашен във всичко.

Другият му брат се казвал Хьортур; по това време той бил още дете.

2. Един човек се казвал Нял. Бил син на Торгейр Голнир Торолвсон. Майката на Нял се казвала Асгердур и била дъщеря на херсир[3] Аскел Безмълвния. Нял живеел при Берхторовия хълм в Земните острови. Имал и друго жилище в Планината на Торолвур.

Нял бил доста заможен и приятен на вид. Брада не му растяла. Бил такъв голям законовед, че нямал равен на себе си. Бил мъдрец и ясновидец, добър съветник и услужлив човек и всичко, което съветвал хората, носело добро. Бил благ и великодушен, извеждал от затрудненията всеки, който отидел при него.

Жена му се казвала Берхтора. Била дъщеря на Скарнхедин — добродетелна жена, с доблестен и твърд нрав.

3. Един човек се казвал Валгардур. Живеел при Храма край Крива река. Бил син на Йорундур Жреца, сина на Храмн Глупака. Братът на Валгардур Сивия бил Улвур Оргоди. Валгардур Сивия и жена му имали син, който се казвал Мордур, и за него се говори много в тази повест. Когато пораснал, станал злобен, най-вече към Гунар. Бил хитър по природа и злонамерен в замислите си.

4. Един ден, на връщане от Скалата на Закона[4], Гунар минал покрай стана[5] на хората от Мъхестата планина и видял, че към него вървят жени в хубави премени. Начело на шествието била жената в най-хубавата премяна. Когато се срещнали, тя веднага поздравила Гунар. Той отвърнал на поздрава й любезно и я попитал коя е. Тя се назовала Халгердур и казала, че е дъщеря на Хоскулдур Дала-Колсон. Говорела с него, без да се стеснява, и поискала да й разкаже за пътешествията си, а той отвърнал, че няма да откаже да разговаря с нея. Двамата седнали и се разприказвали. Тя била облечена в червена рокля и носела алено наметало, украсено с ресни в долния край. Косата й се спускала до гърдите; била дълга и хубава.

Разговаряли така дълго и на висок глас. По едно време Гунар я попитал дали е омъжена. Тя отговорила, че не е:

— Но не е работа за всеки да ми се предлага.

— Мислиш, че никъде няма достатъчно добър избраник ли? — попитал Гунар.

— Не — отговорила тя, — но аз съм придирчива към мъжете.

— Как би отговорила, ако аз те поискам?

— Надали имаш такова намерение — отвърнала тя.

— Не е така — рекъл той.

— Ако имаш някакво намерение, потърси баща ми.

С това завършили разговора си.

Гунар отишъл веднага при стана на хората от Долините и видял, че отпред стои един човек. Попитал го дали Хоскулдур е в стана, а онзи му отговорил, че е вътре, и Гунар влязъл. Хоскулдур и Хрутур приели Гунар добре. Гунар отворил дума за това как биха отговорили братята, ако той поиска Халгердур.

— Добре — рекъл Хоскулдур, — ако ти е присърце.

Гунар отвърнал, че намерението му е твърдо.

— А ти какво ще кажеш, братко Хрутур? — попитал Хоскулдур.

— Струва ми се, че не си подхождат.

— Защо мислиш така? — попитал Гунар.

Хрутур отвърнал:

— Ще ти кажа истината такава, каквато е. Ти си юначен и достоен човек, а тя е много особена и не искам с нищо да те мамя.

— Аз говорих с нея — рекъл Гунар — и тя не е против.

Хрутур рекъл:

— Аз знам, че е така: и двамата се искате. А дали ще ви провърви, си е ваша грижа.

Хрутур разказал на Гунар, без той да го пита, всичко за нрава на Халгердур и на Гунар отпърво му се сторило, че недостатъците й са твърде много, но накрая се спогодили. Тогава повикали Халгердур и обсъдили всичко пред нея. И този път направили като преди: тя се сгодила сама[6]. Решили сватбата да стане при Подножието и отпърво всичко да се пази в тайна, но се стигнало дотам, че всички научили.

Гунар се върнал вкъщи след сбора, отишъл при Берхторовия хълм и разказал на Нял за годежа си. Той приел вестта тежко. Гунар го попитал какво не одобрява, та стореното му се струва неразумно.

— От нея ще произтекат само злини, когато дойде тук, на изток — отвърнал Нял.

— Никога няма да успее да развали приятелството ни — рекъл Гунар.

— Почти дотам ще се стигне — казал Нял — и ти все ще трябва да заплащаш за постъпките й.

Гунар поканил Нял на сватбата си заедно с всички негови хора, които би желал да доведе. Нял обещал да дойде. После Гунар се върнал вкъщи и тръгнал из околията да кани хора.

5. Един човек се казвал Траин. Бил син на Сихфус, сина на Сигхватур Червения. Живеел при Каменистата река в Крайречие. Бил роднина на Гунар и много уважаван човек. Бил женен за Торхилдур, Жената-Скалд. Тя имала хаплив език и се подигравала на хората. Траин не я обичал много. Той бил поканен на сватбата при Подножието и жена му щяла да се грижи за гостите заедно с Берхтора Скарпхединсдотир, жената на Нял.

Вторият син на Сихфус се казвал Кетил. Той живеел в Лес, на изток от Горска река.

Третият син на Сихфус се казвал Торкел, четвъртият Мордур, петият Ламби, шестият Сигмундур, седмият Сигурдур. Всички те били роднини на Гунар и големи юнаци. Гунар ги поканил всичките на сватбата. Гунар бил поканил също така Валгардур Сивия и Улвур Оргоди и синовете им Рунолвур и Мордур. Хоскулдур и Хрутур дошли на сватбата с много народ. С тях дошла и невястата с дъщеря си Торгердур[7], която била много красива. По това време била на четиринадесет години.

Торхилдур се грижела за гостите и заедно с Берхтора поднасяли храна на масите. Траин Сихфусон гледал втренчено Торгердур Глумсдотир. Жена му Торхилдур забелязала това, ядосала се и му съчинила едно стихотворенийце:

Тъй не бива да се блещиш —

зъркелите ти са бели,

Траин — рекла тя.

Той веднага прекрачил през масата[8], назовал свидетели и обявил, че се развежда с нея:

— Не ща да й слушам обидите и подигравките!

Бил така непреклонен, че не искал да остане на гощавката, ако не я изгонят, и тя си отишла. Тогава Траин заговорил:

— Няма да говоря скришом за онова, което ми е на душата; искам да те попитам, Хоскулдур Дала-Колсон, дали ще ми дадеш за жена твоята внучка Торгердур.

Тогава Хоскулдур попитал:

— Ти как смяташ, братко Хрутур?

— Можеш да се съгласиш, защото той й подхожда.

Гунар попитал майката и дъщерята дали одобряват този годеж, а те отвърнали, че не възразяват. Халгердур сгодила дъщеря си.

Сватбата минала добре. Гунар раздал подаръци на много хора, което било оценено като хубаво.

Халгердур поела домакинството, трупала запаси и се държала властно. Торгердур поела домакинството при Каменистата река и била добра стопанка.

6. А сега ще изброим синовете на Нял.

Най-големият се казвал Скарпхедин. Бил едър на ръст и як, добър боец, умеел да плува като тюлен, бил страшно пъргав, решителен и безстрашен, рязък и ясен в думите си, но все пак доста търпелив. Имал тъмноруса коса с перчем, хубави очи, бил бледолик, с крив нос и висока горна челюст. Устата му била малко грозна, но имал много войнствен вид.

Вторият се наричал Гриймур. Бил красив, с хубава тъмна коса — по-красив от Скарпхедин, едър и як.

Третият син на Нял се казвал Хелги. Той бил красив на вид и с хубава коса, силен и добър боец. Бил умен и спокоен.

Четвъртият син на Нял се казвал Хоскулдур. Той бил извънбрачно дете. Майка му се казвала Хродню и била дъщеря на Хоскулдур, сестра на Ингялдур от Изворите.

Нял попитал Скарпхедин дали иска да се жени, а той отговорил, че оставя баща му да реши това. Тогава Нял поискал за него Торхилдур, дъщерята на Хравн от Планината на Торолвур, и затова оттогава имал там още едно жилище[9]. Скарпхедин се оженил за Торхилдур, но останал да живее при баща си.

За Гриймур Нял поискал Астридур от Брега на Дълбоката река. Тя била вдовица и много заможна. Дали му я и двамата заживели при Нял.

7. Един човек се казвал Асгримур. Бил син на Елида-Гриймур, сина на Асгримур, сина на Ондотур Гаргата. Майка му се казвала Йорун и била дъщеря на Тейтур, сина на Кетилбьорн Стария от Мъхестата планина. Асгримур имал двама синове: и двамата се казвали Торхалур. Били способни мъже. Асгримур имал и друг син, който се казвал Гриймур, и дъщеря на име Торхала — тя била много красива и изтънчена, изискана във всичко.

Нял повел разговор със сина си Хелги:

— Избрал съм ти жена, сине, ако искаш да последваш съвета ми.

— Ясно е, че искам — рекъл той, — защото знам, че ми мислиш доброто и знаеш как да го постигнеш. А на коя си се спрял?

Ще поискаме дъщерята на Асгримур Елида-Гриймсон, защото тя е превъзходна избраница.

8. Малко по-късно отишли и поискали девойката. Асгримур си бил вкъщи, приел ги добре и те прекарали нощта у него. А на другия ден седнали да разговарят; тогава Нял отворил дума за женитба и поискал Торхала за сина си Хелги. Асгримур се съгласил и казал, че няма хора, с които повече да желае да се сватоса, отколкото с тях. После обсъдили работата и накрая Асгримур сгодил дъщеря си и насрочили ден за сватба. На гощавката отишли Гунар и мнозина други от най-видните хора.

След гощавката Нял поискал Торхалур Асгримсон за храненик[10] и той заминал с него и дълго след това живели заедно. Той обикнал Нял повече от баща си. Изучил от Нял законите така, че станал най-големият законовед в Исландия.

9. Гунар и Нял имали обичай всяка зима единият да гостува на другия, тъй като били приятели. Било ред на Гунар да постои при Нял и той и Халгердур заминали за Берхторовия хълм. Хелги и жена му тогава не били вкъщи. Нял приел Гунар добре и след като постояли известно време, Хелги и жена му Торхала се върнали у дома. Тогава Берхтора се приближила към пейката, а с нея и Торхала, и казала на Халгердур:

— Отмести се, за да седне тази жена.

Тя отговорила:

— Никъде няма да се местя, защото не искам да бъда отрепка.

— Тук аз решавам — рекла Берхтора. После Торхала седнала. Берхтора се запътила към масата с поднос за миене. Халгердур хванала Берхтора за ръката и казала:

— Лика-прилика сте си двамата с Нял — ти имаш уродливи нокти на всеки пръст, а той е голобрад.

— Вярно е това — рекла Берхтора, — но не се упрекваме за тая работа. А Торвалдур, предишният ти стопанин, имаше брада, но ти му причини смъртта.

— Малка ми е ползата — рекла Халгердур, — че съм омъжена за най-юначния човек в Исландия, ако ти, Гунар, не отмъстиш за това.

Той скокнал, прекрачил напряко през масата и казал:

— Връщам се вкъщи. Най подобава да се караш с домашната си прислуга, а не в къщата на други хора. Освен това на Нял съм му задължен за много оказани почести и няма да те слушам като глупак.

После си тръгнали за вкъщи.

— Помни, Берхтора — рекла Халгердур, — че още не сме си оправили сметките.

Берхтора й отговорила, че от тая работа нищо няма да спечели. Гунар не казал нищо и се върнал вкъщи. Цялата зима прекарал у дома си. Ето че наближило лятото и Общият сбор.

10. Гунар тръгнал на сбор, но преди да замине, казал на Халгердур:

— Бъди сговорчива, докато ме няма вкъщи, и не проявявай злобливост, когато имаш работа с приятелите ми.

— Троловете[11] да ги вземат твоите приятели — отвърнала тя.

Гунар видял, че тя не взема от дума, и потеглил за сбора. Нял и всичките му синове също заминали на сбор.

А сега да разкажем какво станало вкъщи.

Нял и Гунар имали една обща гора в Червените сипеи. Те не си я били поделили, а всеки си сечал дърва, когато имал нужда, и никой не корял другия за това. Халгердур имала слуга-надзирател на име Колур. Той й бил служил дълго и бил страшно зъл.

Един човек се казвал Свартур. Той бил слуга на Нял и Берхтора и те били доволни от него. Берхтора му казала да отиде в Червените сипеи и да насече дърва:

— А пък аз ще пратя хора да довлекат дървата вкъщи.

Той заминал за Червените сипеи и щял да стои там една седмица.

В Подножието дошли скитащи бедняци откъм Горска река, на изток, и разказали, че Свартур бил в Червените сипеи и усилено сечал дърва.

— Берхтора си мисли — рекла Халгердур, — че хубаво ме ограбва, но аз ще се погрижа той да не може да сече дърва друг път.

Нощта изминала и на сутринта Халгердур повела разговор с Колур и му казала:

— Измислила съм ти работа — рекла тя, тикнала в ръцете му оръжие и добавила: — Иди в Червените сипеи; там ще намериш Свартур.

— За какво ми е притрябвал? — попитал той.

— Как може да питаш — рекла тя — ти, който си такъв зъл човек? Ще го убиеш!

— Ще го сторя — рекъл той, — но е много вероятно да заплатя с живота си за това.

— На теб всичко ти изглежда опасно — рекла тя — и си ми неблагодарен за това, че толкова съм те закриляла. Ще намеря друг човек да свърши тая работа, щом ти не смееш.

Той взел брадвата, силно разгневен, яхнал един от конете на Гунар и яздил, докато стигнал на изток, до Горската река. Там слязъл от коня и почакал в гората, докато хората смъкнат дървата в низината и Свартур остане сам. Тогава Колур връхлетял връз него и рекъл:

— Не само ти умееш да сечеш здраво. — И го умъртвил, като му забил брадвата в главата, а после се върнал вкъщи и разказал на Халгердур за убийството. Тя рекла:

— Ще те опазя така, че да не си изпатиш.

— Може би — рекъл той, — но друго ми се присъни преди убийството.

Халгердур изпратила на сбора човек, за да съобщи на Гунар за убийството. Гунар не упрекнал Халгердур пред пратеника и отпърво хората не разбрали одобрява ли станалото, или негодува. Малко по-късно станал, казал на хората си да тръгнат с него и се отправили към стана на Нял. Гунар пратил хора да повикат Нял и го помолил да излезе навън. Нял излязъл веднага и между него и Гунар се завързал разговор. Гунар казал:

— Имам да ти съобщя за едно убийство — било е извършено от жена ми и надзирателя ми Колур, а загиналият е слугата ти Свартур.

Нял мълчал, докато той му разказал цялата случка. После казал:

— Не трябва да я оставяш да довежда всичко докрай.

Гунар казал:

— Отсъди сам.

Нял рекъл:

— Трудно ще ти бъде да заплащаш за всички поразии на Халгердур и друг път последствията ще бъдат още по-големи, отколкото сега, когато случилото се засяга нас двамата, въпреки че и сега то не е никак хубаво. Ще трябва обаче да помним, че сме добри приятели, аз знам, че от теб мога да очаквам доблестно държание, но все пак ти ще бъдеш подложен на големи изпитания.

Нял получил от Гунар правото да отсъжда сам[12] и казал:

— Няма да се изсилвам много. Ще платиш дванадесет аура[13] сребро, но ще поставя едно условие: ако от нашия дом произлезе нещо, за което вие имате да отсъждате, да не се показвате по-лоши съдници.

Гунар платил парите[14] и после се върнал вкъщи. Нял и синовете му се прибрали от сбора у дома. Берхтора видяла парите и рекла:

— Работата е уредена тъй, както подобава, но след време и за Колур ще бъдат платени толкова пари.

Гунар се върнал от сбора вкъщи и укорил Халгердур. Тя отвърнала, че на много места лежат мъртви по-ценни хора, без да е било платено обезщетение за тях. Гунар отговорил, че тя може да си решава в какви начинания ще се впуска.

— Но аз ще решавам как ще приключват делата.

Халгердур все се хвалела с убийството на Свартур, а Берхтора негодувала.

11. Нял и синовете му заминали за Планината на Торолвур, за да подредят тамошното жилище. Ето какво се случило същия ден, докато Берхтора била навън: видяла човек на черен кон, спряла се, но не се прибрала вътре. Човекът държал в ръката си копие и бил препасан с къс меч. Тя го попитала как му е името.

— Казвам се Атли — рекъл той.

Тя го попитала откъде е.

— От Източните фиорди — отвърнал той.

— Накъде си тръгнал? — попитала тя.

— Аз съм бездомен човек — рекъл той. — Исках да се срещна с Нял и Скарпхедин и да ги попитам дали биха желали да ме приютят.

— Каква работа ти иде най-отръки? — попитала тя.

— Аз съм полски работник и много неща ми идат отръки — рекъл той, — но не искам да крия, че съм с тежък нрав и заради мен често се е налагало да се превързват рани.

— Няма да те коря за това, че не си пъзливец — рекла тя.

Атли попитал:

— Ти имаш ли някаква власт тук?

— Аз съм жената на Нял — отвърнала тя — и аз решавам кого да вземем за слуга наравно с него.

— Искаш ли да ме наемеш? — попитал той.

— Да, но при едно условие — рекла тя. — Ако вършиш всичко, което ти възложа, дори и ако те пратя да се справиш с някой човек.

— Така ще се договорим — казал той.

Нял се върнал вкъщи със синовете си и попитал Берхтора какъв е този човек.

— Слуга ти е — рекла тя. — Аз го наех. Каза, че не бил мързелив.

— Може да е много работен — казал Нял, — но не знам дали това ще е за добро.

Скарпхедин се отнасял добре с Атли. През лятото Нял тръгнал на сбор, а заедно с него и синовете му. Гунар бил на сбора. Нял извадил една кесия. Скарпхедин попитал:

— Какви са тези пари, татко?

— Това са парите, които Гунар ми плати за слугата ни.

— Може да притрябват за нещо — рекъл Скарпхедин и се подсмихнал.

12. Сега да се върнем вкъщи.

Атли попитал Берхтора какво да работи през деня.

— Намислила съм какво — рекла тя. — Ще отидеш да търсиш Колур и като го намериш, ще го убиеш, и то днес, ако искаш да изпълниш желанието ми.

— Ето нещо хубаво — казал Атли, — защото и двамата с него сме зли хора. Аз ще наглася работата така, че единият от нас да умре.

— Ти си доблестен човек — рекла тя — и трудът ти няма да бъде напразен.

Той се въоръжил, яхнал коня си и потеглил към Крайречния склон. По пътя срещнал хора, които идвали от Подножието, те живеели в Лес. Тези хора му посочили къде може да намери Колур. Тогава той препуснал и като стигнал при Колур, рекъл:

— Добре ли върви връзването на дисагите?

— Не е твоя работа, гадино — отвърнал Колур, — нито пък на някой друг там, откъдето идваш.

Атли рекъл:

— Остава ти най-тежкото, а то е да умреш.

После го пробол с копието си през корема. Колур замахнал срещу него с брадвата си, но не го улучил, паднал от коня и умрял веднага.

Атли отишъл, намерил работниците на Халгердур и им казал:

— Вървете при коня и го пазете, защото Колур падна от гърба му и умря.

— Ти ли го уби? — попитали те.

— Смятам, че като го види Халгердур, няма да си помисли, че е умрял сам.

После Атли се върнал вкъщи и разказал на Берхтора. Тя му благодарила за извършеното и за думите, с които си бил послужил.

13. Разказали на Халгердур за убийството на Колур и за приказките, които бил изрекъл Атли. Тя отвърнала, че ще се отплати на Атли, и пратила на сбора човек да съобщи на Гунар за убийството. Той не отвърнал почти нищо и пратил човек да разкаже на Нял. Нял не отговорил нищо. Скарпхедин казал:

Робите вършат много по-големи неща, отколкото преди. Навремето са си налитали на бой и това се е смятало за безобидно, а сега искат и да се трепят. — И се подсмихнал.

Нял смъкнал кесията, която висяла в стана, и излязъл навън — заедно със синовете си. Отишли при стана на Гунар. Скарпхедин казал на един човек, който стоял на входа:

— Кажи на Гунар, че баща ми иска да се види с него.

Гунар излязъл веднага и поздравил радостно Нял, после повели разговор.

— Лошо нещо е станало — рекъл Нял, — дето жена ми е нарушила примирието между нас и е поръчала да убият слугата ти.

Нека не бъде упреквана за това — казал Гунар.

— Отсъди сега ти сам — рекъл Нял.

— Така и ще направя — рекъл Гунар. — Оценявам двамата — Свартур и Колур — еднакво. Ще ми платиш дванадесет аура сребро.

Нял извадил кесията и я подал на Гунар. Гунар познал парите: били същите, които му бил платил. Нял се върнал в стана си и всичко между тях тръгнало пак така добре, както и преди.

Когато Нял се върнал вкъщи, укорил Берхтора, а тя отвърнала, че никога няма да отстъпи пред Халгердур.

Халгердур се карала много на Гунар за това, че се е помирил след убийството. Гунар казвал, че никога няма да измени на Нял и синовете му, а тя вилнеела страшно. Гунар не й обръщал внимание.

14. През пролетта Нял казал на Атли:

— Ще ми се да заминеш за Източните фиорди, за да не може Халгердур да ти определя бъдещето.

— Не ме е страх от това — рекъл Атли — и бих искал да остана тук, ако имам възможност.

— Това обаче е неразумно — казал Нял.

— Предпочитам да умра в твоя дом — рекъл Атли, — отколкото да си сменя господаря. Искам обаче да те помоля, ако бъда убит, да не се дава за мен обезщетение колкото за роб.

— За теб ще бъде заплатено като за свободен човек — казал Нял, — а Берхтора ще ти обещае нещо, което ще изпълни: за теб да бъде отмъстено.

А сега да разкажем, че Халгердур пратила човек във Фиорда на Бьорн да повика нейния роднина Брюньолвур Побойника. Той бил страшно зъл човек. Гунар не знаел за това. Халгердур казала, че е подходящ за надзирател. Брюньолвур дошъл от западните краища и попитал Гунар какво да прави. Гунар му казал да остане.

— Едва ли ще донесеш някаква полза за дома ни — рекъл Гунар, — като знам какво се говори за теб, но не мога да отпъждам роднините на Халгердур, които тя иска да са при нея.

Гунар говорел с него рядко, но не грубо. Дошло време за сбор. Гунар и Колскегур заминали на сбор, а когато пристигнали, се срещнали с Нял — той и синовете му също били на сбор. Те се разбирали много добре с Гунар и брат му.

15. Берхтора казала на Атли:

— Качи се в Планината на Торолвур и работи там една седмица.

Той заминал нататък и заживял там скришом — правел дървени въглища в гората.

Халгердур казала на Брюньолвур:

— Научих, че Атли не бил вкъщи. Трябва да е отишъл по работа в Планината на Торолвур.

— Какво смяташ, че би могъл да прави там? — попитал той.

— Нещо в гората — рекла тя.

— И какво да правя с него?

— Ще го убиеш — рекла тя.

Той се въоръжил, извел коня си, яхнал го и потеглил за Планината на Торолвур. Видял, че на изток от поселището се вдига голям пушек от въглища, и се насочил натам. Слязъл от коня, вързал го и тръгнал натам, където пушекът бил най-гъст. Тогава видял изкопа с въглищата и човека край него. Той забелязал, че онзи бил оставил копието си на земята до себе си. Брюньолвур се приближил по посоката на пушека съвсем до него, а човекът бил залисан в работата си и не го видял. Брюньолвур стоварил брадвата си върху главата му, а той се дръпнал така рязко, че Брюньолвур си изтървал брадвата. Атли грабнал копието си и го метнал по него. Брюньолвур залегнал и копието прелетяло над него.

— Успя да се възползваш от това, че не бях подготвен — рекъл Атли, — и сега Халгердур ще е доволна, понеже ти ще й съобщиш за смъртта ми. Но затова пък и теб ще те постигне същото съвсем скоро. А сега си вземи брадвата, дето е тук.

Онзи не му отговорил нищо и не си взел брадвата, докато Атли не умрял, сетне се отправил към планината на Торолвур и обявил за убийството, после се върнал вкъщи и казал за това на Халгердур. Тя изпратила човек до Берхторовия хълм да каже на Берхтора, че сега за убийството на Колур е заплатено. После Халгердур пратила човек на сбора да разкаже на Гунар за убийството на Атли. Гунар и Колскегур станали и отишли да се срещнат с Нял. Гунар казал:

— Идвам да ти съобщя за убийството на Атли. — И му казал кой го е извършил. — И искам да ти предложа обезщетение: определи го ти сам.

Нял казал:

— Бяхме решили да не допускаме разногласия между нас, но не мога да приравня Атли с робите.

Гунар казал, че одобрява това, и си подал ръката: така се помирили. Скарпхедин рекъл:

— Халгердур не оставя слугите ни да мрат от старост.

Гунар казал:

— Майка ти навярно смята, че и други допринасят за тая работа.

После Нял поискал сто дяла сребро[15] и Гунар платил веднага. Мнозина от онези, които били наблизо, казали, че това е много. Гунар се ядосал и отвърнал, че са се изплащали пълни обезщетения за хора, които не са били по-юначни от Атли. След това се върнали от сбора по домовете си.

Халгердур рекла на Гунар:

— Наистина ли си платил сто дяла сребро за убийството на Атли и си го изкарал свободен човек?

— Той е бил свободен преди това — отвърнал Гунар, — а аз не мога да оставям убитите слуги на Нял без обезщетение.

— Приличате си двамата — еднакви страхливци сте.

— Истината си проличава в делата — отговорил той.

Гунар дълго време се отнасял хладно към нея, докато тя направила опит да го благоразположи.

Ето че годината изминала спокойно. Нял не наел нови слуги през пролетта. През лятото хората тръгнали на сбор.

16. Един човек се казвал Тордур, наричали го Сина на Освободения роб. Баща му се казвал Сихтрюгур. Той бил освободен роб на Асгердур и се удавил в Горската река. След това Тордур заживял при Нял. Бил едър и як човек, отгледал бил всичките синове на Нял.

Берхтора повела разговор с Тордур Сина на Освободения роб:

— Ще отидеш да убиеш Брюньолвур.

— Не съм убиец — рекъл той, — но ще го направя, щом искаш.

— Искам — казала тя.

После се качил към Подножието, казал да повикат Халгердур и попитал къде е Брюньолвур.

— За какво ти е притрябвал? — попитала тя.

— Искам да ми каже къде е скрил трупа на Атли. Чух, че не го бил погребал както трябва.

Тя му посочила къде е — казала, че е долу, в Крайречната нива.

— Пази го — рекъл Тордур — да ме му се случи същото, каквото на Атли.

— Ти не си убиец — рекла тя — и няма значение къде ще се срещнете[16].

— Никога не съм виждал човешка кръв и не знам как ще ми понесе.

После изскочил от двора и хукнал надолу към Крайречната нива.

Ранвейх, майката на Гунар, чула разговора им.

— Много ти се иска да му провериш смелостта, Халгердур — рекла тя, — но аз мисля, че е безстрашен човек, и твоят роднина ще изпита това върху себе си.

Брюньолвур и Тордур се срещнали на пътя. Тордур казал:

— Отбранявай се, Брюньолвур; не искам да те нападам подло.

Брюньолвур се впуснал с коня си към Тордур и замахнал срещу него. Тордур подложил брадвата си и разцепил дръжката над ръцете на Брюньолвур, после веднага му нанесъл втори удар, улучил го в гърдите и му ги разсякъл отведнъж. Той паднал от коня и умрял веднага.

Тордур срещнал един овчар на Халгердур и обявил, че убийството е негово дело; казал му къде лежи трупът и му заръчал да разкаже на Халгердур за убийството. После се върнал при Берхторовия хълм и казал на Берхтора и на други хора за убийството.

— Все така да ти служат ръцете! — рекла тя.

Овчарят разказал на Халгердур за убийството; тя се разлютила и казала, че от тая работа ще тръгнат големи злини, стига тя да постигне своето.

17. Новините стигнали до сбора и Нял поискал да ги чуе три пъти, а после казал:

— Повече хора стават убийци, отколкото предполагах.

— Този човек е бил явно обречен — казал Скарпхедин, — щом е загинал от ръката на нашия втори баща, който никога не беше виждал човешка кръв.

После отишли при Гунар и му казали за убийството. Гунар отговорил, че това не е голяма загуба:

— Но все пак той беше свободен човек.

Нял веднага му предложил помирение. Гунар се съгласил и получил право да отсъжда сам. Той отсъдил веднага и поискал сто дяла сребро. Нял тутакси платил парите и така се помирили.

18. Един човек се казвал Сигмундур, бил син на Ламби, сина на Сигхватур Червения. Бил голям пътешественик, изтънчен и хубав човек, едър и силен. Бил горделив, добър скалд и умел в повечето изкуства, много се перчел и се подигравал с хората и бил несговорчив. Пристигнал в Исландия, в Роговия фиорд, който се намира на изток. Имал другар на име Скьолдур. Той бил швед и голям проклетник.

Двамата си набавили коне, потеглили от Роговия фиорд и пътували, без да спрат, докато стигнали до Подножието в Крайречната долина. Гунар ги приел добре. Той и Сигмундур били близки роднини. Гунар предложил на Сигмундур да прекара зимата там. Сигмундур отговорил, че ще приеме, ако и другарят му Скьолдур също остане.

— За него съм чувал да се говори — рекъл Гунар, — че от нрава му не можеш да се поучиш на нищо хубаво, а ти и без това имаш нужда от поправяне. Освен това тук е лошо място за живеене и бих искал да ви дам един съвет като на роднини: не се втурвайте стремглаво, ако жена ми Халгердур ви насъсква, защото тя се захваща с много работи, които никак не ми допадат.

— Не е виновен оня, който е предупредил — казал Сигмундур.

— Тогава остава да се спазва съветът ми — рекъл Гунар, — но ще бъдеш подлаган на големи изпитания, затова ходи все с мен и се вслушвай в съветите ми.

Сигмундур допаднал на Халгердур и тя го обслужвала не по-зле от стопанина си. Мнозина взели да приказват за това и се чудели какво означава тая работа.

Халгердур казала на Гунар:

— Трудно е да се примири човек с онези сто дяла сребро, които ти взе за моя роднина Брюньолвур, и стига да мога, аз ще отмъстя за него.

Гунар отговорил, че не желае да се препира с нея и се отдалечил. Отишъл при Колскегур и му казал:

— Върви при Нял и му кажи Тордур да бъде нащрек, защото, въпреки че сме постигнали помирение, не ми се вярва то да бъде спазено.

Той заминал и казал на Нял, а той — на Тордур. Колскегур си тръгнал за вкъщи, а Нял му благодарил за честността.

19. Веднъж Нял и Тордур стояли навън. Имало един козел, който все обикалял из двора, и никой не бивало да го гони оттам. Тордур казал:

— Чудни работи ми се привиждат.

— Какво си видял, та ти се струва чудно? — попитал Нял.

— Струва ми се, че козелът лежи в оня овраг и е целият в кръв.

Нял казал, че там няма никакъв козел, нито пък каквото и да било друго.

— Тогава какво ще рече това? — попитал Тордур.

— Ти явно си обречен — рекъл Нял — и ще да си видял спътницата си[17], затова бъди нащрек.

— Това няма да ми помогне — рекъл Тордур, — щом така ми е отредено.

20. Веднъж, когато Гунар не бил вкъщи, а Сигмундур и другарят му били там, пристигнал Траин от Каменистата река и седнали с Халгердур навън да разговарят. Халгердур казала:

— Двамата другари, Сигмундур и Скьолдур, обещаха да убият Тордур Сина на Освободения роб, ако и ти, Траин, обещаеш да присъстваш.

После всички потвърдили обещанията си.

— Сега ще ви науча как да постъпите — рекла тя. — Ще заминете на изток в Роговия фиорд да си вземете парите и ще се върнете, след като сбора е започнал, защото, ако сте тук, Гунар ще поиска да отидете с него на сбор. Нял ще бъде на сбора със синовете си, а също и Гунар — тогава вие ще убиете Тордур.

Гунар заминал на сбор, без да подозира нищо.

Нял изпратил Тордур Сина на Освободения роб на изток, в подножието на Островната планина, и казал на Берхтора да го прати на сбора, щом се върне вкъщи. Две нощи по-късно Тордур се върнал от изток. Берхтора му казала, че трябва да отиде на сбора:

— Но първо ще се качиш в Планината на Торолвур да нагледаш дома, обаче няма да стоиш повече от една-две нощи.

В Подножието дошли хора от Планината на Торолвур и казали на Халгердур, че Тордур е там. Халгердур отишла при Траин Сихфусон и другарите му и казала:

— Тордур е сега в Планината на Торолвур и имате възможност да го убиете, като се връща вкъщи.

— Така и ще направим — казал Сигмундур.

После излезли, въоръжили се, яхнали конете си и тръгнали да го пресрещнат.

Малко по-късно Тордур се задал насреща им. Сигмундур му казал:

— Предай се — рекъл той, — защото сега ще умреш.

— Няма да го бъде — отвърнал Тордур, — излез на двубой срещу мен.

— Няма да стане — казал Сигмундур. — Ще се възползваме от това, че сме повече. Впрочем не е чудно, че Скарпхедин е смел, защото казват, че човек приличал една четвърт на онзи, който го е отгледал.

След това се спуснали срещу него, а той счупил по едно копие на всеки от тях — толкова добре се отбранявал. После Скьолдур му отсякъл едната ръка и той известно време се отбранявал с другата, докато Сигмундур го пронизал с копието си. Тогава той паднал мъртъв на земята. Покрили го с торф и камъни. Траин рекъл:

— Лошо нещо извършихме и когато синовете на Нял научат за убийството, ще го понесат тежко.

Върнали се вкъщи и разказали на Халгердур; тя се зарадвала, като чула за убийството.

Ранвейх, майката на Гунар, рекла:

— Казват, че ръката не се радва дълго на удара, който е нанесла, и сега ще стане така. Въпреки това Гунар този път ще те спаси, но ако Халгердур ти вкара още една муха в главата, това ще ти донесе смъртта.

Халгердур пратила човек при Берхторовия хълм да разкаже за убийството, пратила и друг, на сбора, за да каже на Гунар. Берхтора казала, че няма да сипе обиди върху Халгердур, защото това не е никакво отмъщение за такава голяма работа.

21. Когато пратеникът пристигнал на сбора и разказал на Гунар за убийството, той рекъл:

— Голяма беда се е случила и до ушите ми не биха могли да стигнат новини, които да ми се сторят по-лоши. Но сега ще отидем веднага да се видим с Нял и аз очаквам, че той пак ще постъпи доблестно, въпреки че е подложен на голямо изпитание.

После отишли при Нял и го извикали на разговор. Докато приказвали, при тях бил само Колскегур.

— Тежки новини имам да ти съобщя — рекъл Гунар, — убит е Тордур Сина на Освободения роб. Предлагам ти сам да определиш възмездието за убийството.

Нял помълчал малко, а после рекъл:

— Това е достойно предложение и аз ще го приема. Но не е изключено да получа за това укори от жена ми и синовете ми, защото те ще възнегодуват много. И все пак аз съм готов да се изложа и на това, защото знам, че имам работа с доблестен човек. Освен това не искам нашето приятелство да се разтури по моя вина.

— Няма ли да доведеш синовете си? — попитал Гунар.

— Няма — отвърнал Нял, — защото те няма да нарушат помирението, което аз сключа, а ако присъстват, могат да възроптаят.

— Тъй да бъде — рекъл Гунар, — реши сам.

После си хванали ръцете и се помирили бързо и напълно.

Тогава Нял казал:

— Определям обезщетението на двеста дяла сребро, но това навярно ще ти се стори много.

— Не ми се струва прекалено много — отговорил Гунар и се върнал в стана си.

Синовете на Нял се прибрали и Скарпхедин попитал откъде се е взело толкова много и тъй хубаво сребро в ръцете на баща им. Нял рекъл:

— Бил е убит Тордур, вашият втори баща, а аз и Гунар се помирихме за тая работа и той плати за него двойно обезщетение.

— Кои са го убили? — попитал Скарпхедин.

— Сигмундур и Скьолдур, а и Траин е бил наблизо — отвърнал Нял.

— Голяма сила им се е сторила необходима за тая работа — рекъл Скарпхедин, — а кога ще дойде време и ние да се намесим?

— Явно малко остава — отговорил Нял — и тогава няма да те възпра, но сега държа много да не нарушавате помирението.

— Така и ще постъпим — казал Скарпхедин.

22. Хората се върнали от сбора и когато Гунар се прибрал вкъщи, казал на Сигмундур:

— Ти си бил с по-лош късмет[18], отколкото си мислех, и уменията ти не идват за хубаво. Въпреки това сключих помирение за теб и сега гледай да не ти влезе някоя друга муха в главата. Твоят нрав не прилича на моя: ти обичаш да се подиграваш и гавриш с хората, а аз не съм такъв. Затова и се погаждате добре с Халгердур — понеже си приличате по нрав.

Гунар му се карал дълго, а той се съгласявал с него и казвал, че занапред ще спазва съветите му повече, отколкото дотогава. Гунар казал, че така ще е най-добре за него. Приятелството на Гунар и Нял продължило, въпреки че останалите охладнели едни към други.

23. Ето какво се случило веднъж: скитнички дошли в Подножието от Берхторовия хълм. Били приказливи и доста злоречиви. Халгердур имала стая, в която седяла често; сега там били Траин, Сигмундур и множество жени. Гунар и Колскегур ги нямало. Скитничките влезли в стаята. Халгердур ги поздравила, наредила да им направят място и ги попитала къде са прекарали нощта. Те отговорили, че били при Берхторовия хълм.

— С какво се занимаваше Нял? — попитала тя.

— Мъчеше се да седи мирен — отвърнали те.

— Какво правеха синовете на Нял? — попитала тя. — Те вече се имат за мъже.

— На вид са големи, но са много неопитни — рекли те. — Скарпхедин точеше брадва, Гриймур правеше прът за копие, Хелги зачукваше дръжка върху меч, а Хоскулдур прикрепяше ръкохватка към щит.

— Явно се готвят за някакви големи дела — казала Халгердур.

— Това не знаем — рекли те.

— А какво правеха слугите на Нял? — попитала Халгердур.

— Не разбрахме какво правеха някои от тях, но един изхвърляше тор към хълмовете.

— Невинаги е еднакво умен Нял — рекла Халгердур, — а уж можел за всичко да намери разрешение.

— Защо така смяташ? — попитали те.

— Ще кажа самата истина — отвърнала тя. — По-добре да беше си изхвърлил торта на брадата, че да заприлича на другите мъже. Нека му викаме сега голобрадия мъж, а на синовете му — говнобрадчета, а ти, Сигмундур, съчини стихотворение за това и дай да се порадваме, че си скалд.

— Готов съм да почна веднага — рекъл той и измислил три-четири вийси[19], всичките злобливи.

— Цяло съкровище си ти — рекла Халгердур, — дето така ме слушаш.

Тогава се появил Гунар; той стоял пред стаята и чул всичко, което изрекли. Те се стреснали много, като го видели да влиза; всички млъкнали, а преди това се чувал силен смях. Гунар бил много ядосан и казал на Сигмундур:

— Глупав човек си ти и невменяем, дето хулиш синовете на Нял и самия него след онова, което им стори вече, и това ще ти донесе гибелта. А ако някой повтори тези думи, ще си замине оттук и ще изпита гнева ми.

Всички се бояли от него толкова много, че никой не посмял да повтори думите.

Скитничките си казали, че ще получат награда от Берхтора, ако й разкажат за това, отишли и й казали скришом, без тя да ги е питала.

Като седнали да се хранят, Берхтора рекла:

— Дали са ви подаръци, мъжо, и не сте доблестни хора, ако не се отплатите с нещо.

— Какви са тези подаръци? — попитал Скарпхедин.

— Вие, синове мои, имате общ подарък — нарекли са ви говнобрадчета, а стопанина ми — голобрадия мъж.

— Не сме с женски нрав — отвърнал Скарпхедин, — че да се ядосваме от всичко.

— Вместо вас се е ядосал Гунар — рекла тя — и мисля, че той е човек на място, а ако вие не отмъстите за това, което ви се поднася сега, няма да отмъстите и за никой друг позор.

— Забавна й се струва тая работа на жената — нашата майка — рекъл Скарпхедин и се изсмял, но по челото му избила пот и по бузите му пламнали червени петна, а това било необичайно. Гриймур мълчал и си хапел устните. Хелги бил невъзмутим. Берхтора нахълтала вътре още веднъж и се развилняла страшно. Нял рекъл:

— На всяко нещо му идва времето, стопанке, ако и да се забавя. И много пъти, когато хората биват подлагани на душевни изпитания, става така, че макар и да бъде отмъстено, пак има разногласия.

Вечерта, когато Нял си бил легнал, чул как в преградата[20] се удря брадва и издава силен звън. Имало и друго отделение за спане, където висели щитове, и той видял, че сега ги нямало. Той попитал:

— Кой е свалил щитовете ни?

— Синовете ти излязоха с тях — отвърнала Берхтора.

Нял излязъл веднага навън, заобиколил къщите и ги видял, че се насочват нагоре към хълма. Той попитал:

— Накъде така, Скарпхедин?

— Да ти търсим овцете.

Нял казал:

— Ако бяхте тръгнали по такава работа, нямаше да сте въоръжени. Друго сте намислили вие.

— Сьомга ще ловим, татко.

— Ако е така, дано тогава уловът не ви се изплъзне.

Те заминали, а Нял се прибрал да си легне и казал на Берхтора:

— Синовете ти бяха излезли всички навън въоръжени и ти ще да си ги насъскала за нещо.

— Горещо ще им благодаря, ако ми съобщят, че са убили Сигмундур.

24. Синовете на Нял се изкачили към Крайречния склон и прекарали там нощта, а щом взело да се разсъмва, се приближили към Подножието. Същата сутрин Сигмундур и Скьолдур станали и решили да нагледат едно стадо жребци. Те носели със себе си юзди, взели си коне от двора и потеглили. Намерили жребците между два потока. Скарпхедин ги забелязал, понеже Сигмундур бил в цветни дрехи[21], и те се отправили към тях, докато онези идвали насреща им. Скарпхедин казал на Сигмундур:

— Приготви си оръжието и се отбранявай: сега това ще ти е по-полезно, отколкото да съчиняваш гаври в стихове за мен и братята ми.

Сигмундур си приготвил оръжието, а през това време Скарпхедин го чакал. Скьолдур се спуснал срещу Гриймур и Хелги и между тях се завързал ожесточен бой. Скарпхедин замахнал срещу Сигмундур с брадвата си; Сигмундур бил в ризница: брадвата се стоварила върху рамото му и той паднал на двете си колена. Скарпхедин го ударил по шлема и после му нанесъл смъртоносен удар. Гриймур отсякъл единия крак на Скьолдур под глезена, а Хелги го промушил с меч и той веднага умрял.

Скарпхедин видял един овчар на Халгердур — бил вече отсякъл главата на Сигмундур — и я дал на овчаря, като му поръчал да я занесе на Халгердур.

— Тя ще познае — казал той — дали тая глава е съчинявала гаври за нас.

Овчарят хвърлил главата веднага щом те заминали, понеже не смеел да го стори, докато те били при него. После отишъл в Подножието и съобщил новините на Халгердур.

— Скарпхедин ми бутна в ръцете главата на Сигмундур и ми поръча да ти я донеса, но аз не посмях — казал той, — защото не знаех дали това ще ти хареса.

— Лошо си направил, че не си я донесъл — рекла тя, — щях да я занеса на Гунар и тогава той щеше да отмъсти за своя роднина или да си навлече укора на всички хора.

После отишла при Гунар и казала:

— Убит е твоят роднина Сигмундур. Убил го е Скарпхедин и е искал да ми донесат главата му.

— Можеше да се очаква, че това ще го сполети — рекъл Гунар, — злите замисли водят до беда, а вие и двамата често вършехте злини спрямо другите.

После Гунар се отдалечил. Не повел дело по убийството и изобщо не се занимавал с него. Халгердур често му напомняла и казвала, че за Сигмундур не е платено обезщетение. Гунар не й обръщал внимание.

Изминали три сбора, на които хората мислели, че той ще поведе дело. Веднъж Гунар се натъкнал на някакво затруднение и не знаел как да се справи с него. Отишъл да се види с Нял, а той го приел радостно. Гунар казал на Нял:

— Дошъл съм да поискам от теб добър съвет, защото съм в затруднение.

— Ти заслужаваш добър съвет — рекъл Нял и му го дал.

Тогава Гунар се изправил и му благодарил. Нял казал:

— Достатъчно дълго време измина, без да бъде платено обезщетение за твоя роднина Сигмундур.

— На него отдавна му бе платено — отвърнал Гунар, — но не бих отхвърлил никое почтено предложение.

Нял настоял Гунар да реши делото сам: той поискал двеста дяла сребро, а Скьолдур оставил без обезщетение. Платили му парите веднага.

Гунар и Нял си казали, че между тях няма да се появи нищо, за което те да не се спогодят сами, и това по-късно се потвърдило — останали приятели завинаги.

25. Един човек се казвал Гицур. Бил син на Тейтур, сина на Кетилбьорн Стария от Мъхестата планина. Майката на Гицур се казвала Алоф. Тя била дъщеря на Бодвар, сина на херсир Кари Викинга. Гицур Белия живеел край Мъхестата планина и бил виден старейшина.

В повестта се споменава един човек, наречен Гейр Жреца. Майка му се казвала Торкатла, дъщерята на Кетилбьорн Стария от Мъхестата планина. Гейр живеел в Склон. Той и Гицур се подкрепяли при всяко дело.

По това време в Храм сред Полетата на Крива река живеел Мордур Валгардсон. Той бил хитър и злонамерен. Баща му Валгардур бил в чужбина, а майка му била починала. Той завиждал много на Гунар от Подножието. Бил доста заможен и хората не го обичали много.

26. Един човек се казвал Откел. Бил син на Скарвур Халкелсон, който се бил с Гриймур при Носа на Гриймур и го повалил в двубоя. Откел живеел в Църковно поселище[22]. Жена му се казвала Торгердур. Била дъщеря на Мар, сина на Брондолвур, сина на Нададур Ферьореца. Откел бил заможен. Синът му се казвал Торгейр; бил млад и деен човек.

Един човек се казвал Скамкел. Той живеел на друго място на име Храм; имал голям имот. Бил несговорчив човек, лъжец и голям проклетник; бил приятел на Откел.

Братът на Откел се казвал Халкел. Той бил едър и силен човек и живеел при Откел. Имали още един брат на име Халбьорн Белия. Той бил довел от чужбина един роб, който се казвал Мелколвур, бил ирландец и доста омразен човек.

Халбьорн се настанил у Откел и взел със себе си Мелколвур. Робът все разправял, че ще се чувства доволен, ако Откел му стане господар. Откел се отнасял добре с него и му подарил нож, пояс и дрехи, а робът вършел всичко, което той пожелаел. Откел поискал да купи роба от брат си. Той отвърнал, че ще му го даде, но го предупредил, че не е толкова ценна стока, колкото си мисли. И наистина, щом Откел получил роба, той взел да върши всичко по-зле. Откел често говорел за това с Халбьорн Белия; казвал, че според него робът работи недостатъчно, а той му отвръщал, че не това е най-лошото у него.

По това време настанало голямо неплодородие и на хората не им достигало и сеното, и храната; така било във всички области. Гунар раздавал сено и храна на много хора. Всички, които отидели при него, получавали по нещо, докато още имало. Станало така, че и на Гунар му се привършили и сеното, и храната. Тогава Гунар викнал Колскегур, Траин Сихфусон и Ламби Сигурдарсон, за да пътуват с него. Отишли в Църковно поселище и повикали Откел навън; той ги поздравил добре. Гунар рекъл:

— Ето каква е работата: дошъл съм да ти поискам сено и храна, ако ти се намира.

Откел отговорил:

— Намират ми се и двете, но няма да ти продам нито от едното, нито от другото.

— Искаш ли тогава да ми направиш подарък — казал Гунар, — за да видиш как ще ти се отплатя?

— Не ща — отвърнал Откел. Скамкел пък правел злобни забележки.

Траин Сихфусон казал:

— Няма да е зле сами да си вземем и да платим колкото струва.

— Не искам да извършвам грабежи — рекъл Гунар.

— Искаш ли да купиш един мой роб? — попитал Откел.

— Не бих се поскъпил за такова нещо — отвърнал Гунар. После купил роба и се върнал вкъщи.

Нял научил за това и казал:

— Лошо нещо е това, че са отказали да търгуват с Гунар. Щом отказват на хора като него, значи и другите не биха могли да очакват нищо добро.

— Каква полза от многото приказки? Много по-достойно би било да му дадеш храна и сено, понеже ти имаш достатъчно — рекла Берхтора.

Нял казал:

— Това е ясно като бял ден и аз ще му занеса малко запаси.

После той и синовете му се качили на Торолвовата планина, навързали сено върху петнадесет коня, а още петнадесет натоварили с храна. Нял пристигнал при Подножието и повикал Гунар навън. Той ги поздравил радостно. Нял казал:

— Нося ти сено и храна и искам да ти ги подаря. Когато имаш нужда от нещо, не искам да се обръщаш към никого освен мен.

— Добри са подаръците ти — рекъл Гунар, — но по-ценно ми се струва приятелството с теб и синовете ти.

После Нял се върнал вкъщи. Ето че пролетта изминала.

27. А сега да продължим оттам, откъдето Халгердур повела разговор с роба Мелколвур.

— Намислила съм да те пратя на едно място — рекла тя. — Ще отидеш в Църковно поселище.

— За какво да ходя там? — попитал той.

— Ще откраднеш храна, колкото да натовариш два коня. Ще вземеш масло и сирене и ще подпалиш зимника: така всички ще помислят, че пожарът е станал от немарливост, и никой няма да разбере, че е било крадено.

Робът рекъл:

— Бил съм лош, но никога не съм бил крадец.

— Чуваш ли се какви глупости говориш! — казала тя. — Изкарваш се свестен човек, след като си бил и крадец, и подъл убиец. Само да посмееш да не отидеш, ще наредя да те убият.

Той се побоял, че тя така и ще направи, ако не отиде, взел два коня, наметнал ги с чергила и тръгнал към Църковно поселище. Кучето не го залаяло, защото го познало, и скокнало към него. После той отишъл в зимника, натоварил двата коня с храна оттам, запалил къщурката и убил кучето. Тръгнал нагоре покрай Крива река, но връзката на обувката му се скъсала и той си извадил ножа да я поправи, а после си забравил там и ножа, и пояса. Продължил нататък, докато стигнал при Подножието, и тогава усетил, че му няма ножа, но не посмял да се върне обратно. Дал храната на Халгердур и тя останала доволна.

28. Сутринта, когато хората в Църковно поселище излезли навън, видели, че е станала голяма поразия. Тогава изпратили човек да разкаже на Откел, който бил на сбор. При вестта за бедата той останал спокоен и казал, че пожарът явно е избухнал затова, защото зимникът е прилепен към готварницата. Всички сметнали, че наистина това е причината.

Ето че хората си тръгнали от сбора и мнозина отишли при Подножието. Халгердур поднасяла храна и на масата се появили масло и сирене. Гунар знаел, че нямат такива неща, и попитал Халгердур откъде са се взели.

— Откъдето ще да е, нали стават за ядене — рекла тя, — а и не е работа на мъжете да се бъркат в готвенето на храната.

Гунар се ядосал и казал:

— Лошо е това, дето съм станал съучастник в кражба! — И я ударил по лицето. Тя казала, че стига да може, ще му се отплати за този удар.

29. А сега да разкажем за Скамкел. Той тръгнал нагоре по Крива река да нагледа овцете и видял, че нещо блести на пътеката. Намерил нож и пояс и му се сторило, че ги познава; взел ги и се върнал в Църковно поселище. Откел бил излязъл навън. Скамкел го попитал:

— Да познаваш тези вещи?

— Познавам ги много добре — рекъл Откел.

— На кого са?

— На роба Мелколвур — отвърнал Откел.

— Още много хора ще ги познаят — казал Скамкел — освен нас двамата.

Показали ги на много хора и всички ги познали. Тогава Скамкел попитал:

— Сега какво да направим?

Откел рекъл:

— Ще отидем да говорим с Мордур Валгардсон и ще поискаме съвет от него.

После отишли в Храм, показали вещите на Мордур и го попитали дали ги познава. Той отговорил, че ги познава:

— И какво от това? Мислите, че трябва да се подири някаква сметка на ония от Подножието ли?

— Струва ни се, че ще ни е трудно да се наемем с такова нещо — рекъл Скамкел, — понеже тук имат пръст хора, които ни превъзхождат по сила.

— Така е наистина — казал Мордур, — но аз мога да науча работи от дома на Гунар, каквито никой от вас не може.

— Готови сме да ти дадем пари — рекли те, — ако поемеш това дело.

— Тези пари ще ми създадат много грижи, но може би ще опитам.

Дали му три марки[23] сребро, за да им окаже подкрепа. Той ги посъветвал да разпратят жени, които да раздадат разни дреболии на стопанките и да видят с какво ще им се отплатят:

— Защото всички са най-склонни да дават първо от краденото. И сега ще стане така, ако тая работа е извършена от човек. След това жените ще ми покажат кой какво им е дал. Тогава, ако си проличи каква е работата, ще смятам, че задълженията ми по делото са приключили.

Те се съгласили и после се върнали вкъщи.

Мордур разпратил жени из околията и те обикаляли половин месец. Върнали се с големи товари. Мордур попитал къде са им дали най-много. Те отговорили, че най-много им били дали в Подножието и че Халгердур се била показала най-щедра. Той попитал какво са им дали там.

— Сирене — отвърнали те.

Той поискал да го види. Те му го показали: било на големи резени. Той ги взел и ги прибрал.

Малко по-късно Мордур отишъл при Откел и му казал да вземе калъпа за сирене на Торгердур, после сложили вътре късовете и те прилегнали точно. Тогава видели, че им е била дадена цяла пита сирене.

— Сега виждате, че Халгердур ще да е откраднала сиренето.

Така всичко им се изяснило. Мордур казал, че смята работата си за свършена, и с това се разделили.

30. Колскегур повел разговор с Гунар и му казал:

— Неприятно е да се говори за това: навсякъде се е разчуло, че Халгердур е крала и причинила голямата поразия, която се е случила в Църковно поселище.

Гунар отвърнал, че явно е така.

— И какво ще правим сега?

— Ти си човекът, който в очите на хората е най-задължен да поправи стореното от жена си, и мисля, че ще е разумно да отидеш при Откел и да му направиш хубави предложения.

— Това са умни думи — рекъл Гунар, — така и ще сторя.

Малко по-късно Гунар пратил да повикат Траин Сихфусон и Ламби Сигурдарсон и те дошли веднага. Гунар им казал къде мисли да ходи и те одобрили това. Гунар се отправил в Църковно поселище с дванадесет човека и извикал Откел навън. Скамкел бил там и казал:

— И аз ще изляза с теб, защото е добре да извадим повече ум насреща им, а и бих искал да съм до теб, когато си в най-голяма нужда, в каквато ще бъдеш сега. Смятам, че ще е разумно да се покажеш твърд.

После Откел, Скамкел, Халкел и Халбьорн излезли навън и поздравили Гунар. Откел го попитал къде смята да ходи.

— Не по-далече оттук — отвърнал Гунар — и ето по каква работа съм дошъл: искам да ти кажа, че голямата поразия, която се е случила тук, е станала по вина на жена ми и роба, когото купих от теб.

— Това и можеше да се очаква — рекъл Халбьорн.

Гунар казал:

— Сега искам да ви направя хубави предложения: да поканим най-видните хора от околията да вземат решение по делото.

— Това е неприемливо и неизгодно предложение — казал Скамкел. — Ти имаш много доброжелатели, а Откел няма.

— Тогава предлагам да отсъдя аз сам и да привършим работата веднага. Ще изплатя парите още сега, и то като за двойно обезщетение, а освен това ще прибавя и приятелството си.

Скамкел казал:

— Недей да приемаш това предложение. Плиткоумна работа е да му дадеш право да отсъжда сам, след като ти би трябвало да го получиш.

Откел казал:

— Не ти давам правото да отсъждаш сам, Гунар.

Гунар казал:

— Виждам, че тук се обаждат разни хора и те все някога ще получат награда за това. Но и така да е, отсъди ти сам.

Откел се навел към Скамкел и попитал:

— Сега какво да отговоря?

— Ще кажеш, че това е добро предложение, но ще прехвърлиш делото на Гицур Белия и Гейр Жреца: тогава мнозина ще рекат, че приличаш на дядо си Халкел, който е бил страшен юнак[24].

Откел казал:

— Това е добро предложение, Гунар, но искам да ми дадеш време да се видя с Гицур Белия.

Гунар казал:

— Върви, щом е така, където щеш, но хората ще рекат, че не умееш да цениш честта си, щом не приемаш предложенията, които ти правя.

Гунар се върнал вкъщи. Когато си заминал, Халбьорн казал:

— Тук виждам голямата разлика между вас. Гунар ти направи хубави предложения, а ти не щя да приемеш никое от тях. И откъде ти дойде наум, че ще можеш да враждуваш с Гунар, който няма равен на себе си? Но той е толкова свестен човек, че може и да не отмени предложенията си и ти да ги приемеш по-късно. Смятам, че сега е най-разумно веднага да отидеш да говориш с Гицур Белия и Гейр Жреца.

Откел казал да му доведат коня и се стегнал за път. Той не бил прозорлив човек.

Скамкел тръгнал с него и му казал:

— Чудно ми се струва, че брат ти не пожела да свърши тая работа вместо теб. Бих ти предложил да отида аз на твое място, защото знам, че на теб никак не ти се ходи.

— Приемам — рекъл Откел, — и разкажи всичко с най-подходящи думи.

— Така ще направя — казал Скамкел.

После Скамкел взел коня и дрехите му, а Откел се върнал вкъщи. Халбьорн бил навън и казал на Откел:

— Лошо нещо е един негодник да ти е пръв приятел и много ще има да съжаляваме, че ти се върна. Глупост е да се изпраща най-големият мошеник по работа, от която, би могло да се каже, зависи човешки живот!

— Ти би се изплашил и когато Гунар вдигне алебардата, щом отсега те е страх — рекъл Откел.

— Не знам кой би се изплашил най-много тогава, но ще ти се наложи да признаеш, че Гунар няма дълго да се цели с алебардата, ако се разгневи[25].

Откел казал:

— Всички сте страхливци освен Скамкел.

И двамата тогава били ядосани.

31. Скамкел пристигнал в Мъхестата планина и повторил пред Гицур всичките предложения.

— Струва ми се — рекъл Гицур, — че това са били прекрасни предложения, а защо той не ги е приел?

— Главно защото всички искаха да покажат, че те уважават. Затова той моли ти да се произнесеш: така ще е най-добре за всички.

Скамкел прекарал нощта там. Гицур пратил човек да повика Гейр Жреца и той пристигнал там рано сутринта. Гицур му разказал всичко и рекъл:

— Сега ще накараме Скамкел да повтори разказа си още веднъж, да видим дали ще е същият.

След като направили така, Гицур казал:

— Разказът ти е точен, но аз те познавам като човек, способен на най-долни постъпки. По цвета на лицето не личи какво крие сърцето.

Скамкел тръгнал да се връща и минал първо през Църковно поселище, повикал Откел навън, а той много му се зарадвал. Скамкел му предал поздрав от Гицур и Гейр:

— А що се отнася за делото, не е нужно да говоря със сподавен глас, че Гейр Жреца и Гицур не желаят помирение. Съветват ни да отидем и призовем Гунар на съд и да го обвиним в разхищение на имущество, а Халгердур — в кражба.

Откел казал:

— Ще вършим всичко тъй, както са ни посъветвали.

— Смятат, че е много правилно — рекъл Скамкел, — дето си се държал така твърдо, а аз те изкарах голям юнак във всичко.

После Откел разказал това на братята си. Халбьорн рекъл:

— Това ще да е тлъста лъжа.

Минало време и малко преди Общия сбор, в последните дни, определени за призоваване на съд, Откел викнал братята си и Скамкел да отидат в Подножието и да обявят призоваването. Халбьорн казал, че ще отиде, но добавил, че ще съжаляват за това ходене след време.

После отишли в Подножието, общо дванадесет човека на брой. Гунар бил навън и ги забелязал едва когато се били приближили до самото поселище. Откел поискал призоваването да прозвучи веднага и след като го обявили, Скамкел попитал:

— Правилно ли беше, стопанино?

— Това вие си знаете — отвърнал Гунар, — а аз ще ти припомня някога за това идване, Скамкел, и за обажданията ти.

— Не можеш да ни навредиш — казал Скамкел, — без да си извадиш алебардата.

Гунар бил страшно ядосан и разказал всичко на Колскегур. Той рекъл:

— Жалко, че и ние не бяхме навън. Щеше да го сполети небивал позор, ако бяхме там.

Гунар казал:

— На всичко му идва времето и те няма да спечелят почит от това идване.

Малко по-късно Гунар отишъл и разказал историята на Нял. Той рекъл:

— Не се притеснявай, защото, преди да завърши сборът, това дело ще ти донесе голяма почит. Всички ние ще ти помагаме със съвети и мощ.

Гунар му благодарил и се върнал вкъщи.

32. Гунар заминал на сбор, както и всичките синове на Сихфус, и Нял със синовете си.

Един ден Гунар отишъл при стана на хората от Долините. Хрутур и Хоскулдур били край шатрата; те поздравили Гунар радостно. Гунар им разказал всичко за делото.

— Нял какво смята за най-разумно? — попитал Хрутур.

— Каза ми да говоря с вас и да ви кажа, че той би сметнал за най-уместно същото, каквото и вие.

— Тъй да бъде — рекъл Хрутур. — Ще извикаш Гицур Белия на двубой, ако не ти дадат право да отсъдиш сам, а Колскегур ще извика Гейр Жреца. Ще се намерят и хора да излязат срещу Откел и другите; сега сме събрали толкова големи дружини, че ти можеш да постигнеш каквото си искаш.

Улвур Оргоди научил за този замисъл и разказал за него на Гицур. Гицур попитал Откел:

— Кой ти даде тоя съвет да призовеш Гунар на съд?

— Скамкел ми каза, че това сте го били решили ти и Гейр Жреца.

— А къде е тая гадина — казал Гицур, — дето е пуснала такава лъжа?

— Лежи болен в стана си — рекъл Откел.

— Дано никога не се изправи на крака! — казал Гицур. — А сега ще отидем всички при Гунар и ще му предоставим правото да отсъди сам, но не знам дали ще го приеме.

Много хора взели да корят Скамкел, а той лежал болен през целия сбор.

Гицур и хората му отишли при стана на Гунар.

— Нашето предложение, Гунар — рекъл Гицур, — е ти сам да отсъдиш по това дело.

— Едва ли това си възнамерявал тогава, когато ме призоваваха на съд — отговорил Гунар.

— Не ги накарах аз — казал Гицур, — нито пък Гейр.

Нял казал:

— Не бива човек да се отказва от правото да отсъжда сам. Колкото по-голямо е едно дело, толкова по-голяма почит може да се спечели.

Гунар казал:

— Ще отсъдя по делото, за да угодя на моите приятели. А Откел го съветвам друг път да не се закача с мен. Ето какво отсъждам — рекъл той. — Ще платя стойността на къщата и храната, която е била вътре. Приемам, че сте ме призовали на съд, за да се погаврите с мен, затова отсъждам за себе си не по-малко обезщетение, отколкото струва това имущество: къщата и онова, което е изгоряло вътре. А ако ви се струва, че е по-добре да останем непомирени, ще ви дам и такава възможност: аз съм си намислил какво да правя тогава и ще го изпълня.

Гицур отвърнал:

— Не искаме да плащаш пари, но те молим да бъдеш приятел с Откел.

— Това няма да стане никога — казал Гунар, — докато съм жив. Той ще си бъде приятел със Скамкел, на когото от дълго време разчита.

Гицур рекъл:

— Искаме да приключим делото, дори и ако ти сам поставяш условията.

Тогава помирението било скрепено чрез ръкостискане.

Гунар спечелил голяма почит от това дело. После хората се върнали от сбора по домовете си. Гунар си стоял вкъщи и всичко утихнало за известно време.

33. Един човек се казвал Рунолвур. Бил син на Улвур Оргоди и живеел в Долината, на изток от Горската река. Той подслонил Откел на връщане от сбора. Откел му подарил деветгодишен вол, целия черен. Рунолвур му благодарил за подаръка и го поканил да му гостува, когато иска.

Откел имал два сивкави коня. Те били най-добрите коне за яздене в околията — толкова привързани един към друг, че все тичали заедно.

При Откел живеел един норвежец, който се казвал Аудолвур. Той харесвал Сигню, дъщерята на Откел. Аудолвур бил едър на ръст и як.

Веднъж през пролетта Откел казал, че ще ходят на гости на изток в Долината, и всички одобрили това. С Откел тръгнали двамата му братя и Скамкел, Аудолвур и още трима други човека.

Откел яздел на единия сивкав кон, а другият тичал край него свободен. Насочили се на изток към Горската река; тогава той хукнал пред Откел. Ето че двата коня пощръклели и препуснали встрани от пътя, нагоре към Крайречната долина. Откел яздел по-бързо, отколкото искал.

Гунар бил излязъл от дома си сам и ходел из нивата си. Бил сложил наметалото си на земята и сеел зърна.

Сега да разкажем за Откел. Той препускал по-бързо, отколкото му се искало, и навлязъл нагоре в нивата, без той и Гунар да се забележат. В мига, в който Гунар се изправял, Откел връхлетял отгоре му, забил едната си шпора в ухото му и го порязал дълбоко, така че веднага текнала много кръв. В това време пристигнали другарите на Откел.

— Всички можете да видите — рекъл Гунар — как си ме разкървавил и това е недостойна постъпка. Първо ме призова на съд, а сега връхлиташ отгоре ми и ме газиш.

Скамкел казал:

— Добре е, дето стана така, а ти и на сбора беше не по-малко ядосан, когато държеше алебардата си.

Гунар казал:

— Като се срещнем следващия път, ще видиш алебардата.

После се разделили. Гунар се прибрал вкъщи и не разказал на никого, затова и никой не си помислил, че това е било причинено от човек.

34. Откел пристигнал на изток в Долината и той и хората му били посрещнати добре. Останали там една седмица. Откел разказал на Рунолвур всичко, което се било случило между него и Гунар. Намерил се един човек, който попитал как се е държал Гунар. Скамкел казал:

— Ако не беше знатен човек, щеше да се заприказва, че е плакал.

— Лоши приказки са тези — рекъл Рунолвур. — Като се видите следващия път, ще ти се наложи да признаеш, че не е плачлив по природа, но дано по-свестни хора не заплатят за твоята злобливост. Сега ми се струва, че ще е разумно да тръгна с вас, защото Гунар не би ми причинил зло.

— Не ща да идваш — казал Откел. — Ще се спуснем надолу през реката.

А сега да продължим с онова, което станало в Подножието. Гунар бил навън и видял, че един негов овчар препуска на кон и влиза в двора.

— Защо препускаш така бързо? — попитал Гунар.

— Искам да покажа, че съм ти верен. Видях хора да се спускат надолу покрай Горската река. Бяха общо осем на брой и четиримата носеха цветни дрехи.

Гунар рекъл:

— Това ще да е бил Откел.

Овчарят казал:

— Често съм чувал предизвикателствата на Скамкел, а на изток в Долината разправят, че си бил плакал, като връхлетели върху теб. Казвам ти това, защото не ми харесват приказките на злите хора.

— Не бива да се обиждаме от думи — казал Гунар, — а ти отсега нататък ще работиш каквото си искаш.

Гунар взел коня на овчаря и сложил върху него своето седло. Взел си щита, препасал си меча, сложил си шлем на главата и си взел алебардата, а тя иззвънтяла силно[26] и майка му Ранвейх чула това. Тя излязла и казала:

— Гневен си, синко мой, а друг път не съм те виждала такъв.

Ранвейх влязла в общата стая. Там се чувала голяма врява.

— Силно приказвате — рекла тя, — но още по-силно звънна алебардата, когато излизаше Гунар.

Колскегур чул това и казал:

— Това означава, че ще има новини.

— Това е хубаво — рекла Халгердур, — сега ще видят дали той ще побегне разплакан.

Колскегур се въоръжил, намерил си кон и препуснал подире му с все сила.

Гунар стигнал до Крива река и се спуснал надолу към брода край Храм. Скочил от коня си и го вързал. След малко онези се появили. Гунар им казал:

— Отбранявайте се сега; ето я алебардата. Тъкмо ще можете да видите дали ще успеете да ме разплачете.

Тогава всички скочили от конете си и нападнали Гунар. Халбьорн бил първи.

— Ти не нападай! — рекъл Гунар. — Ти си последният, на когото бих сторил зло, но няма да пощадя никого, когато се бия за живота си.

— Ти обаче явно искаш да убиеш брат ми — отвърнал Халбьорн. — И ще бъде срам, ако седя и гледам.

И се опитал да го мушне с едно голямо копие, което държал с две ръце. Гунар подложил щита си и Халбьорн го пробил. Гунар тръшнал щита в земята така силно, че той се забил здраво в нея[27], и изтеглил меча си толкова бързо, че не могло да се забележи с поглед; замахнал с него и улучил Халбьорн над китката така, че му я отрязал. Скамкел нападнал Гунар в гръб и замахнал срещу него с голяма брадва. Гунар се извърнал и нанесъл удар с алебардата, улучил брадвата под острието и му я избил от ръцете, а тя изхвърчала в Крива река. После Гунар вдигнал алебардата отново и пробол Скамкел, вдигнал го във въздуха и го хвърлил на глинестата пътека с главата надолу. Аудолвур грабнал едно копие и го метнал по Гунар. Гунар уловил копието във въздуха и веднага го запратил обратно, а то пронизало и щита, и норвежеца, а после паднало на земята. Откел замахнал с меч срещу Гунар, като целел крака му под коляното. Гунар подскочил във въздуха и той не го улучил. Гунар го ръгнал с алебардата и го пронизал.

В това време пристигнал Колскегур, завтекъл се веднага срещу Халкел и го съсякъл с късия си меч. Така избили и осмината.

Видяла ги една жена; изтичала да каже на Мордур и го замолила да ги разтърве.

— Това ще да са такива хора — рекъл той, — за които изобщо не ме е грижа, че се трепят.

— Ти не знаеш какво приказваш! — рекла тя. — Това ще да са Гунар, твоят роднина, и Откел.

— Много дрънкаш, гадина такава — казал той и си лежал вкъщи, докато те се биели.

35. Събитията се разчули и мнозина рекли, че не им се струва да са настъпили по-рано, отколкото са очаквали.

Гунар отишъл при Берхторовия хълм и разказал на Нял какво е извършил. Нял рекъл:

— Голямо нещо си направил, но си бил подложен на големи предизвикателства.

— Какво ще става сега? — попитал Гунар.

— Искаш да ти кажа онова, което още не е станало ли? — казал Нял. — Ще отидеш на сбор и ще се възползваш от съветите ми, и делото ще ти донесе голяма почит. Това ще бъде началото на твоите кръвопролитни вражди.

— Посъветвай ме нещо мъдро — казал Гунар.

— Така и ще направя — рекъл Нял. — Не извършвай никога повече от едно убийство в един и същи род и никога не нарушавай помиренията, които добри хора уреждат между теб и останалите. А пък след това дело — в никакъв случай.

Гунар казал:

— Мисля, че има по-голяма опасност други да сторят това, а не аз.

— Може и така да е — рекъл Нял, — но знай, че ако все пак това стане, ще ти остава още малко непроживяно време, а иначе ще доживееш до старини.

Гунар попитал:

— А ти знаеш ли от какво ще умреш?

— Знам — рекъл Нял.

— От какво? — попитал Гунар.

— От онова, от което всички най-малко очакват.

36. Изпратили човек при Гицур Белия и Гейр Жреца, защото на тях се полагало да поведат дело за Откел. Те се събрали да обсъдят как да постъпят. Решили да поведат делото по законен ред. После взели да се питат кой ще се заеме с обвинението, но никой не пожелал да го стори.

— Струва ми се — рекъл Гицур, — че има две възможности: или единият от нас да се заеме с обвинението — и тогава ще трябва да хвърляме жребий кой да бъде той, — или човекът да остане без обезщетение[28]. Трябва да бъдем наясно, че ще е трудно да водим това дело: Гунар има много роднини и доброжелатели, затова онзи от нас, върху когото падне жребият, ще се задължи да дойде на сбора и няма да се отказва от делото, докато то не свърши.

После хвърлили жребий и той се паднал върху Гейр Жреца.

Малко по-късно тръгнали на изток през реките и стигнали на мястото, където бил станал боят. Изровили труповете и назовали свидетели за раните. После оповестили делото пред девет съседни жители[29].

Подготовката за това дело се разчула из цялата околия и се заприказвало, че на сбора ще стават размирици.

37. Всички хора пристигнали на сбора и си покрили становете. В съюз с Гицур Белия били тези старейшини: Скафти Тородсон, Асгримур Елида-Гриймсон, Одур от Козята скала, Халдор Орнолвсон.

Ето че един ден хората отишли при Скалата на Закона. Тогава Гейр Жреца се изправил и обвинил Гунар в убийството на Откел. Отправил и друго обвинение срещу Гунар за убийството на Аудолвур, после и за убийството на Скамкел, най-сетне отправил обвинение срещу Колскегур за убийството на Халкел. След това казал да се поднесат пояснителните свидетелства и поканил съседите свидетели да заемат местата си и да дадат показания. Тогава съседите, които били повикани, отишли пред съда и в показание по делото на Аудолвур казали, че тъжителят му е в Норвегия[30], затова не могат да се произнесат по неговото дело. После дали показания по делото на Откел и потвърдили верността на обвиненията срещу Гунар. След това Гейр Жреца поканил Гунар да се защитава.

— Пак ли ще ме извикаш на двубой, както имаш обичай — попитал Гейр, — и няма да спазиш закона?

— Друго ще направя — отвърнал Гунар, — ще те призова пред Скалата на Закона за това, че поиска да се дадат показания, които не засягат делото — а именно за убийството на Аудолвур, — и ще те обявя за глобяем престъпник[31].

Нял казал:

— Така не бива да се постъпва, защото тая работа ще доведе до големи размирици. Както виждам, и двете страни са излезли с големи дела: убийствата са такива, че няма да можеш да се оправдаеш и ще те обявят за престъпник, но и ти си подготвил срещу него такова дело, че и той да бъде осъден.

Тородур Жреца казал:

— Струва ми се, че най-мирният изход е делото да завърши с помирение, но защо ти, Гицур Белия, не казваш нищо?

— Струва ми се — рекъл Гицур, — че за нашето дело ще ни трябва яка подкрепа, а както се вижда, приятелите на Гунар стоят близо до него и за нас ще е най-изгодно добри хора да вземат решение по делото, стига Гунар да иска.

— Аз винаги съм желаел да се помирявам — рекъл Гунар.

Накрая се завършило с това, че по съвета на най-мъдрите хора делото било предоставено на шестима човека и на сбора веднага било взето решение по него. Решили Скамкел да остане без обезщетение, а за убийствата, за които сметнали, че се полага, било заплатено. Роднините на Гунар веднага дали пари, за да се изплатят всички убийства още на сбора. Гунар си тръгнал от сбора и благодарил на хората за помощта, раздал подаръци на мнозина и спечелил голяма почит.

38. Един човек се казвал Старкадур. Бил син на Боркур Синьозъбата брада, сина на Торкел Вързания крак, който се заселил край Триъгълника[32]. Бил женен; жена му се казвала Халбера. Била дъщеря на Хроалдур Червения и Хилдигудур. Синовете на Старкадур и Халбера били Торгейр, Боркур и Торкел, а сестра им — Хилдигудур Лечителката. Те били горделиви по природа, с твърд нрав и несговорчиви.

Един човек се казвал Егил. Бил син на Колур, сина на Отар Кълбото. Братът на Егил бил Онундур от Тролската гора. Егил живеел в Пясъчна клисура. Синовете му били Колур, Отар и Хаукур, майка им Стейнвор била сестрата на Старкадур. Синовете на Егил били едри и бойки мъже, големи злосторници. Те и синовете на Старкадур се погаждали във всичко. Сестра им била Гудрун Нощното слънце — много изтънчена жена.

Егил бил взел при себе си двама норвежци. Единият се казвал Торир, а другият — Торгримур. Те били за първи път в Исландия и били големи смелчаци.

Старкадур имал един хубав кон, риж на цвят; смятало се, че никой кон не може да му излезе на бой[33]. Веднъж се случило така, че братята от Пясъчна клисура били под Триъгълника. Те одумали всички стопани от Крайречния склон и се стигнало дотам, че заобсъждали дали някой би искал да поведе конски бой с тях. Хората били такива, че за да им угодят и да покажат уважение, рекли, че никой не би се осмелил, нито пък има такъв кон. Тогава Хилдигудур казала:

— Знам един човек, който би се осмелил да поведе конски бой срещу вас.

— Кажи му името — рекли те.

— Гунар от Подножието има един кафяв кон и би се осмелил да го пусне в бой срещу вашите, а и срещу всички други.

— На вас, жените, ви се струва — рекли те, — че никой не може да се мери с него, но въпреки че Гейр Жреца и Гицур Белия се изложиха пред него, това не означава, че и нас ще ни постигне същото.

— Вас ще ви постигне още по-лошо — казала тя и избухнала голяма препирня. Старкадур рекъл:

— Гунар е последният, с когото бих искал да се занимавате, защото ще ви е трудно да се борите срещу късмета му.

— Ще ни позволиш ли — попитали те — да го поканим на конски бой?

— Ще ви позволя — отвърнал той, — само да не му скроите някоя подлост.

Те отговорили, че няма. После отишли в Подножието. Гунар си бил вкъщи и излязъл навън. Колскегур и Хьортур излезли с него, поздравили ги и ги попитали къде ще ходят.

— Не по-далече оттук — рекли те. — Разказаха ни, че си имал добър кон, и искаме да те поканим на конски бой.

— За моя кон не могат да се разкажат големи истории — отговорил Гунар, — той е млад и съвсем неопитен.

— Хилдигудур ни каза, че конят ти бил добър — рекли те.

— Защо сте приказвали за това? — попитал Гунар.

— Намериха се хора — отвърнали те, — които да кажат, че никой не би се осмелил да излезе на конски бой срещу нас.

— Аз ще се осмеля да го пусна в бой — рекъл Гунар, — но ми се струва, че това са злонамерени приказки.

— Да смятаме ли, че е уговорено? — попитали те.

— Явно, че ще сте най-доволни от идването си, ако постигнете своето. Искам обаче да ви помоля да управляваме конете така, че да ни става забавно, а не да си пакостим. Ако пък постъпите с мен както с други хора, ще ви отвърна със същото, което направите и вие.

След това те се върнали вкъщи.

Гунар отишъл да се види с Нял и му разказал за конския бой и за разговора, който провели:

— И как смяташ, че ще мине боят?

— Ти ще надвиеш — рекъл Нял, — но това ще доведе до гибелта на много хора.

— Ще доведе ли и до моята гибел? — попитал Гунар.

— Не, тя няма да дойде от това — рекъл Нял, — но те ще помнят старата омраза и ще насочат срещу теб и нова, и ти тогава ще бъдеш принуден да отстъпиш назад.

Гунар се прибрал вкъщи.

39. После Гунар научил за кончината на своя тъст Хоскулдур. Няколко нощи по-късно Торгердур, жената на Траин, родила дете при Каменистата река — било момче. Тогава тя изпратила човек при майка си, за да му избере тя име: Глумур или Хоскулдур. Тя избрала Хоскулдур.

Гунар и Халгердур имали двама синове: единият се казвал Хогни, а другият — Грани. Хогни бил деен и мълчалив, недоверчив и искрен.

Ето че хората отишли да гледат конския бой и се събрала голяма навалица. Там бил Гунар с братята си и синовете на Сихфус, Нял с всичките си синове. Тогава извели конете заедно. Гунар се заприготвял да подкарва коня, а Скарпхедин го извел. Гунар бил в червен кюртил[34] и държал в ръка голям конски прът. После конете се спуснали един срещу друг и се хапали дълго, така, че нямало нужда да ги подбутват и всички се забавлявали много. Тогава Торгейр и Колур решили да блъснат коня си, когато настъпва, за да видят дали Гунар ще падне. Ето че конят се впуснал напред, а Торгейр и Колур тичали край задницата му. Гунар блъснал коня си насреща им и в един миг станало така, че Торгейр и другарят му паднали по гръб, а конят отгоре им. Тогава те скокнали и връхлетели върху Гунар. Гунар се метнал встрани, после сграбчил Колур и го тръшнал в земята така, че той изгубил свяст. Торгейр Старкадарсон ударил коня на Гунар така, че му избил окото. Гунар ударил Торгейр с пръта и той паднал в несвяст. После Гунар отишъл при коня си и казал на Колскегур:

— Съсечи коня, за да не живее сакат.

Колскегур отсякъл главата на коня. В това време Торгейр се изправил на крака, взел си оръжията и понечил да се спусне срещу Гунар, но бил спрян. Насъбрала се голяма тълпа. Скарпхедин казал:

— Омръзна ми това бъхтене; много по-достойно е хората да се бият с оръжия.

Гунар стоял кротък — държал го само един човек, а той не казвал нито една лоша дума. Нял се опитал да сключи примирие или помирение[35]. Торгейр отговорил, че нито предлага, нито приема примирие, а иска да види Гунар мъртъв заради този удар. Колскегур рекъл:

— Гунар никога не се е държал толкова слабо на краката си, че да бъде съборен с голи думи, а и сега пак ще да е така.

След това хората се разотишли от конския сбор по домовете си.

40. Асгримур Елида-Гриймсон имал да води дело на сбора срещу Улвур Угасон. На Асгримур му се случило нещо твърде необичайно: делото му допускало защита[36]. Бил назовал петима съседи, а трябвало да бъдат девет, и сега противниците му използвали това за защита. Гунар казал:

— Аз ще те извикам на двубой, Улвур Угасон, ако хората не бъдат удовлетворени от теб в това дело, защото Нял и моят приятел Хелги очакват да защитя Асгримур в делото, щом тях ги няма.

— Аз с теб нямам работа — казал Улвур.

— Сега обаче ще имаш — отвърнал Гунар.

Делото завършило така, че Улвур трябвало да изплати всичките пари[37]. Тогава Асгримур казал на Гунар:

— Искам да те поканя у дома това лято и винаги ще бъда на твоя страна в съдебните дела, никога срещу теб.

Гунар се прибрал от сбора вкъщи.

Малко по-късно той се видял с Нял. Нял предупредил Гунар да бъде нащрек, казал му, че е чул как онези от Триъгълника са решили да го нападнат, и му заръчал никъде да не ходи без достатъчно хора край себе си и да бъде винаги въоръжен. Гунар казал, че така ще прави, и му съобщил, че Асгримур го е поканил на гости:

— И смятам да тръгна наесен.

— Не казвай на никого, преди да тръгнеш, нито колко време ще стоиш. Предлагам ти също синовете ми да те придружат.

Ето че от лятото останали осем седмици. Тогава Гунар казал на Колскегур:

— Приготви се за път, защото ще ходим на гости в Междуречието.

— Ще се обадим ли на синовете на Нял? — попитал Колскегур.

— Не — отвърнал Гунар, — не бива да си навличат затруднения заради мен.

41. Тръгнали общо трима човека — Гунар и братята му. Гунар носел алебардата и меча си, а Колскегур — късия меч. Хьортур също бил взел пълни доспехи.

Асгримур ги приел добре и те постояли при него известно време. След това казали, че са решили да се връщат у дома. Асгримур им дал хубави подаръци и предложил да ги придружи на изток. Гунар казал, че няма да има нужда от никого, и той останал вкъщи.

Един човек се казвал Сигурдур Свинеглавеца. Той отишъл до Триъгълника; бил обещал да следи къде ходи Гунар. Разказал им за сегашното му пътуване и добавил, че няма да им се удаде по-добър случай:

— Той и хората му са общо трима.

— Колко човека ще ни трябват за засада? — попитал Старкадур.

— Нищо работа са за него обикновените хора — рекъл той, — затова не по-малко от тридесет.

— Къде да устроим засадата?

— При Кнавовите хълмове — казал Сигурдур. — Там не се вижда нищо, преди да се приближиш.

Върви в Пясъчната клисура — рекъл Старкадур — и кажи на Егил да се приготвят там петнадесет човека, а ние ще тръгнем оттук към Кнавовите хълмове още петнадесет.

Торгейр казал на Хилдигудур:

— Тази ръка ще ти покаже Гунар мъртъв довечера.

— А пък аз мисля — рекла тя, — че ще сведеш глава, като се срещнете.

42. Сигурдур пристигнал в Пясъчна клисура и казал:

Изпращат ме Старкадур и синовете му да ти кажа, Егил, да отидете при Кнавовите хълмове и да направите засада на Гунар.

— Колко човека ще тръгнем? — попитал Егил.

— Петнадесет с мен — рекъл той.

Колур казал:

— Решил съм да си опитам силите срещу Колскегур.

— Струва ми се, че си решил много трудна работа — рекъл Сигурдур.

Егил подканил норвежците да тръгнат с тях. Те отвърнали, че Гунар с нищо не им е навредил.

— А и много голяма сила ще да е нужна тука — рекъл Торир, — щом цяла тълпа се готви да тръгва срещу трима човека.

Егил се отдалечил ядосан.

Стопанката казала на норвежеца:

— Лошо направи дъщеря ми Гудрун, че притъпи върха на гордостта си и спа с теб, а ти не смееш да последваш своя стопанин и тъст: значи си страхопъзльо.

— Ще тръгна със стопанина ти, но нито единият от нас няма да се върне.

После отишъл при приятеля си Торгримур и казал:

— Вземи ключовете от ковчежето ми, защото аз няма повече да отключвам с тях. Моля те да вземеш колкото искаш от нашите пари и да напуснеш Исландия; и не се стреми да отмъщаваш за мен, а ако не заминеш, това ще ти донесе гибелта.

Норвежецът се присъединил към дружината им.

43. А сега да продължим с това, че Гунар прекосил Бичата река и когато се отдалечили малко от нея, му се доспало много и казал да спрат, за да се напасат конете. Така и направили. Той заспал дълбоко и викал грозно насън. Колскегур казал:

— Сега Гунар сънува.

Хьортур казал:

— Ще ми се да го събудя.

— Недей — рекъл Колскегур, — нека си сънува.

Гунар лежал доста дълго, а после отметнал щита от себе си[38]: било му станало много топло. Колскегур попитал:

— Какво сънува, братко?

— Сънувах такова нещо, че нямаше да тръгна от Междуречието с толкова малко хора, ако го бях сънувал тогава.

— Разкажи ни съня си — рекъл Колскегур.

— Сънувах, че яздя покрай Кнавовите хълмове. Тогава ми се привидяха много вълци и ме нападнаха вкупом, а аз свих встрани към Крива река. После ми се стори, че ме нападнаха от всички страни, а аз се бранех. Прострелях всички, които бяха най-отпред, докато те ме притиснаха дотолкова, че повече не можех да си служа с лъка. Тогава си извадих меча и с едната ръка сякох, а с другата мушках с алебардата, без да се пазя и без да знам какво ме закриля. Избих много вълци и ти, Колскегур, беше с мен, а Хьортур ми се стори, че го повалиха и му разкъсаха гърдите и единият от тях стискаше сърцето му в устата си. А аз бях толкова разгневен, че разсякох вълка зад плешката и след това ми се стори, че вълците се разбягаха. Сега смятам за най-разумно, братко Хьортур, да се върнеш на запад в Междуречието.

— Не ща — отвърнал Хьортур. — Дори и да знам, че гибелта ми е сигурна, искам да те следвам.

После потеглили и стигнали на изток край Кнавовите хълмове. Колскегур казал:

— Виждаш ли, братко, многото копия, които стърчат край хълма, и въоръжените мъже?

— Не ме изненадва — рекъл Гунар — това, че сънят ми се сбъдва.

— Какво решаваме сега? — попитал Колскегур. — Мисля, че не ти се ще да бягаме от тях.

— Няма да им дам да ми се подиграват после — отвърнал Гунар. — Ще отидем към Крива река, на носа: там мястото е хубаво за бой.

После отишли на носа и се приготвили. Докато яздели нататък, Колур попитал:

— Ще бягаме ли, Гунар?

Колскегур рекъл:

— Приказвай за това едва тогава, когато измине днешният ден.

После Старкадур взел да подканя хората си и те свили към носа, срещу тях. Сигурдур Свинеглавеца бил най-отпред. Гунар го видял и стрелял срещу него с лъка. Той си вдигнал щита, като видял стрелата да излита, а тя минала през щита и се забила в окото му; после излязла през тила и това била първата жертва. Гунар пуснал втора стрела срещу Улвхедин, управителя на Старкадур, и го улучил в корема. Той паднал пред краката на един човек, а той връз него. Колскегур хвърлил камък и улучил човека по главата; така загинал и той. Тогава Старкадур казал:

— Така нищо няма да направим, ако го оставим да стреля с лъка. Дайте да се приближим и да нападаме твърдо.

После взели да се подканят един друг. Гунар се бранел с лъка, докато можел, после го хвърлил, взел алебардата и меча и заудрял с две ръце. Настанала ожесточена битка и Гунар и Колскегур млатели здраво. Тогава Торгейр Старкадарсон казал:

— Обещах на Хилдигудур да й занеса главата ти, Гунар.

— Едва ли за нея това е толкова важно — отвърнал Гунар, — но щом е така, ще ти се наложи да дойдеш по-наблизо.

Торгейр казал на братята си:

— Да му скочим всички заедно; той няма щит и ще ни падне в ръцете.

Боркур и Торкел скокнали и изпреварили Торгейр. Боркур замахнал срещу Гунар. Гунар нанесъл такъв силен удар с алебардата си, че мечът изхвърчал от ръката на Боркур. После видял, че Торкел стои от едната му страна, достатъчно близо да го посече. Гунар стоварил меча си върху шията му и главата му изхвърчала.

Колур Егилсон казал:

— Пуснете ме срещу Колскегур. Много пъти съм казвал, че сигурно ще сме съвсем равни в бой.

— Сега можем да проверим тая работа — рекъл Колскегур.

Колур замахнал с копието си. Колскегур току-що бил убил човек след тежка схватка и не успял да подложи щита си, и острието се врязало в бедрото му и го пробило. Колскегур се дръпнал рязко, пристъпил към него, нанесъл му удар с меча по бедрото и му отсякъл крака. После го попитал:

— Улучих ли те, или не?

— Ето че заплатих за това — рекъл Колур, — дето бях без щит! — И постоял малко на другия крак, като гледал остатъка от крака си. Колскегур казал:

— Няма какво да го гледаш; така си е, както ти изглежда — крака ти го няма.

След това Колур паднал мъртъв на земята. Егил видял това и се завтекъл срещу Гунар. Той го мушнал с алебардата и го пронизал през корема. Гунар го вдигнал на алебардата и го хвърлил в Крива река. Тогава Старкадур казал:

— Жалък нещастник си бил ти, Торир норвежецо, дето седиш и гледаш: ето че убиха Егил, твоя стопанин и тъст.

Тогава норвежецът скокнал и бил страшно ядосан. Хьортур бил убил двама човека. Норвежецът се втурнал срещу него и му разсякъл гърдите. Хьортур веднага паднал мъртъв на земята. Гунар видял това, спуснал се да съсече норвежеца и го разрязал на две през средата. Малко след това Гунар прострелял с алебардата си Боркур и го пронизал през корема. После Колскегур отсякъл главата на Хаукур Егилсон, а Гунар отрязал ръката на Отар през лакътната става. Тогава Старкадур казал:

— Да бягаме; това насреща ни не са хора.

Гунар казал:

— Тази работа ще ви се стори недостойна за разказ, ако не си личи, че сте се били в битка.

После Гунар се спуснал срещу бащата и синовете и им нанесъл рани. След това се разделили. В боя загинали четиринадесет човека, петнадесетият бил Хьортур.

Гунар занесъл Хьортур вкъщи на щита си и го погребали. Оплакали го много хора, защото бил обичан човек.

Старкадур също се прибрал у дома и Хилдигудур излекувала раните — на него и на Торгейр — и казала:

— Много по-хубаво щеше да ви бъде, ако не се бяхте заяждали с Гунар.

— Така си е — рекъл Старкадур.

44. Стейнвор от Пясъчната клисура помолила Торгримур норвежеца да поеме надзор над имота и да не си отива от Исландия, а да помни за смъртта на своя роднина и другар. Той рекъл:

— Другарят ми Торир ми предсказа, че ще загина от ръката на Гунар, ако остана в тази страна, и той явно ще познае, щом предугади смъртта си.

— Ще те оженя за дъщеря си Гудрун и ще ти дам всичкия си имот.

— Не знаех, че си била готова да платиш толкова много — рекъл той. После се спогодили той да се ожени за нея и сватбата била през лятото.

45. Същата есен от чужбина пристигнал Валгардур Сивия и се прибрал в Храм. Торгейр отишъл да говори с Валгардур и Мордур и ги помолил за помощ, а те дълго се опъвали и искали много пари. Накрая взели решение Мордур да поиска Торкатла, дъщерята на Гицур Белия, а Торгейр да придружи Валгардур и Мордур на запад през реките.

Един ден отишли общо дванадесет човека в Мъхестата планина и отворили пред Гицур дума за годеж. Работата се уредила и на сватбата имало много хора; тя минала добре. Торкатла отишла в дома на Мордур, а през лятото Валгардур заминал за чужбина.

Мордур подканял Торгейр да подготви дело срещу Гунар. Торгейр отишъл да говори с Онундур и го помолил да подготви дело по убийството на брат си Егил:

— А аз ще подготвя дело по убийството на братята ми и нанесените рани на мен и баща ми.

Той отговорил, че е напълно готов. После отишли и оповестили убийствата и свикали девет жители от областта на местопроизшествието.

За подготовката на това дело се чуло в Подножието. Тогава Гунар отишъл да говори с Нял, разказал му станалото и го попитал какво би трябвало да направи.

— Сега — казал Нял — ще призовеш твои свидетели и съседи от местопроизшествието и ще избереш Колур за виновник за убийството на брат ти, защото това е правилно, после ще оповестиш убийството срещу името на Колур, въпреки че е мъртъв[39]. После ще свикаш съседите на сбора да свидетелстват, че онези са били в нападение тогава, когато Хьортур е бил убит.

Гунар се върнал вкъщи, след като бил научил всичко, което Нял го посъветвал. На мнозина им се сторило, че подготовката на това дело е странна.

Ето че делата стигнали до сбора. Гунар заминал на сбор, а също и Нял, и синовете на Сихфус. На сбора дошли и Мордур, Рунолвур от Долината, онези от Триъгълника и Онундур от Тролската гора.

Ето че и двете дела били представени пред съда и всеки произнесъл словото си. Мордур попитал как човек като Гунар, който вече е извършил провинение срещу Торгейр, може да повежда дело. Нял попитал:

— Ти беше ли на сбора в Тингскали оная есен?

— Бях, разбира се — рекъл Мордур.

— Чу ли — попитал Нял, — че Гунар му предложи пълно помирение?

— Чух, разбира се — рекъл Мордур.

— Тогава аз снех вината от Гунар — рекъл Нял — и той може да води всякакви законни дела.

— Това е правилно — казал Мордур, — но какво ще рече това, дето Гунар обвини Колур в убийството на Хьортур, след като го е убил норвежецът?

— Това беше правилно — казал Нял, — тъй като той го избра за виновник със свидетели.

— Наистина е правилно — рекъл Мордур, — а защо Гунар ги призова всичките пред съда да ги обвинява?

— Няма нужда да питаш такива неща — рекъл Нял, — след като са били тръгнали да осакатяват и убиват хора.

— Гунар не е пострадал от това — рекъл Мордур.

Нял казал:

— Там са били братята му, Колскегур и Хьортур, и единият е загинал, а другият е бил ранен.

— Законът е на ваша страна — рекъл Мордур, — ако и да е трудно човек да се примири с това.

Тогава излязъл напред Хялти Скегясон от Долината на Бичата река и казал:

— Не съм се бъркал във вашите дела, но сега искам да знам, Гунар, би ли се вслушал в моите думи, за да бъдем приятели?

— Какво желаеш? — попитал Гунар.

— Да бъде предоставено делото на безпристрастни съдници — рекъл Хялти — и да бъде решено то от добри хора.

После той разговарял с противниците на Гунар и успял да доведе работата дотам, че всички се помирили. За братята на Торгейр били изплатени половините от обезщетенията, а другите половини били опростени заради нападението срещу Гунар. Убийството на Хьортур било приравнено с онова на Колур и норвежеца. За останалите убийства били заплатени половините от обезщетенията. Гунар имал толкова много приятели на сбора, че изплатил всички обезщетения веднага и раздал подаръци на много старейшини, които му помогнали. Делото му донесло голяма почит. Гунар се върнал вкъщи от сбора и кротувал, но противниците му завиждали на почитта, която бил спечелил.

46. Сега да разкажем за Торгейр Откелсон. Той бил станал едър и силен човек, честен, простоват и доста доверчив. Имал много доброжелатели сред най-добрите хора и роднините му го обичали.

Веднъж Торгейр Старкадарсон отишъл да се види със своя роднина Мордур.

— Не съм доволен — казал той — от изхода на делото ни с Гунар, а с теб сме се договорили да ми помагаш, докато сме живи и двамата. Искам сега да измислиш нещо, но се напрегни добре. Казвам това така ясно, защото знам, че ти си първи неприятел на Гунар, а и той на теб. Ще ти окажа голяма почит, ако се постараеш добре.

— Винаги си е личало — казал Мордур, — че съм алчен за пари, и сега е така. Чух, че Колскегур смятал да поведе дело, за да си възвърне четвърт от земята край Възвишението на Тъмния провлак, която бе дадена на баща ти като обезщетение за сина му. Това дело му е било прехвърлено от неговата майка[40] и сега Гунар е намислил да плати пари, вместо да се откаже от земята. Ще изчакате да стане така и ще обявите, че е нарушил помирението с вас. Той е взел и една нива от Торгейр Откелсон и е нарушил помирението с него. Ще отидеш да говориш с Торгейр Откелсон и ще го намесиш в твоето дело, за да се вдигнете срещу Гунар. Ще ти кажа, че Нял му е предсказал, че ако извърши повече от едно убийство в един и същи род, това съвсем скоро ще доведе до смъртта му, стига също да наруши сключено помирение. Ще намесиш Торгейр в делото, защото той вече уби баща му, а ако влезете заедно в бой, ти ще се пазиш, а той ще настъпва смело и Гунар ще го убие. Тогава ще е извършил две убийства в един и същи род, а ти ще избягаш от боя. И ако му е отредено това да го повлече към гибелта му, той ще наруши и помирението.

После Торгейр се върнал вкъщи и разказал това на баща си; решили да изпълнят този замисъл.

47. Малко по-късно Торгейр Старкадарсон отишъл в Църковно поселище да се види със своя съименник. Двамата повели разговор и приказвали цял ден. Накрая Торгейр Старкадарсон дал на съименника си копие, обковано със злато, и се върнал у дома. Двамата станали най-мили приятели.

През есента, на сбора в Тингскали, Колскегур поискал част от земята край Възвишението на Тъмния провлак, а Гунар назовал свидетели и предложил на хората от Триъгълника пари или друга земя по законна оценка[41]. Торгейр назовал свидетели, че Гунар нарушава помирението с тях. След това сборът бил закрит.

Двамата съименници се срещали често и между тях царяла голяма обич. Колскегур казал на Гунар:

— Чувам, че съименниците били станали големи приятели и мнозина казват, че вероятно замислят подлост. Бих искал да бъдеш нащрек.

— Злата съдба ще ме достигне — рекъл Гунар, — където и да съм, ако така ми бъде отредено.

Торгейр от Триъгълника отишъл да се види със съименника си и казал:

— Бих искал да наберем дух и да тръгнем срещу Гунар.

— Досега срещите с Гунар са били такива — рекъл Торгейр Откелсон, — че малцина са печелели от тях, а и не ми се ще да ми излезе име на човек, който нарушава примирията.

— Те нарушиха помирението, а не ние — отвърнал Торгейр Старкадарсон. — Гунар ти взе нивата, а на мен и баща ми — Възвишението на Тъмния провлак.

После се споразумели да тръгнат срещу Гунар.

48. Веднъж Мордур научил, че Гунар заминал надолу към островите, и пратил човек до Триъгълника да каже на Торгейр, че сега е най-удобно да нападнат Гунар. Те се стегнали веднага и тръгнали оттам общо дванадесет човека, а когато пристигнали в Църковно поселище, заварили там още дванадесет. Решили да се спуснат към Крива река и там да направят засада на Гунар.

Когато Гунар тръгвал нагоре, на връщане от островите, с него бил и Колскегур. Гунар си носел лъка, стрелите и алебардата. Колскегур си носел късия меч и пълни бойни доспехи.

Ето какво събитие се случило, докато Гунар се изкачвал към Крива река: по алебардата му се появила много кръв. Колскегур попитал какво би могло да означава това. Гунар казал, че когато стават такива събития, в чужбина им казват…[42] и предвещават големи битки.

После продължили да яздят, докато видели хората край реката. Гунар казал:

— Причакват ни.

Колскегур отвърнал:

— Отдавна кроят подлости. А сега какво ще правим?

— Ще прибягаме нагоре — покрай тях — рекъл Гунар, — към брода, и там ще се приготвим за бой.

Онези видели това и веднага свили към тях. Гунар си натегнал лъка, взел стрелите и ги изсипал отпреде си. Взел да стреля, щом се приближили достатъчно, и така ранил мнозина и убил неколцина. Тогава Торгейр Откелсон казал:

— Така нищо няма да направим, да ги нападнем по-твърдо.

Огмундур Кичура нападнал Гунар в гръб. Колскегур видял това и му отсякъл двата крака: блъснал го в Крива река и той се удавил веднага. Тогава настанала тежка битка. Гунар сечал с едната ръка и мушкал с другата. Колскегур млател хората здраво и ранил мнозина. Торгейр Старкадарсон казал на съименника си:

— Много слабо личи, че имаш да отмъщаваш за баща си.

Той отговорил:

— Наистина не нападам добре, но и ти не ме следваш по петите. Обаче няма да търпя предизвикателствата ти! — И скокнал срещу Гунар страшно разгневен, пробил му щита и му пронизал ръката. Гунар извъртял щита така рязко, че копието се счупило. После го нанизал на алебардата, вдигнал го във въздуха, метнал го в Крива река и го стоварил на брода върху един камък; оттогава това място се казва Торгейров брод.

Торгейр Старкадарсон казал:

— Да бягаме — ясно е, че не ни е отредено да победим, щом стана така.

Тогава всички се оттеглили.

— Дай да ги погнем — рекъл Колскегур. — Вземи си лъка и стрелите; ще успееш да стигнеш на един хвърлей от Торгейр Старкадарсон.

Гунар отвърнал:

— Ще ни се свършат кесиите, когато платим за тия, дето лежат мъртви тук.

— Няма да обеднееш — рекъл Колскегур, — а Торгейр няма да миряса, докато не ти причини гибелта.

— Доста такива като него трябва да ми се изпречат на пътя, за да се изплаша от тях — рекъл Гунар.

После се върнали вкъщи и разказали за случката. Халгердур се радвала на вестите и хвалила много това деяние. Ранвейх казала:

— Деянието може и да е добро, но заради него се чувствам по-зле, отколкото щях да се чувствам, ако смятах, че ще донесе добро[43].

49. Новините се разчули надалече и мнозина останали опечалени от смъртта на Торгейр. Гицур Белия и хората му отишли да оповестят убийството и свикали съседи на сбор.

Нял и Гунар се срещнали и поговорили за битката; тогава Нял казал на Гунар:

— Бъди нащрек: ето че извърши две убийства в един и същи род. Знай, че животът ти зависи от това дали ще спазиш помирението, което ще се сключи.

— Не смятам да го нарушавам — рекъл Гунар, — но ще имам нужда от вашата помощ на сбора.

Нял отговорил:

— Ще ти бъда верен до последния си ден.

Дошло време за сбор и двете страни повели големи дружини. На сбора се приказвало много за това как би могло да завърши това дело. Гицур и Гейр Жреца заобсъждали кой от тях да оповести обвинението срещу Гунар. Накрая с делото се заел Гицур и той оповестил обвинението пред Скалата на Закона. Тогава Нял казал:

— Не може да седим сега и да бездействаме. Да вървим там, където са седнали съседите свидетели.

После отишли при тях и повикали петима съседи да кажат дали съименниците са били тръгнали с намерение да се бият срещу Гунар, ако могат, и всички потвърдили, че е било така. Тогава Нял казал, че това позволява законна защита на делото и че той ще се заеме с нея, ако не бъде предложено помирение. Тогава мнозина старейшини се намесили и поискали да се сключи помирение, затова били избрани дванадесет човека да се произнесат по делото. После определили колко пари да се заплатят, и то още на сбора. Гунар и Колскегур трябвало да заминат за чужбина и да стоят там три зими. А ако Гунар не замине, въпреки че има възможност, роднините на загиналия трябвало да получат правото да го убият.

Гунар не дал вид да е недоволен от такова помирение. Ето че хората тръгнали за вкъщи. Нял и Гунар се връщали заедно от сбора. Тогава Нял казал на Гунар:

— Бъди така добър, приятелю, спазвай това помирение и помни какво си говорихме. Ще се върнеш от чужбина като многоуважаван човек и ще доживееш до старост и никой няма да може да застане редом с теб. А ако не заминеш и нарушиш помирението, ще бъдеш убит на тази земя и това ще бъде тежко за онези, които са ти приятели.

Гунар отвърнал, че не смята да нарушава помирението.

50. Траин Сихфусон казал на жена си, че смята да замине за чужбина през лятото; тя отвърнала, че това е добре. Тогава той се уговорил да пътува с Хогни Белия. Гунар и Колскегур се уговорили да пътуват с Арнфинур Вийкверски.

Хогни и Грани, синовете на Гунар, били израснали. Имали различен нрав: Грани бил взел много от майка си, а Хогни бил свестен човек.

Когато бил готов, Гунар се сбогувал с всички. Хората излезли навън с него и той и Колскегур потеглили. Когато наближили Горската река, конят на Гунар се препънал и той политнал от гърба му. Пред погледа му се мярнал планинският склон и домът му в Подножието и той казал:

— Красив е склонът; толкова красив не ми се е струвал никога: изкласили ниви и окосен двор — връщам се вкъщи и няма да ходя никъде.

— Недей да създаваш такава радост на неприятелите си — рекъл Колскегур, — като нарушаваш помирението. Защото никой не би очаквал това от теб, а можеш да си убеден, че всичко ще стане така, както Нял каза.

— Никъде няма да ходя — рекъл Гунар — и бих искал и ти да направиш така.

— Не — отвърнал Колскегур. — Няма да се отметна нито сега, нито друг път, когато са ми повярвали за нещо, и това е единственото, което може да ни раздели. Кажи на роднините ми и на майка ми, че не смятам да видя друг път Исландия, защото ще науча, че си загинал, братко, и тогава нищо повече няма да ме накара да се завърна от чужбина.

Гунар се прибрал в Подножието, а Колскегур стигнал до кораба и отплавал. Халгердур се зарадвала, когато Гунар се върнал, а майка му не казала почти нищо.

51. През лятото на сбора Гицур и хората му обявили Гунар пред Скалата на Закона за престъпник. И преди да бъде закрит сборът, Гицур свикал всички неприятели на Гунар: Старкадур от Триъгълника и сина му Торгейр, Мордур и Валгардур Сивия, Гейр Жреца и Хялти Скегясон, Торбрандур и брат му Асбрандур Торлейксон, Ейливур и сина му Онундур, Онундур от Тролската гора, Торгримур от Пясъчната клисура. Гицур казал:

— Предлагам ви да отидем това лято и да убием Гунар.

Хялти казал:

— Обещах на Гунар тук, на един сбор, когато той се бе вслушал в думите ми, да не тръгвам никога срещу него. И така и ще бъде.

После Хялти си отишъл, а останалите заобсъждали как да нападнат Гунар. Хванали се за ръце и обявили, че онзи, който се отметне, ще бъде престъпник. Мордур бил натоварен да следи кога ще е най-удобно да тръгнат срещу Гунар. В този заговор участвали четиридесет човека. Струвало им се, че сега, когато Колскегур и Траин ги няма, ще уловят лесно Гунар.

Нял отишъл да види Гунар и му съобщил, че е обявен за престъпник и че срещу него се готви нападение.

— Сега бих искал — рекъл Нял — Скарпхедин и Хоскулдур да дойдат при теб; те ще заложат живота си редом с твоя.

— Не искам — казал Гунар — синовете ти да бъдат убити заради мен; друго си заслужил да сторя за теб.

— Няма да има полза от това — рекъл Нял, — защото, когато ти загинеш, трудностите ще се стоварят върху синовете ми.

— Може и така да е — казал Гунар, — но не желая аз да съм причината за това. Искам обаче да те помоля да се погрижиш за сина ми Хогни, а за Грани не искам нищо, защото той върши малко неща, които ми допадат.

Нял обещал и се върнал вкъщи.

Разказват, че Гунар ходел на всякакви срещи и съдебни сборове, а неприятелите му не смеели изобщо да му посегнат. Минало така известно време, през което той се движел като неосъден човек.

52. През есента Мордур Валгардсон съобщил, че Гунар би трябвало да е сам вкъщи, а хората му ще да са всички долу из островите, където довършват сенокоса. Щом научили това, Гицур Белия и Гейр Жреца тръгнали на изток през реките и после все на изток през пясъците към Храм. После се обадили на Старкадур от Триъгълника и така се събрали всички, които щели да тръгват срещу Гунар. Заобмисляли как да го нападнат. Мордур казал, че няма да успеят да го изненадат, освен ако не вземат стопанина от съседното поселище, който се казвал Торкел, и не го отведат насила със себе си, за да хване кучето Самур — той трябвало да се приближи до поселището сам. После тръгнали на изток към Подножието и пратили хора да доведат Торкел; хванали го и му дали два избора: да го убият или да хване кучето, а той решил да си спаси живота и тръгнал с тях.

Надолу към двора на Подножието се спускали утъпкани проходи и дружината спряла там. Торкел се приближил до поселището. Песът лежал на покрива и той го завлякъл със себе си на пътеката. В този миг кучето видяло, че там има хора, скокнало срещу Торкел и го захапало за слабините. Онундур от Тролската гора забил брадвата си в главата на кучето така, че влязла до мозъка. Кучето надало такъв силен вой, че им се сторил съвсем неестествен.

53. Гунар се събудил в спалнята си и казал:

— Жестоко са те подредили, Самур, храненико, и може би ми е отредено и аз скоро да те последвам.

Постройката, където лежал Гунар, била направена от дърво, отгоре покрита с дъски, а край надлъжните греди, на покрива, имало тавански прозорчета, закрити с капаци. Гунар спял в едно таванско помещение в тази постройка заедно с Халгердур и майка си.

Когато онези се приближили, не знаели дали Гунар си е вкъщи и решили един да отиде и да види може ли да разбере нещо, а другите насядали по земята. Торгримур норвежецът се качил на покрива. Гунар видял, че пред прозорчето се мярка червен кюртил, и го сръгал с алебардата си в корема. Краката на Торгримур се подхлъзнали, той си изпуснал щита и се изтърсил от покрива. После отишъл там, където Гицур и другите седели на земята. Гицур се обърнал към него и го попитал:

— Вкъщи ли си е Гунар?

Торгримур отговорил:

— Това вие знаете, а аз узнах друго — че алебардата му си беше вкъщи.

После паднал мъртъв на земята. Тогава те се спуснали срещу къщите. Гунар пускал срещу тях стрели и се отбранявал добре и те не направили нищо. Тогава някои се качили върху къщите и смятали да нападат оттам. Гунар стрелял срещу тях и те не направили нищо; така изминало известно време. Те си починали и тръгнали да нападат втори път. Гунар пак стрелял и те не направили нищо и се оттеглили за втори път. Тогава Гицур Белия казал:

— Дайте да нападаме по-добре; така нищо не излиза.

След това направили трето нападение и то траяло дълго. После се оттеглили.

Гунар казал:

— Отвън на покрива лежи една стрела. Тя е от техните стрели и аз ще им я пратя обратно. Голям срам ще бъде, ако ги рани собственото им оръжие.

Майка му казала:

— Недей да ги подбуждаш, след като те веднъж са се отдръпнали.

Гунар взел стрелата и я пуснал срещу тях; улучил Ейливур Онундарсон и му направил голяма рана. Той стоял сам и другите не разбрали, че е ранен.

— Навън се показа ръка — рекъл Гицур, — на нея имаше златен пръстен, и взе една стрела, която беше на покрива. Ако вътре имаше достатъчно боеприпаси, нямаше да ги търси навън, затова нека сега да нападнем.

Мордур казал:

— Да го изгорим, както е вътре.

— Това никога няма да стане — рекъл Гицур, — дори и да знам, че от тая работа зависи животът ми. Би могъл да даваш по-свестни съвети, щом се говори, че си бил такъв голям хитрец.

На земята лежали въжета, които служели за закрепване на къщите[44]. Мордур казал:

— Да вземем въжетата и да ги омотаем около краищата на гредите, а другите краища да закрепим с камъни, после да усучем в тях колове и да съборим покрива, като ги въртим[45].

Взели въжетата и извършили всички тези приготовления, а Гунар се усетил едва след като смъкнали целия покрив. Гунар стрелял с лъка, така че те изобщо не могли да се доближат до него. Тогава Мордур пак предложил да изгорят Гунар. Гицур казал:

— Не знам защо приказваш работи, дето никой от другите не иска; това никога няма да стане.

В този миг на покрива скочил Торбрандур Торлейксон и срязал тетивата на Гунар. Гунар хванал алебардата с две ръце, пронизал го и го хвърлил на земята. Тогава горе се покачил брат му Асбрандур. Гунар замахнал с алебардата срещу него, а той си подложил щита. Алебардата пробила щита и ръцете му. Гунар завъртял алебардата така рязко, че щитът се разцепил, а костите на ръцете се счупили и онзи паднал от стената. Дотогава Гунар бил ранил осем човека и убил тези двама. Гунар бил ранен на две места, но всички хора казвали, че не можели да го стреснат нито рани, нито смърт. Той казал на Халгердур:

— Отскубни ми два кичура от косата си и ги усучете с майка ми да ми направите тетива.

— Зависи ли нещо от това? — попитала тя.

— Животът ми зависи от това — рекъл той, — защото, докато стрелям с лъка, никога няма да успеят да ме надвият.

— Щом е така — рекла тя, — сега ще ти припомня за онзи удар по лицето и изобщо не ме е грижа дали ще им устоиш по-дълго, или не.

— Всеки с нещо си печели слава — рекъл Гунар. — Повече няма да те моля.

Ранвейх казала:

— Зле постъпваш и срамът ти дълго ще се помни.

Гунар се отбранявал умело и твърдо и ранил още осем човека така тежко, че мнозина били на умиране. Гунар се защитавал, докато паднал от умора. Те му нанесли тежки рани, но той им се изплъзнал от ръцете и се бранил още дълго, но накрая го убили.

Гицур казал:

— Голям герой повалихме, но той ни измъчи; отбраната му ще се помни, докато живеят хора в страната.

После отишъл при Ранвейх и казал:

— Ще ни дадеш ли земя за двама от нашите хора, които загинаха, да ги погребем тук?

— Не само за двама, а за всичките ви бих дала — рекла тя.

— Простено ти е, че говориш така — рекъл той, — защото те сполетя голяма загуба.

И наредил нищо да не се граби и руши. После си тръгнали.

Гейр отишъл в Остриетата[46] и се настанил там. Той имал син, който се казвал Хроалдур и бил извънбрачно дете. Хроалдур се хвалел, че бил нанесъл на Гунар смъртоносна рана. Торгейр Старкадарсон се хвалел с друга рана, която пък той бил нанесъл на Гунар.

Убийството на Гунар било порицано в цялата област и много хора били опечалени от смъртта му.

Скица 1

Скица 2

54. Нял бил покрусен от гибелта на Гунар, същото чувствали и синовете на Сихфус. Те го попитали не смята ли, че би могло да се подготви дело по убийството на Гунар. Той отговорил, че това не може да стане, когато човек е бил обявен за престъпник, и казал, че по-скоро трябва да накърнят славата им, като убият няколко човека за отмъщение.

На Гунар издигнали могила и го положили вътре седнал. Ранвейх не искала алебардата да бъде сложена в могилата и казала, че до нея ще се докосне само онзи, които пожелае да отмъсти за Гунар, затова никой не я докоснал. Тя била така разярена срещу Халгердур, че малко останало да я убие, и казвала, че тя е причинила гибелта на сина й, затова Халгердур и нейният син Грани избягали при Каменистата река. Тогава разделили имота: Хогни взел земята в Подножието и жилището там, а Грани взел земята за даване под наем.

55. В Подножието се случило следното събитие: един овчар и една слугиня събирали добитъка край могилата на Гунар и им се сторило, че той е весел и нарежда стихове в могилата. Върнали се вкъщи и разказали случката на майка му Ранвейх, а тя пратила да я разкажат на Нял. Те отишли при Берхторовия хълм и казали на Нял, а той поискал да го чуе три пъти. После говорил дълго и тихо със Скарпхедин. Скарпхедин се въоръжил и отишъл с тях в Подножието. Хогни и Ранвейх го приели много добре и му се зарадвали много. Ранвейх го поканила да остане там за дълго и той обещал това.

Хогни бил юначен и свестен човек и не бил лековерен, затова не смеели да му разкажат за привидението.

56. Скарпхедин и Хогни стояли край могилата на Гунар, на юг от нея. Светела ясна месечина, а от време на време я затуляли облаци. Могилата им се сторила отворена, а Гунар се бил извърнал в нея и гледал към месечината. Сторило им се, че виждат как в могилата горят четири светлини, без никъде да хвърлят сянка. Те видели, че Гунар бил весел и в много радостно настроение. Той изрекъл една вийса, и то така високо, че щели да го чуят ясно, дори и ако били по-далече:

— — —[47]

После могилата се затворила.

— Щеше ли да повярваш за това привидение, ако ти беше разказал Нял? — попитал Скарпхедин.

— Щях — отвърнал Хогни, — ако ми го разкажеше Нял, защото разправят, че той никога не лъжел.

— Големи неща означават такива привидения — рекъл Скарпхедин, — щом той сам ни се явява и е предпочел да умре, вместо да отстъпи пред неприятелите си, а и ни даде онези съвети.

— Нищо няма да постигна — рекъл Хогни, — освен ако ти не пожелаеш да ми помогнеш.

— Сега ще си припомня — рекъл Скарпхедин — как се държа Гунар след убийството на вашия роднина Сигмундур. Ще ти помогна тъй, както мога; баща ми му е обещал това, щом е за теб или майка му.

После се върнали в Подножието.

57. — Ще тръгнем — рекъл Скарпхедин — още тая нощ, защото, ако научат, че съм тук, ще са по-нащрек.

После, когато всички си били легнали, те се въоръжили. Хогни свалил алебардата и тя издала силен звън. Ранвейх скокнала, страшно ядосана, и казала:

— Кой взема алебардата, след като забраних на всички да я пипат?

— Смятам — казал Хогни — да я занеса на баща ми, за да си я вземе във Валхол[48] и да я носи на бойните сборове.

— Първо ти ще я носиш сега — рекла тя — и ще отмъстиш за баща си, защото алебардата съобщава, че ще загине човек — един или няколко.

След това Хогни излязъл и разказал на Скарпхедин какво е говорил с баба си. После тръгнали към Остриетата. През целия път с тях летели два гарвана.

Пристигнали при Остриетата през нощта. Хората водели добитъка към къщите. Тогава навън изскочили Хроалдур и Тьорви и повели добитъка нагоре по пътеките; те носели със себе си и оръжията си.

Скарпхедин скокнал и казал:

— Няма какво да ме гледаш; така си е, както ти се привижда.

После Скарпхедин съсякъл Тьорви.

Хроалдур държал в ръката си копие. Хогни се завтекъл срещу него и Хроалдур се опитал да ръгне Хогни. Хогни разсякъл на две дръжката на копието с алебардата и го пронизал с нея. После ги оставили да лежат мъртви и свили нагоре към Триъгълника. Скарпхедин скочил на покрива и взел да скубе трева, а онези вътре помислили, че това е добитък[49]. Старкадур и Торгейр се въоръжили и облекли, излезли навън и тръгнали нагоре из двора, но когато Старкадур видял Скарпхедин, се уплашил и понечил да свие обратно. Скарпхедин го съсякъл на двора. Тогава Хогни излязъл срещу Торгейр и го убил с алебардата.

Оттам отишли в Храм. Мордур бил навън и помолил за пощада, като предлагал пълно помирение. Скарпхедин разказал на Мордур за четирите убийства.

— И теб ще те постигне същото — рекъл той — или ще дадеш на Хогни правото да отсъжда сам, ако той иска да го получи.

Хогни казал, че бил решил друго: да не се помирява с убийците на баща си, но накрая приел правото да отсъжда сам.

58. Нял убедил онези, които следвало да потърсят сметка за убийството на Старкадур и Торгейр, да се съгласят на помирение и бил свикан околийски сбор. Всичко било оценено: и нападението срещу Гунар, въпреки че бил престъпник, и Мордур платил всичките пари, които те определили. Тогава всички се помирили.

На сбора обаче имало големи разправии по делото между Гейр Жреца и Хогни, но накрая те се помирили и това тяхно помирение оттогава нататък не било никога нарушено.

Гейр Жреца живял в Склон до последния си ден и с това напуска повестта.

59. А сега да разкажем за Колскегур. Той пристигнал в Норвегия и прекарал зимата в Залив, на изток, а през следващото лято отишъл на изток в Дания при крал Свейн Раздвоената брада, но там не се чувствал щастлив и заминал на изток в Кралството на крепостите[50] и прекарал там една зима. Оттам отишъл в Голямата крепост[51] и станал наемник. Последното, което се чуло за него, било, че се оженил там и станал началник на Доверениците[52] и живял там до последния си ден и с това напуска тази повест.

60. Сега трябва да продължим разказа с това, че Траин Сихфусон стигнал до Норвегия; пристигнал със спътниците си на север в Халогаланд, след което продължили на юг към Трондхеймур[53], а после към Хладир. Щом ярл[54] Хакон научил за това, пратил хора да разберат кои са онези на кораба. Те се върнали и му разказали. Ярлът пратил да повикат Траин Сихфусон и той отишъл при него. Ярлът го попитал от какъв род е, а той казал, че е много близък роднина на Гунар от Подножието. Ярлът рекъл:

— Ще можеш да се осланяш на това, защото съм виждал много исландци, но никой не му е бил равен.

Ярлът го приел и Траин прекарал зимата там на почит и уважение.

61. Сега да продължим разказа с това, че Гриймур и Хелги, синовете на Нял, отпътували от Исландия същото лято, през което заминал и Траин.

Ярлът, който владеел Оркньойските острови[55], се казвал Сигурдур. Бил син на Хлодвир, сина на Торфинур Черепотрошача.

Един от придворните на ярл Сигурдур се казвал Кари. Той ги поканил да отидат с него на Конските острови[56] и казал, че ярлът ще ги приеме добре. Те прекарали зимата при ярла на почит и уважение.

62. Един човек се казвал Колбейн и бил син на Арнльотур; той бил трондец[57]. Той заминал за Исландия същото лято, в което Траин и синовете на Нял тръгнали оттам. Прекарал зимата в Просторната долина, на изток. На следващото лято си стегнал кораба в Гаутския залив, а когато се били приготвили, към тях се приближил човек в лодка и се качил на кораба да говори с Колбейн. Колбейн го попитал как му е името.

— Храпур се казвам — отвърнал той.

— Какво искаш от мен? — попитал Колбейн.

— Искам да те помоля — рекъл Храпур — да ме превозиш през морето.

Колбейн попитал:

— Какво те кара да искаш това?

— Извърших убийство — рекъл Храпур.

— Кого си убил — попитал Колбейн — и кои следва да поведат дело?

— Убих Орлюх Орлюхсон, сина на Хродгейр Белия, а дело следва да поведат хората от Залива на оръжията.

— Струва ми се, че онзи, който те превози, може зле да си изпати — рекъл Колбейн.

— Аз съм приятел с приятелите си — казал Храпур — и заплащам за злото, което ми се стори; освен това не ми липсват пари да си платя за превоза.

След това Колбейн го взел. Малко по-късно излязъл попътен вятър и те отплавали в морето. Пристигнали и спрели край Нос Агди[58]. Тогава Колбейн го попитал къде са парите, които бил предложил за превоза. Храпур отговорил:

— В Исландия са.

— Ти и други може да изиграеш така като мен, но въпреки това сега ще ти опростя всичко, което ми дължиш за превоза.

Храпур му благодарил и слязъл на сушата. Пътувал, докато стигнал при Гудбрандур в Долината. Той бил много голям приятел на ярл Хакон; двамата имали един общ храм[59] и го отваряли само когато дойдел ярлът. Това бил вторият по големина храм в Норвегия, а първият бил в Хладир.

През нощта Храпур Убиеца влязъл в храма. Видял, че там седяла Торгердур, невястата на Холги[60]. Била на ръст колкото възрастен човек и имала голям златен пръстен на ръката, а на главата качулка. Той й смъкнал качулката и й взел пръстена. После видял колесницата на Тор и взел от него още един златен пръстен. Трети пръстен взел от Ирпа и измъкнал тези богове[61] навън, и им взел всичките украшения. После подпалил светилището и го изгорил, след което си отишъл. Тогава взело да се развиделява.

63. Рано сутринта ярл Хакон и Гудбандур отишли при светилището и го намерили изгоряло, а трима от боговете били навън без никакви одежди. Тогава Гудбрандур заговорил:

— Голяма мощ е дадена на нашите богове, щом сами са излезли от огъня.

— Това не е работа на боговете — рекъл ярлът, — човек е изгорил храма и е изнесъл боговете, а те не отмъщават веднага. Този човек, който е направил това, ще бъде отпъден от Валхол и никога няма да влезе там.

Ярлът се отдалечил от другите хора и се забавил известно време. После се върнал при тях и им казал:

— Елате с мен.

Той се отбил от пътя, по който били вече минали, и стигнали до една долчинка. Там пред тях изскочил Храпур; той се бил спотайвал там дотогава. Ярлът викнал на хората си да тичат след него, но Храпур бил толкова бързоног, че не могли да го стигнат. Храпур се насочил към Хладир. Там синовете на Нял и Траин Сихфусон се канели да отплават в морето. Храпур дотичал до мястото, където били синовете на Нял. Той казал:

— Спасете ме, добри хора, защото ярлът иска да ме убие.

Хелги го погледнал и казал:

— Не ми изглеждаш късметлия и добре ще направи онзи, който не те вземе.

— Тогава ви пожелавам — рекъл Храпур — заради мен да ви сполети голямо зло.

— Аз съм човек — рекъл Хелги, — който ще успее да ти отмъсти за това, като мине време.

Тогава Храпур се обърнал към Траин Сихфусон и го помолил за закрила.

— Какво си извършил? — попитал Траин.

— Изгорих светилището на ярла и той ще дойде тук скоро, защото сам участва в търсенето.

— Това никак не е редно — рекъл Траин, — след като ярлът ми е правил толкова добрини.

Тогава той показал на Траин нещата, които бил изнесъл от светилището, и предложил да му ги даде. Той отвърнал, че не може да ги приеме, без да даде в замяна други ценности. Храпур казал:

— Ще застана тук и ще бъда убит пред очите ти и тогава всички хора ще те корят.

Тогава Траин взел Храпур със себе си. Излязъл попътен вятър и Траин и хората му отплавали. Траин прекарал в морето кратко време, пристигнал в Исландия и се прибрал вкъщи. Храпур отишъл с Траин и останал същата година при него, а през пролетта Траин му дал жилище в Местността на Храпур и Храпур заживял там. Повечето време обаче прекарвал при Каменистата река. На хората там им се струвало, че върши само пакости. Някои казвали, че бил добър приятел с Халгердур и че я прелъстил, а други казвали, че не било така.

64. Сега трябва да продължим разказа с това, че когато ярл Хакон разбрал за бягството на Траин, казал на сина си Свейн:

— Да вземем четири бойни кораба, да нападнем синовете на Нял и да ги убием, защото те ще да са знаели за Траин.

— Това не е разумно — рекъл Свейн — да се прехвърля обвинението върху невинни хора, а виновникът да се оставя ненаказан.

— Сега аз решавам — рекъл ярлът.

Тръгнали да търсят синовете на Нял и ги намерили край един остров. Ярлът се приближил и им извикал да се предадат. Хелги отговорил, че ще се бранят, докато могат. Ярлът предложил пощада на всички, които се откажат да го защитават, но Хелги бил толкова обичан, че всички пожелали да умрат с него. Тогава ярлът и хората му ги нападнали, а те се отбранявали добре и синовете на Нял били все там, където боят бил най-страшен. Тогава устремно ги нападнал Аслакур от Дългия остров и три пъти се качвал на кораба им. Гриймур казал:

— Нападаш устремно и затова ще е хубаво трудът ти да не отиде напразно.

Гриймур грабнал едно копие и го забил под брадата на Аслакур, и той веднага умрял. Малко след това Хелги убил Егил, знаменосеца на ярла. Тогава ги нападнал Свейн Хаконарсон; притиснали ги с щитове и ги заловили. Ярлът искал да ги убият веднага, но Свейн казал, че не бива, защото било нощ[62]. Тогава ярлът казал:

— Тогава да бъдат убити утре, а през нощта да стоят здраво вързани.

После били вързани и оковани. Сетне ярлът си легнал и щом заспал, Гриймур казал на Хелги:

— Ще ми се да се измъкна, ако мога.

— Дай тогава да измъдрим нещо — рекъл Хелги.

Гриймур видял, че там лежала една брадва с обърнато нагоре острие. Той се довлякъл дотам и успял да разреже върху брадвата тетивата, с която бил вързан, но силно си разранил ръцете. После развързал Хелги. След това пропълзели през борда и се добрали до сушата, без ярлът и хората му да ги усетят. Счупили си оковите и тръгнали към другия край на острова. Започнало да се развиделява. Те забелязали там един кораб и познали, че е на Кари Солмундарсон. Отишли веднага при него, разказали му за унижението си и му показали раните си. Кари отишъл в Хладир да се види с ярла.

— При теб ли са синовете на Нял? — попитал ярлът.

— При мен са наистина — рекъл Кари.

— Ще ми ги предадеш ли?

— Няма — рекъл Кари.

Тогава Ейрикур, синът на ярла, казал:

— Не бива да се иска толкова нещо. Нямаше да стане така, ако аз бях там. Синовете на Нял нямаше да бъдат закачани, а онези, които са си заслужили, щяха да бъдат наказани. Сега смятам, че ще е по-достойно да се дадат хубави подаръци на синовете на Нял заради унижението и раните, които са им били нанесени.

Ярлът казал:

— Наистина така би трябвало, но не знам дали те ще поискат да приемат помирението.

После ярлът помолил Кари да се опита да склони синовете на Нял да се помирят с него. Хелги отговорил:

— Ще приема помирение от сина му Ейрикур, но с ярла не ща да си имам работа.

Тогава Кари съобщил отговора им на Ейрикур.

— Тъй да бъде — рекъл Ейрикур. — Аз ще му окажа тази чест, щом така му се струва по-добре. Кажи им, че ги каня при мен, а баща ми няма да им стори нищо лошо.

Те приели и отишли при Ейрикур и останали при него.

65. През лятото Кари и синовете на Нял се заприготвяли да ходят в Исландия. Когато били напълно готови, отишли да се видят с ярла, който им дал хубави подаръци, и се разделили като големи приятели.

Кари прекарал зимата при Нял. През пролетта Кари поискал дъщерята на Нял, а Гриймур и Хелги се застъпили за него; накрая я сгодили за Кари и насрочили сватба, която станала половин месец преди средата на лятото. Младоженците останали през зимата при Нял. После Кари купил земя при Дюровите хълмове в Комарената долина и построил там жилище. За него намерили управител, а те стояли все при Нял.

66. Траин Сихфусон имал петнадесет боеспособни мъже в дома си и осем от тях яздели край него, където и да отидел. С него били винаги Гунар Ламбасон, Ламби Сигурдарсон и Грани, синът на Гунар от Подножието. Най-приближеният му човек обаче бил Храпур Убиеца. Един от домашните му се казвал Лодин — и той се движел с Траин. Братът на Лодин се казвал Тьорви — той също пътувал с Траин. Храпур Убиеца и Грани хулели страшно синовете на Нял и помирение не им било предложено най-вече заради тях[63].

Четиримата синове на Нял се приготвили за път, а Кари бил петият човек с тях. Тръгнали към Каменистата река. Входът на къщата бил широк и на него можели да се наредят много хора. Една жена била навън, видяла ги, че идат, и казала веднага на Траин. Той повикал хората си да излязат на входа и да се въоръжат. Траин застанал по средата на входа, а от двете му страни стояли Храпур Убиеца и Грани Гунарсон, до тях Гунар Ламбасон, после Лодин и Тьорви, сетне Ламби Сигурдарсон.

Скарпхедин и хората му се изкачили към тях и когато се приближили, онези, които стояли отпред, не изрекли никакъв поздрав. Скарпхедин казал:

— Добре сме дошли всички!

Халгердур стояла на входа и казала:

— Никой от хората тук не би казал, че сте добре дошли.

Скарпхедин рекъл:

— Твоите думи не важат: ти си отрепка или курва.

— Ще ти бъде платено за тези думи, преди да си тръгнеш към къщи — рекла Халгердур.

Хелги казал:

— Дошъл съм да говоря с теб, Траин, да видя дали ще ми заплатиш с нещо за унижението, което изтърпях в Норвегия заради теб.

Траин казал:

— Не знаех досега, че ти и брат ти обръщате достойнството си в пари.

Тогава Храпур казал:

— Разликата в късмета ни си пролича, когато плесника отнесе онзи, на когото му се полагаше, и вие претърпяхте унижение, а ние се измъкнахме[64].

Скарпхедин казал:

— Да не разменяме приказки с Храпур, а да му направим сивата кожа червена.

Храпур казал:

— Мълчи, Скарпхедин, няма да се поколебая да ти забия брадвата си в главата.

— Ще проверим — рекъл Скарпхедин — кой над чия глава ще трупа камъни.

— Вървете си у дома, говнобрадчета — рекла Халгердур. — Отсега нататък все така ще ви наричаме, а баща ви — голобрадия мъж[65].

Синовете на Нял се върнали вкъщи и разказали това на баща си. После те и Кари дълго разговаряли на тих глас.

67. За тяхната среща се заприказвало много и на всички им се струвало, че нещата няма да се уталожат.

Рунолвур, синът на Улвур Оргоди, който живеел на изток в Долината, бил голям приятел на Траин и го поканил на гости. С Траин заминали Храпур Убиеца и Грани Гунарсон, Гунар Ламбасон, Ламби Сигурдарсон и Тьорви. Тръгнали на изток и преминали през Горската река. Там срещнали бедни жени, които ги помолили да ги прехвърлят на запад през реката, и те изпълнили молбата им. После стигнали в Долината и били приети добре. Там бил и Кетил от Лес. Прекарали там три нощи. Рунолвур и Кетил помолили Траин да се сдобри със синовете на Нял. Той обаче отговорил, че никога няма да им плати пари, приказвал с раздразнение и обявил, че където и да се срещне със синовете на Нял, няма да го заварят неподготвен.

— Може и тъй да е — рекъл Рунолвур, — но аз усещам друго: че откакто загина Гунар от Подножието, те нямат равни на себе си и е много вероятно или едните, или другите да намерят гибелта си.

Траин отговорил, че това не може да го уплаши. После Траин отишъл в Лес и стоял там две нощи. След това слязъл пак в Долината и бил изпратен с достойни подаръци.

68. Скитащите жени, които те прехвърлили през реката, пристигнали при Берхторовия хълм и Берхтора ги попитала:

— Кой ви прехвърли през Горската река?

— Траин Сихфусон — рекли те — и спътниците му. И най-важното беше това, че приказваха много и злословеха срещу тукашния стопанин и синовете му.

— Мнозина не си подбират думите — казала Берхтора.

После те си тръгнали, а Берхтора им дала подаръци и ги попитала кога ще се връща Траин у дома. Те й казали, че е заминал от дома си за четири или пет нощи. После Берхтора казала това на синовете си и зетя си Кари и дълго приказвали скришом.

Същата сутрин, когато Траин тръгнал на запад, Нял се събудил и чул, че брадвата на Скарпхедин се удря в преградата. Тогава Нял станал, излязъл навън и видял, че всичките му синове са въоръжени, а също и зет му Кари. Нял попитал Скарпхедин:

— Накъде така, синко?

— Да търсим овце — отвърнал той.

— Един път вече стана така — рекъл Нял — и тогава уловихте хора.

Скарпхедин се изсмял и казал:

— Чуйте какво приказва човекът; не е лековерен.

Нял се прибрал вкъщи, а те се качили на Червените сипеи и там зачакали. Оттам можели да видят кога ще се появят онези от Долината. Греело слънце и времето било ясно.

Ето че Траин и хората му се спуснали от Долината по песъчливия бряг. Ламби Сигурдарсон казал:

— Из Червените сипеи пробляскват щитове, като ги освети слънцето — това ще да е някаква засада.

— Тогава да свием надолу покрай реката — рекъл Траин — и те ще тръгнат към нас, ако сме им притрябвали за нещо.

После свили надолу покрай реката. Скарпхедин казал:

— Видели са ни, щом се отбиват от пътя си, и сега не ни остава друго, освен да се спуснем надолу да ги пресрещнем.

Спуснали се покрай реката и видели, че над нея имало ледени късове, и решили да минат по тях.

Траин казал:

— Какво ли искат тези хора? Те са петима, а ние сме осем.

Ламби Сигурдарсон казал:

— Струва ми се, че ще се решат да нападнат, въпреки че пред тях стоят повече хора.

Траин си свалил плаща и си махнал шлема.

Скарпхедин се втурнал към реката, а тя била толкова дълбока, че можело да се премине само на малко места. Покрай отсрещния бряг се бил насъбрал много лед, хлъзгав като стъкло, и Траин и хората му стояли по средата на леда. Скарпхедин се затичал през реката, като бягал и се плъзгал по леда; движел се бързо, като че ли летяла птица. Тогава Траин понечил да си сложи шлема. Скарпхедин го преварил и го посякъл с брадвата си; ударил го по главата и му я разсякъл до кътниците, така че те изпопадали по леда. Това станало така внезапно, че никой не успял да му нанесе удар и той побягнал назад като светкавица.

Тогава Кари и другите отишли да го посрещнат.

— Това беше мъжка проява — рекъл Кари.

— Вашият ред още не е минал — рекъл Скарпхедин.

Гриймур и Хелги видели къде стои Храпур и веднага се насочили към него. Храпур тутакси замахнал с брадвата си срещу Гриймур. Хелги видял това и го ударил по ръката така, че му я отсякъл, и брадвата паднала на земята. Храпур казал:

— Ето че извърши нещо много необходимо, защото тази ръка е причинила пакости и смърт на много хора.

— Сега ще сложим край на тая работа — рекъл Гриймур и го промушил с копието си. Храпур паднал мъртъв на земята.

Тьорви се обърнал срещу Кари и метнал по него копие. Кари подскочил във въздуха и копието прелетяло под краката му. Той се втурнал срещу Тьорви и го пробол през гърдите с меча си, и той веднага умрял.

Тогава Скарпхедин сграбчил Гунар Ламбасон и Грани Гунарсон, и казал:

— Хванах тук две кученца, какво да правя сега с тях?

— Имаш възможност да ги убиеш и двамата — рекъл Хелги, — стига да искаш.

— Не ми се ще — рекъл Скарпхедин, — след като съм помогнал на Хогни, да убия брат му.

— Ще дойде време — рекъл Хелги, — когато ще ти се иска да си го убил, защото никога не ще можеш да му имаш вяра — нито на него, нито на някого от другите.

Скарпхедин рекъл:

— Не могат да ме уплашат.

И така пощадили Грани Гунарсон, Гунар Ламбасон и Ламби Сигурдарсон. След това си тръгнали към къщи и Нял ги попитал какво е станало, а те му разказали всичко най-подробно. Нял казал:

— Големи събития са това и е много вероятно да доведат до смъртта на някой от синовете ми, ако не стане и нещо по-страшно.

69. Веднъж Нял отишъл в Лес и той и Кетил разговаряли цял ден. Вечерта Нял се върнал вкъщи и никой не разбрал какво са замислили. Кетил отишъл при Каменистата река и казал на Торгердур:

— Винаги съм обичал много брат си Траин и сега ще го докажа, защото искам Хоскулдур, синът на Траин, да ми стане храненик.

Хоскулдур заминал с Кетил и прекарал известно време при него.

70. Веднъж Нял отишъл в Лес и бил приет добре. Прекарал нощта там. Вечерта Нял извикал малкия Хоскулдур и той веднага отишъл при него.

— Знаеш ли — попитал Нял — как загина баща ти?

— Знам, че Скарпхедин го е убил, но няма защо да си припомняме нещо, за което е сключено помирение и е било платено обезщетение.

— Отговорът е по-добър от въпроса ми — рекъл Нял — и ти ще станеш добър човек.

— Харесва ми уважението, което ми предсказваш — рекъл Хоскулдур, — защото знам, че си ясновидец и не лъжеш.

Нял казал:

— Сега искам да ти предложа да ми станеш храненик, ако си съгласен да приемеш.

Той отвърнал, че е съгласен да приеме тази добрина, както и всяка друга, която той би му направил. Работата свършила с това, че Хоскулдур заминал с Нял и му станал храненик. Той не допускал да му се случи нищо лошо и го обичал много. Синовете на Нял го водели след себе си и вършели всичко в негова изгода.

Ето че Хоскулдур пораснал, бил и едър, и силен, много красив на вид и с хубава коса, любезен, щедър, спокоен, много добър боец, говорел хубаво за всички и бил обичан от хората. Хоскулдур и синовете на Нял никога нямали разногласия.

71. Един човек се казвал Флоси. Бил син на Тордур Жреца на Фраюр. Флоси бил женен за Стейнвор, дъщерята на Халур от Скат. Флоси живеел в Свинската планина и бил виден старейшина. Бил едър на ръст и як, и много юначен.

Дъщерята на Старкадур, брата на Флоси, се казвала Хилдигудур. Тя била добродетелна жена и много красива. Била толкова сръчна, че малко жени били сръчни колкото нея. Била страшно навъсена и с тежък нрав, но когато трябвало, се показвала благородна.

72. Сега да продължим с това, че Нял повел разговор с Хоскулдур:

— Искам да се погрижа за теб, храненико, и да те оженя.

Хоскулдур отвърнал, че това му допада и че предоставя избора на него, и попитал на коя най-вече би се спрял.

Нял отговорил:

— Една жена се казва Хилдигудур и е дъщеря на Старкадур, сина на Тордур Жреца на Фраюр. Това е най-добрата избраница, която знам.

Малко по-късно Нял викнал хора да го придружат в пътуването. Тръгнали синовете на Сихфус, всички синове на Нял и Кари Солмундарсон. Отишли на изток в Свинската планина и били приети добре. На другия ден Нял и Флоси повели разговор и Нял казал така:

— Дошли сме тук да поискаме племенницата ти Хилдигудур.

— За кого? — попитал Флоси.

— За Хоскулдур, моя храненик — рекъл Нял.

— Ще трябва да я извикаме — рекъл Флоси — и да я попитаме дали човекът й харесва.

После я извикали и тя дошла.

— Не бих отказала да се оженя за Хоскулдур — рекла тя, — ако му издействате жреческа власт[66], но иначе изобщо няма да приема.

Тогава Нял казал:

— Бих искал да почакаме с тази работа три зими.

Флоси отговорил, че така ще стане.

Лятото взело да тече и дошло време за сбор. Хората отишли пред Скалата на Закона. Тогава Нял помолил за тишина и казал:

— На мнозина е известно какво стана между синовете ми и хората от Каменистата река: те убиха Траин Сихфусон, но се помирихме и аз взех при мен Хоскулдур; намерих и за кого да го оженя, ако се сдобие с жреческа власт. Никой обаче не иска да си даде жреческата власт. Моля ви за позволение да отделим за Хоскулдур нова жреческа власт — над Бели нос.

Всички се съгласили да направят това за него. После той прехвърлил жреческата власт на Хоскулдур и оттогава го наричали Хоскулдур Жреца на Бели нос. Тогава Хилдигудур била сгодена за Хоскулдур и насрочили сватба; после младоженците отишли при Берхторовия хълм и прекарали първата година там и Хилдигудур и Берхтора се спогаждали добре. А на следващата пролет Нял купил земя в Осовото поселище и я дал на Хоскулдур и той се настанил там. Приятелството им било толкова голямо, че всяка есен се канели едни други на гости и си разменяли скъпи подаръци. Така било дълго време.

73. Валгардур Сивия се върнал от чужбина. По това време той бил езичник. Отишъл в Храм при сина си Мордур и прекарал зимата там. Той казал на Мордур:

— Обиколих поселищата нашир и надлъж и ми се стори, че не мога да ги позная дали са същите. Отидох до Бели нос и видях стени без покриви и голяма разруха. Отидох и в Тингскалатинг и видях, че всичките ни постройки са съборени. Какъв е този ужас?

Мордур рекъл:

— Тук има нова жреческа власт и хората се отказаха от мен и станаха подвластни на Хоскулдур.

Валгардур казал:

— Зле ми се отплащаш за жреческата власт, която ти дадох в ръцете, щом така си я пропилял. Искам да им се отплатиш по такъв начин, че всички да намерят гибелта си. Това ще стане, като ги скараш и синовете на Нял убият Хоскулдур. Има много хора, които следва да потърсят сметка за смъртта му, и заради тая работа синовете на Нял ще бъдат убити.

Споразумели се да изпълнят този замисъл. После Валгардур се разболял и починал и бил погребан в могила.

74. Малко по-късно синовете на Нял и Хоскулдур си гостували: първо те поканили Хоскулдур. Скарпхедин имал кафяв четиригодишен кон — и едър, и хубав. Не бил скопен и не бил още извеждан[67]. Този кон Скарпхедин подарил на Хоскулдур с още две кобили. После Хоскулдур го поканил в Осовото поселище. Той имал три външни постройки, където бил приготвил легла. Гощавката минала добре. Когато хората щели да си заминават, Хоскулдур им избрал хубави подаръци и тръгнал да изпраща синовете на Нял.

Малко по-късно в Осовото поселище пристигнал Мордур и извикал Хоскулдур на разговор. Мордур казал:

— Голяма е разликата между теб и синовете на Нял. Ти си им дал хубави подаръци, а техните подаръци са за теб една голяма подигравка.

— Защо да е така? — попитал Хоскулдур.

— Дали са ти кон, който са нарекли Недорасльо, и са направили това, за да се подиграят с теб, защото им се струваш още неопитен. Мога също да ти кажа, че ти завиждат за жреческата власт.

— Не смятам да ги обвинявам в това — рекъл Хоскулдур.

— Не можеш да отречеш — рекъл Мордур, — че когато ти и Скарпхедин сте тръгнали на изток към Горската река, изпод пояса му паднала брадва, значи той е смятал да те убие.

— Това беше брадвата му за дърва — рекъл Хоскулдур — и аз видях, като си я пъхаше под пояса. А сега веднага мога да ти кажа нещо за мен — рекъл Хоскулдур. — Колкото и да злословиш за синовете на Нял, никога няма да ти повярвам. Но дори и ако трябва да се избира — в случай че казваш истината — да стане едно от двете: да ги убия аз тях или те мен, тогава бих предпочел те да ми причинят смъртта, отколкото аз да им сторя някакво зло. Но ти се изложи като човек, щом разправяш такива неща.

После Мордур си отишъл у дома.

75. Малко по-късно Мордур отишъл при синовете на Нял.

— Чух, Скарпхедин — рекъл Мордур, — че Хоскулдур те бил поканил на гощавка и те настанил в постройка далече от другите къщи и цяла нощ трупали там дърва, понеже смятали да ви изгорят вътре. Обаче станало така, че през нощта дошъл Хогни и те не направили нищо, защото се изплашили от него. После той тръгнал да те изпраща с голяма дружина и поръчал на Грани Гунарсон и Гунар Ламбасон да те убият, но те се стъписали и не посмели да ти посегнат.

Като казал това, отпърво те му възразили, но накрая му повярвали и оттогава охладнели към Хоскулдур и почти не говорели с него, където и да го срещнели, а Хоскулдур проявявал слабо внимание към тях. Така минало известно време.

76. Един ден Мордур отишъл при Берхторовия хълм. Той, синовете на Нял и Кари веднага повели разговор. Мордур, както имал обичай, хулел Хоскулдур, разказал много нови истории и подтиквал настойчиво Скарпхедин и другите да убият Хоскулдур, като казвал, че той ще ги изпревари, ако не тръгнат веднага срещу него.

— Ще те послушаме — рекъл Скарпхедин, — ако и ти дойдеш с нас и направиш нещо.

— Бих се потрудил за това дело — рекъл Мордур.

После се договорили твърдо и се разбрали той да дойде вечерта.

Берхтора попитала Нял:

— Какво си говорят отвън?

— Аз не участвам в замислите им — рекъл Нял, — но те рядко са ме държали настрана, когато е било за нещо добро.

Вечерта не си легнали нито Скарпхедин, нито братята му и Кари. През нощта дошъл Мордур Валгардсон и синовете на Нял заедно с Кари се въоръжили и потеглили. Яздили, докато стигнали до Осовото поселище, и зачакали там край една ограда. Времето било хубаво и слънцето било изгряло.

В това време Хоскулдур Жреца на Бели нос се събудил. Той се облякъл и се наметнал с плаща, подарък от Флоси. Взел един съд със зърно и меч в другата ръка, отишъл на нивата и почнал да сее зърното. Скарпхедин и другите се били наговорили да го убият заедно. Скарпхедин изскокнал иззад оградата и когато Хоскулдур го видял, понечил да свие встрани. Тогава Скарпхедин се спуснал към него и казал:

— Не се мъчи да избягаш, Жрецо на Бели нос! — Замахнал срещу него и го улучил по главата, а Хоскулдур паднал на колене и казал така:

— Бог да ми е на помощ, а на вас дано ви прости.

Тогава всички се спуснали към него и го довършили.

Братята и Кари се върнали вкъщи и когато се прибрали, съобщили новините на Нял.

— Грозни новини! — рекъл Нял. — Тежко е човек да научи такова нещо, защото това наистина ме наскърбява толкова, че бих предпочел да са загинали двама мои синове, а Хоскулдур да беше останал жив.

— Простено ти е — рекъл Скарпхедин, — ти си стар човек и може да се очаква да го изживееш така.

— Не е само от старостта — рекъл Нял, — а и от това, че знам по-добре от вас какво ще последва.

— Какво ще последва? — попитал Скарпхедин.

— Моята смърт — рекъл Нял — и на жена ми, и на всичките ми синове.

— Какво предсказваш за мен? — попитал Кари.

— Трудно ще им бъде да надвият твоя късмет — рекъл Нял — и ти ще се пребориш с всички тях.

Нял изживял станалото така тежко, че заговорел ли за него, винаги се разридавал.

77. Хилдигудур се събудила и усетила, че Хоскулдур го няма в леглото. Тя казала:

— Тежки сънища сънувах и недобри: вървете да търсите Хоскулдур.

Потърсили го из поселището, но не го намерили. Тогава тя се облякла и отишла с още двама човека на нивата; там намерили Хоскулдур убит. След малко там дошъл и един овчар на Мордур Валгардсон и й казал, че синовете на Нял били тръгнали оттам нагоре:

— И Скарпхедин ме повика и обяви, че той е извършил убийството.

— Щеше да е мъжка постъпка — рекла тя, — ако насреща му беше излязъл само един.

Тя взела плаща и избърсала с него всичката кръв, като увила вътре съсиреците; сгънала го и го прибрала в ковчежето си.

Убийството на Хоскулдур се разчуло навсякъде и било порицано.

78. Флоси научил за убийството на Хоскулдур и това предизвикало у него голяма скръб и гняв, но при все това се държал спокойно. Флоси отишъл в Осовото поселище. Хилдигудур била навън и казала:

— Добре дошъл, чичо, сърцето ми се радва на твоето идване.

После си оправила косата, която й била паднала пред очите, и заплакала. Флоси казал:

— Тежко ти е, племеннице, но е хубаво това, че оплакваш добър човек.

— Каква подкрепа ще ми окажеш в делото — попитала тя — и с какво ще ми помогнеш?

Флоси отвърнал:

— Ще доведа делото дотам, докъдето позволяват законите, или ще помогна да се стигне до такива помирения, каквито видни хора сметнат, че напълно подхождат на нашата чест.

Тя рекла:

— Хоскулдур щеше да отмъсти за теб, ако беше на твое място.

Флоси отвърнал:

— Не ти липсва злост и е ясно какво искаш.

Хилдигудур отишла и си отворила ковчежето. Извадила плаща, който Флоси бил подарил на Хоскулдур и в който той бил убит; тя била съхранила в него всичката кръв. После влязла в стаята с плаща и тръгнала мълчаливо към Флоси. Хилдигудур разгърнала наметалото над Флоси и кръвта се поръсила отгоре му. Тогава тя казала:

— Това наметало го подари ти, Флоси, на Хоскулдур и сега искам да ти го върна. Той беше убит в него. Заклевам те във всичката ти човещина и мъжко достойнство да отмъстиш за всяка рана, която имаше по трупа му, или да бъдеш наричан най-жалък подлец.

Флоси хвърлил наметалото от себе си и го тикнал в ръцете й, като казал:

— Ти си страхотна вещица и искаш да се нагърбим с онова, което би било най-лошо за всички нас, но женските съвети са опасни.

Флоси бил така развълнуван, че лицето му ту се наливало цялото в кръв, ту пребледнявало като трева, ту почернявало като Хел[68].

Флоси си тръгнал и отишъл в Горски брод и зачакал там синовете на Сихфус.

79. Синовете на Сихфус научили, че Флоси е в Горски брод, и тръгнали натам да се срещнат с него. Там били Кетил от Лес и брат му Ламби, Торкел и Мордур Сихфусон, брат им Сигмундур, Ламби Сигурдарсон и Гунар Ламбасон, Грани Гунарсон. Флоси станал да ги посрещне и ги поздравил радостно, после казал на Кетил от Лес:

— Искам да чуя от теб доколко ще сте упорити в това дело ти и другите синове на Сихфус.

Кетил казал:

— Бих искал да стигнем до помирение, но положих клетва да не се отказвам от делото, докато не свърши по някакъв начин, а също и да си заложа живота заради него.

Флоси рекъл:

— Ти си доблестен човек и хора като теб си ги бива.

Грани казал:

— Беше ми на ума тогава, когато убиха Траин при Горската река, а после и сина му Хоскулдур, че никога няма да се помиря с тях напълно, защото бих искал да бъда и аз там, когато всички те бъдат избити.

Флоси казал:

— Ти вече си бил толкова близо, че си можел да отмъстиш за това, ако имаше нужния дух и мъжество. Струва ми се, че сега ти, а и мнозина други с теб, настояваш за нещо, за което би платил скъпо само за да не си участвал в него. Виждам ясно, че дори и да убием Нял или синовете му, ще се поведе такова голямо дело, че ще трябва да пълзим на колене пред много хора и да молим за помощ, докато се измъкнем от тази трудност. Ще трябва да знаете и това, че ще обеднеят мнозина, които преди са имали големи имоти, а някои ще се простят и с имота, и с живота си.

След това всички тръгнали на сбор, пристигнали и си разпънали платнищата.

80. Един човек се казвал Снори и бил наричан Жреца. Живеел в Планината на Хелги. Бащата на Снори се казвал Торгримур. Майката на Снори била Тордис, дъщерята на Киселия, сестрата на Гийсли. Снори бил голям приятел на Асгримур Елида-Гриймсон. Снори бил най-мъдрият човек в Исландия от онези, които не били ясновидци.

81. Ето че синовете на Сихфус повели делото. Назовали свидетели и поканили синовете на Нял да изслушат клетвополагането и после се заклели. След това изрекли обвинението, поднесли пояснителни свидетелства и поканили съседите свидетели да си заемат местата, а защитата да обори показанията.

Нял станал и казал:

— Моля Халур от Скат, Флоси и всичките синове на Сихфус, а и всички наши хора да изслушате словото ми.

Те се съгласили. Тогава той казал:

— Искам да ви поясня, че обичах Хоскулдур повече от синовете си. А когато научих, че бил убит, стори ми се, че изгасна най-красивата светлина в очите ми, и ми се искаше да съм изгубил всичките си синове, а той да беше останал жив. Сега ви моля, Халур от Скат и Рунолвур от Долината, Гицур Белия и Хавур Мъдреца да ми позволите да сключа помирение от името на моите синове и искам то да бъде уредено от хората, които са най-вещи.

Гицур и Хавур произнесли всеки на свой ред дълги слова и помолили Флоси да приеме помирението, като му обещали в замяна приятелството си. Флоси отговарял на всички учтиво, но не обещавал нищо. Халур от Скат казал на Флоси:

— Ще си удържиш ли сега на думата, ще ми удовлетвориш ли молбата, както обеща тогава, когато изведох в чужбина твоя роднина Торгримур, сина на Кетил Огромния, след като беше убил Хали Червения?

Флоси казал:

— Ще я удовлетворя, тъсте, защото знам, че ти молиш само за такова нещо, от което честта ми ще стане по-голяма, отколкото досега.

Халур казал:

— Тогава искам да се помириш незабавно, като оставиш добри хора да уредят работата, и така да си спечелиш приятелството на най-видните хора.

Флоси рекъл:

— Искам да ви известя, че ще послушам думите на моя тъст Халур от Скат и на другите най-видни хора. Нека той и най-видните хора от двете страни, назовани според закона, вземат решение. Струва ми се, че Нял заслужава да сторя това за него.

Нял му благодарил: и на него, и на всички други, а останалите, които били там, също благодарили и казали, че Флоси се проявява като доблестен мъж.

Флоси казал:

— Сега искам да посоча моите съдници: първо посочвам тъста си Халур, после Оцур от Широката река, Суртур Асбярнарсон от Църковно поселище, Модолвур Кетилсон, Хавур и Рунолвур от Долината и никой не би отрекъл, че те са най-подходящи измежду моите хора.

Нял станал и казал:

— За съдници посочвам първо Асгримур Елида-Гриймсон и Хялти Скегясон, Гицур Белия, Ейнар от Приток, Снори Жреца, Гудмундур Могъщия.

Тогава извикали съдиите да седнат на местата си.

Снори Жреца казал:

— Ето че сме дванадесет съдии, на които е доверено това дело. Искам да ви помоля да не си правим никакви спънки в него, за да не стане така, че заради тях те да не могат да се помирят.

Думите му получили одобрение. После заобсъждали делото, но не могли да се споразумеят колко голямо да бъде обезщетението и накрая хвърлили жребий и се паднало на Снори да реши. Снори рекъл:

— Няма да умувам дълго. Още сега ще ви кажа какво е решението ми: искам за Хоскулдур да се плати тройно обезщетение: това са шестстотин дяла сребро. Освен това всичките пари ще се изплатят тук, на сбора.

Всички се съгласили. Тогава Нял посочил свидетели по решението, за да не може никой да го отмени. Нял им благодарил за решението. Скарпхедин стоял наблизо и се подхилвал.

82. Синовете на Нял дали колкото пари имали, а после дал и Кари и събрали сто дяла сребро. Нял извадил парите, които имал, и се събрала още една стотина. После занесли тези пари в съда и хората добавили толкова много, че не липсвал нито един пенинг[69]. Нял взел едно дълго копринено наметало и чифт ботуши и ги сложил отгоре върху купчината.

После Халур казал на Нял да доведе синовете си:

— А аз ще доведа Флоси и ще си дадат едни на други уверения за мир.

Нял се върнал в стана си и казал на синовете си:

— Ето че делото ни стигна до добър край. Помирени сме и парите са събрани на едно място. Сега трябва да отидем и да си поднесем едни на други уверения за мир. Искам обаче да ви помоля да не развалите нещо.

Скарпхедин се потъркал по челото и се подхилил.

Флоси отишъл в съда да огледа парите и казал:

— Тези пари са и много, и хубави, а и бяха платени бързо, както можеше да се очаква.

После повдигнал наметалото и попитал кой може да го е дал, но никой не му отговорил. Той размахал наметалото и пак попитал кой може да го е дал и се изсмял, но никой не отговорил.

Флоси казал:

— Никой ли от вас не знае на кого е била тази дреха, или не смеете да ми отговорите?

Скарпхедин попитал:

— Ти как смяташ, кой го е дал?

Флоси казал:

— Ако искаш да знаеш, ще ти кажа: смятам, че го е дал баща ти — голобрадият мъж, — защото мнозина не могат да разберат, като го видят, мъж ли е или жена[70].

Скарпхедин казал:

— Лошо нещо е това да се обижда толкова стар човек като него. Можете да се убедите, че е мъж, по това, че жена му е родила синове. Малко наши роднини лежат необезщетени край двора ни, за които да не сме отмъстили.

После Скарпхедин прибрал наметалото и хвърлил на Флоси едни сини гащи[71] и казал, че те ще му трябват повече.

Флоси попитал:

— Защо ще ми трябват повече?

Скарпхедин казал:

— Ами затова, защото разправят, че си бил невяста на аса[72] от Свинската планина и че всяка девета нощ те използвал като жена.

Тогава Флоси блъснал парите и казал, че няма да вземе от тях нито пенинг, и добавил, че Хоскулдур или ще остане без обезщетение, или ще отмъстят за него. Флоси не пожелал нито да даде, нито да приеме уверения за мир и казал на синовете на Сихфус:

— Да си вървим у дома. Еднаква ще бъде нашата съдба.

Нял и синовете му се прибрали в стана си. Нял казал:

— Ето че стана, както отдавна подозирах — това дело беше тежък удар за нас.

— Не е така — рекъл Скарпхедин. — Те не могат никога да тръгнат срещу нас по законите на страната.

— Ще се случи обаче такова нещо — рекъл Нял, — което ще е най-лошо за всички.

Хората, които били дали парите, заговорили, че трябва да си ги вземат обратно. Гудмундур казал:

— Такъв срам — да си взема обратно онова, което съм дал — не си навличам нито сега, нито друг път.

— Това са доблестни думи — рекли те и така никой не пожелал да си вземе парите. Снори Жреца казал:

— Смятам за най-разумно Гицур Белия и Хялти Скегясон да съхранят тези пари до следващия общ сбор. Нещо ми подсказва, че преди да измине дълго време, тия пари ще притрябват.

Хялти взел на съхранение половината от парите, а Гицур — една част. После хората си отишли по становете.

83. Флоси попитал синовете на Сихфус:

— Какво да направя за вас в това дело, за да останете най-удовлетворени?

Гунар Ламбасон казал:

— От нищо няма да сме доволни, докато братята — синовете на Нял — не бъдат избити всичките.

Флоси казал:

— Искам да обещая на синовете на Сихфус, че няма да се откажа от това дело, докато едните не рухнат пред другите. Искам също да знам има ли тук някой, който да не желае да ни помогне в това дело.

Всички казали, че желаят да им помогнат. Флоси казал:

— Елате сега всички при мен и се закълнете, че никой няма да се отцепва.

Тогава всички отишли при Флоси и му се заклели. Флоси казал:

— Ще трябва също всички да си хванем ръцете, за да потвърдим, че който напусне делото ни, ще изгуби и имота, и живота си.

С Флоси били тези старейшини: Колур, синът на Торстейн Дебелия корем, племенник на Халур от Скат, Хроалдур Оцурарсон от Широката река, Оцур Онундарсон Издутия гръб, Торстейн Гейрлейвсон Красивия, Глумур Хилдисон, Модолвур Кетилсон, Торир, синът на Тордур Злобливеца, роднините на Флоси — Колбейн и Егил, Кетил Сихфусон и брат му Мордур, Торкел и Ламби, Ингялдур от Изворите, Хроар Хамундарсон.

Флоси казал на синовете на Сихфус:

— Изберете си за вожд оня, който ви се струва най-подходящ, защото някой трябва да ръководи.

Кетил от Лес казал:

— Ако изборът се пада да бъде направен от нас, братята, ще изберем, без много да мислим, това: нека тази тежест да падне върху теб. Ти си човек от славен род и си голям старейшина, строг и умен.

Флоси казал:

— Много е вероятно да удовлетворя вашата молба. Сега ще реша и как да постъпим. Ще тръгнем към Берхторовия хълм с цялата дружина и ще нападнем синовете на Нял с огън и желязо и няма да се оттеглим, докато всички не паднат мъртви. Ще пазите този замисъл в тайна, защото от това зависи животът ни.

След това се върнали по становете си.

84. Нял и синовете му се върнали вкъщи от сбора и всички били през лятото у дома. Нял попитал Кари дали няма да отиде на изток при Дюровите хълмове в жилището си.

Кари отвърнал:

— Няма да ходя на изток, защото ще имам една съдба с твоите синове.

Нял му благодарил и казал, че от него така и можело да се очаква.

85. При Берхторовия хълм имало една баба, която се казвала Саеун. Тя била много учена и ясновидка, но била съвсем престаряла и синовете на Нял я наричали „изкуфялата“, когато приказвала много, обаче думите й все се сбъдвали. Един ден тя взела в ръцете си една тояга и тръгнала нагоре зад къщите към една купчина плява; заудряла купчината и я кълняла да не види добро, задето е такава мръсница. Скарпхедин се разсмял и я попитал защо се е разлютила толкова срещу купчината. Бабата казала:

— Тая купчина ще я вземат и с нея ще запалят огън тогава, когато Нял и моята посестрима Берхтора бъдат изгорени в къщата си. Затова я хвърлете във вода — рекла тя — или я изгорете веднага.

— Няма да направим така — рекъл Скарпхедин, — защото ще се намери друго за подпалка, ако е отредено така да стане, дори и нея да я няма.

Бабата мърморела цяло лято, че трябва да приберат купчината, но все напразно.

86. Когато останали два месеца до зимата, Флоси се приготвил да тръгне на запад и свикал всичките си хора, които му били обещали да го придружат. Всеки от тях имал по два коня и добро оръжие. Пристигнали в Свинската планина и прекарали нощта там. Флоси казал на слугите си кой какво ще работи, докато го няма, и после отишъл при конете си. Флоси и хората му тръгнали на запад към Пясъка. Той им казал да не яздят бързо, а да почакат, защото на някого можело да му се наложи да се забави. После продължили към Горската река и пристигнали в Триъгълниковите хълмове следобед на втория ден от седмицата и чакали до здрач; тогава се събрали всички.

Сега да продължим разказа с това, че Гриймур и Хелги тръгнали от Берхторовия хълм към Възвишенията — там имали осиновени деца — и казали на баща си, че няма да се връщат вечерта. Прекарали целия ден при Възвишенията. Там пристигнали бедни жени и казали, че идват отдалече:

— Спуснахме се към Крайречния склон и видяхме синовете на Сихфус да яздят в пълни бойни доспехи. Отиваха нагоре към Триъгълниковите хълмове с петнадесет човека в дружината си. Видяхме и Грани Гунарсон, и Гунар Ламбасон; бяха общо петима и всичките отиваха към същото място.

Хелги Нялсон казал:

— Значи Флоси ще да е дошъл от изток и всички те отиват при него, а аз и Гриймур трябва да сме там, където е Скарпхедин.

Гриймур казал, че така трябва, и тръгнали към къщи.

87. Същата вечер Берхтора казала на домашните си:

— Сега нека всеки си избере за вечеря онова, което най-много му се яде, защото тази вечер ще поднеса храна на домашните си за последен път.

— Това не може да бъде — рекли хората наоколо.

— Обаче така ще стане — казала тя — и ако искам, мога да добавя още много неща, но ще си проличи от това, че Гриймур и Хелги ще се върнат вкъщи, преди хората да са се навечеряли. Ако това се сбъдне, и другите неща ще станат тъй, както казах.

После поднесла ядене на масата.

Нял казал:

— Чудни неща ми се привиждат. Сякаш се огледах из цялата стая и ми се стори, че напречните стени ги няма и двете, а всичко е окървавено — и масата, и яденето.

Всички освен Скарпхедин били поразени. Той казал на хората да не хленчат и да не надават разни други жалостиви звуци, та после да има за какво да ги одумват:

— От нас повече, отколкото от други, се иска да се държим добре, и това е естествено.

Гриймур и Хелги се прибрали вкъщи, преди масата да бъде раздигната, и хората били страшно поразени от това. Нял ги попитал защо са се върнали, а те разказали каквото били научили. Нял наредил никой да не си ляга и всички да бъдат нащрек.

88. Флоси казал на хората си:

— Сега ще потеглим към Берхторовия хълм и ще пристигнем там надвечер.

Между хълмовете имало долина и те отишли там, вързали си конете и чакали до късно вечерта. Флоси казал:

— Сега ще вървим към поселището; ще вървим бавно и един до друг и ще видим какво ще измислят ония.

Нял и синовете му, както и Кари с всички слуги, стояли навън, наредени пред плевнята. Били общо към тридесет човека.

Флоси се спрял и казал:

— Сега да видим какво замислят, защото ми се струва, че ако стоят навън, няма да можем никога да ги надвием.

— Тогава походът ни ще бъде провален — рекъл Грани Гунарсон, — ако не посмеем да ги нападнем.

— Няма да стане така — казал Флоси. — Ще тръгнем срещу тях, въпреки че стоят отвън. Но ще платим такъв данък, че мнозина от нас няма да могат да разкажат кои са победили.

Нял попитал хората си:

— Какво ще кажете, колко им е голяма дружината?

— Дружината им е и голяма, и крепка — рекъл Скарпхедин, — но при все това сега спират, защото им се струва трудно да се преборят с нас.

— Не ще да е така — рекъл Нял. — Искам хората да влязат вътре, защото на онези им беше трудно, когато нападаха Гунар в Подножието, а той беше сам. Тук къщите са толкова яки, колкото и там, и те няма да могат да ни надвият.

— Не трябва да се разсъждава така — рекъл Скарпхедин. — Гунар го нападаха старейшини, които бяха толкова почтени, че са предпочитали да се оттеглят, но не и да го изгорят вътре, а тези веднага ще ни нападнат с огън, щом не могат по друг начин, защото ще прибегнат до всичко, за да ни сломят. Те явно смятат — а то си е и доста вероятно, — че ако се измъкнем, това ще означава гибел за тях. И после, не ми се ще да се оставя да ме задушат като лисица в бърлога.

Нял казал:

— Ето че пак ме отрупвате със съвети, синове мои, и изобщо не ме зачитате, а когато бяхте по-млади, не правехте така и тогава се държахте по-добре.

Хелги казал:

— Да направим както иска баща ни; така ще е най-добре за нас.

— Не съм убеден — рекъл Скарпхедин, — защото той е вече обречен[73]. Но ще направя така, за да му угодя; ще изгоря вътре с него, защото не се боя от смъртта си.

Той казал на Кари:

— Нека бъдем един до друг, зетко, и да не се разделяме.

— И аз така съм решил — рекъл Кари, — но ако е отредено друго, то ще се сбъдне, без да можем да го променим.

— Отмъсти за нас, а ние ще отмъстим за теб — рекъл Скарпхедин, — ако оцелеем.

Кари отговорил, че така ще стане. Тогава всички влезли вътре и се наредили в преддверието.

Флоси казал:

— Сега всички са обречени, щом влязоха вътре. Ще се спуснем незабавно и ще се наредим плътно пред входа и ще внимаваме никой да не се измъкне — нито Кари, нито синовете на Нял. Иначе сме загинали. Флоси и хората му отишли и се наредили около постройката, да не би да има някакви тайни изходи.

Хроалдур Оцурарсон се завтекъл към мястото, където бил Скарпхедин, и се опитал да го мушне. Скарпхедин му отсякъл копието от дръжката и замахнал срещу него: улучил го в лицето и той паднал назад по гръб и веднага умрял. Кари казал:

— Пак си безпогрешен, Скарпхедин — ти си най-знаменитият от нас.

— Де да знам — рекъл Скарпхедин и се засмял под мустак.

Кари, Гриймур и Хелги ръгали навън с много копия и ранили мнозина, а хората на Флоси не постигнали нищо. Флоси казал:

— Нанесоха ни големи щети: много от хората ни са ранени и е убит онзи, който най-малко бихме искали. Ясно е вече, че с оръжие никога няма да можем да ги надвием. Сега много хора не се показват толкова сърцати, колкото се изкарваха, и затова ще ни се наложи да прибегнем до нещо друго. Имаме два избора, но никой от тях не е добър. Първият е да се оттеглим, и това ще бъде нашата гибел. Вторият е да ги запалим и да ги изгорим, а това е голямо провинение пред бога, тъй като самите ние сме християни. Но ще накладем огън веднага.

Наклали огън и струпали голяма клада пред входа. Тогава Скарпхедин казал:

— Огън палите, момчета, ще готвите ли?

Грани Гунарсон отвърнал:

— Точно така; и ще ти стане достатъчно жежко, за да се опечеш.

Скарпхедин казал:

— Отплащаш ми се тъй, както си способен, за това, че отмъстих за баща ти, и цениш повече онова, което е по-чуждо за теб[74].

Тогава жените излели суроватка в огъня и го загасили[75].

Колур Торстейнсон казал на Флоси:

— Дойде ми нещо наум. Видях таванско помещение върху напречните греди[76]: да накладем там огън и да го разпалим с оная купа, дето стои по-долу от къщите.

После взели купата и наклали там огън. Онези вътре се усетили едва когато цялата горна част на постройката пламнала. Тогава жените вътре взели да не издържат. Нял им казал:

— Дръжте се както трябва и не се вайкайте, защото това ще бъде само една буря, каквато после дълго няма да има. Вярвайте също в това, че бог е милостив и не ще ни остави да изгорим и в този свят, и в идния.

Такива речи държал той пред тях и други, още по-насърчителни.

Ето че всички постройки взели да пламтят. Тогава Нял отишъл до входа и попитал:

— Достатъчно ли е близо Флоси, за да ме чуе какво говоря?

Флоси отговорил, че чува. Нял попитал:

— Искаш ли да приемеш някакво помирение със синовете ми, или да пуснеш някои хора да излязат?

Флоси отвърнал:

— Не приемам никакво помирение със синовете ти и сега ще приключим с тях и няма да се откажем, докато всички те не умрат, но ще позволя да излязат жените, децата и слугите.

Нял се прибрал и казал на хората:

— Сега да излязат всички, на които беше разрешено. Излез ти, Торхала Асгримсдотир, и с теб всички, на които беше позволено.

Торхала казала:

— Раздялата ми с Хелги няма да е такава, каквато си я мислех по едно време, но аз ще накарам баща ми и братята ми да отмъстят за жертвите, които загинат тук.

Нял казал:

— Ти ще се проявиш доблестно, защото си добра жена.

После тя излязла, а с нея и много други хора.

Астридур от Брега на Дълбоката река казала на Хелги Нялсон:

— Излез навън с мен; ще те наметна с женски плащ и ще ти покрия главата с кърпа.

Отпърво той отказвал, но после отстъпил пред молбите им. Астридур му увила кърпа около главата, а Торхилдур сложила отгоре му плаща и той излязъл с тях. Ето че навън излезли Торгердур Нялсдотир и сестра й Хелга и още много народ.

Когато излязъл Хелги, Флоси казал:

— Оная жена, дето мина ей там, е висока и широка в раменете. Хванете я и я задръжте.

Когато Хелги чул това, хвърлил плаща — той носел меч под мишницата си, — замахнал срещу един човек и му отсякъл крака. Тогава дошъл Флоси и срязал шията на Хелги така, че главата му веднага хвръкнала. Тогава Флоси отишъл до входа и извикал Нял и Берхтора да говорят с него. Нял дошъл. Флоси казал:

— Искам да ти предложа да излезеш, защото гориш вътре незаслужено.

Нял казал:

— Не ща да излизам, защото съм стар човек и слабо способен да отмъстя за синовете си, а не искам да живея със срам.

Флоси казал на Берхтора:

— Излез ти, стопанке, защото не искам в никакъв случай да те изгарям.

Берхтора казала:

— Млада ме омъжиха за Нял; обещала съм му, че една ще бъде нашата съдба.

После двамата се прибрали. Берхтора попитала:

— Сега какво ще правим?

— Ще отидем в постелята — рекъл Нял — и ще си легнем.

Тогава тя казала на малкия Тордур Карасон:

— Теб трябва да те изнесат, защото не бива да изгориш.

— Друго ми обеща ти, бабо — рекло момчето, — да не се разделяме никога, и така ще стане. Струва ми се, че е много по-добре да умра с вас, отколкото да оцелея.

После тя занесла момчето в постелята.

Нял казал на управителя си:

— Сега ще видиш къде ще легнем и как ще се нагласим, защото смятам изобщо да не мърдам оттук, ако и да ме мъчи димът или огънят. Сега ще разбереш къде точно трябва да се търсят костите ни.

Той отвърнал, че така ще стане.

Те били заклали един вол и кожата му лежала там. Нял казал на управителя да я разстеле върху тях и той обещал това. После те двамата легнали в леглото, сложили момчето помежду си, прекръстили и себе си, и него и предоставили душите си в божиите ръце — това било последното, което ги чули да казват. Тогава управителят взел кожата и я разстлал върху тях, а после излязъл навън. Кетил от Лес го посрещнал и издърпал навън; заразпитвал го подробно за Нял, своя тъст, а той разказал самата истина. Кетил казал:

— Голяма мъка ни е била отредена, щом трябвало всички заедно да делим такъв лош късмет.

89. Скарпхедин видял как баща му си ляга и приготовленията, които извършил, и казал:

— Рано отива да спи баща ни и това е естествено — той е стар човек.

После Скарпхедин, Кари и Гриймур започнали да грабят главните още щом паднели отгоре, и да ги хвърлят по онези навън и така минало известно време. Сетне те взели да мятат вътре копия по тях, а те ги ловели във въздуха и ги пращали обратно навън. Флоси казал на хората си да спрат да хвърлят:

— Защото всякаква схватка с оръжие срещу тях ще ни бъде трудна. Можете да почакате, докато огънят ги сломи.

Така и направили. Тогава паднали големите дървета от покрива. Скарпхедин казал:

— Баща ни вече ще да е мъртъв, а не чухме нито да издаде стон, нито да се закашля.

После отишли на края на постройката. Там била паднала напречната греда[77], която в средата била съвсем изгоряла. Кари казал на Скарпхедин:

— Тичай оттук навън, а аз ще ти помагам и ще изскоча веднага след теб и така ще се измъкнем и двамата, защото всичкият дим се стеле насам.

Скарпхедин казал:

— Ти ще изскочиш първи, а аз ще те следвам по петите.

— Това не е разумно — рекъл Кари, — защото аз мога да се измъкна навън и от другаде, ако оттук не стане.

— Не ща така — рекъл Скарпхедин. — Изскочи ти първи и после аз идвам веднага.

Кари казал:

— На всеки човек е заповядано да си спасява живота, докато има възможност[78], и аз ще направя така. Но нашата раздяла ще бъде такава, че повече никога няма да се видим, защото, ако изскоча от огъня, няма да имам смелост да скокна обратно в него при теб и всеки от нас ще поеме по своя път.

— Утешава ме това — рекъл Скарпхедин, — че ако се измъкнеш, зетко, ще отмъстиш за нас.

Тогава Кари взел една горяща цепеница в ръка и изскочил навън по напречната греда. После запратил цепеницата от покрива и тя паднала върху онези отвън, които били отпред. Тогава те скокнали встрани. Дрехите на Кари пламнали целите, косата — също. Тогава той се спуснал от покрива и хукнал по посоката на пушека. Тогава един човек, който бил най-близо, попитал:

— Човек ли изскочи там от покрива?

— Няма такова нещо — рекъл един друг. — Скарпхедин хвърли горящо дърво по нас.

Кари тичал, докато стигнал до един поток. Хвърлил се в него и загасил огъня по себе си. Оттам дотичал, все по пушека, до един овраг и си починал; оттогава той се нарича Оврагът на Кари.

90. А сега да разкажем за Скарпхедин. Той скокнал върху напречната греда веднага след Кари, но когато стигнал дотам, където била изгоряла най-много, тя се счупила под него. Скарпхедин паднал на краката си и веднага се опитал втори път, като хукнал нагоре по стената[79]. Тогава надлъжната греда се срутила отгоре му и го съборила назад. Скарпхедин казал:

— Ясно е вече как ще я бъде.

После той тръгнал напред покрай страничната стена. Гунар Ламбасон скокнал върху стената и видял Скарпхедин. Той казал така:

— Да не би да плачеш, Скарпхедин?

— Не — отвърнал той, — истината е друга: смъди ми в очите. А така ли е, както ми се привижда, ти смееш ли се?

— Така е наистина — рекъл Гунар, — а преди това никога не се бях смял — откакто ти уби Траин край Горската река.

Скарпхедин казал:

— Тогава на ти нещо за спомен.

После извадил от кесията си кътника, който бил откъртил от Траин, хвърлил го по Гунар и го улучил в окото така, че то веднага изхвръкнало на бузата му. Тогава Гунар паднал от покрива.

След това Скарпхедин отишъл при брат си Гриймур. Двамата се хванали за ръце и нагазили в огъня и когато стигнали до средата на постройката, Гриймур паднал мъртъв на земята. Сетне Скарпхедин отишъл в дъното на къщата. Тогава се чул силен трясък и покривът се срутил. Скарпхедин останал там, край напречните стени, и не могъл да мръдне оттам наникъде.

91. Флоси и хората му останали край огньовете, докато се разсъмнало съвсем. Тогава при тях дошъл някакъв човек на кон. Флоси го попитал как му е името. Той казал, че се нарича Гейрмундур и че е роднина на синовете на Сихфус.

— Голямо дело сте извършили — рекъл той.

Флоси отговорил:

— Хората ще го нарекат и голямо, и лошо дело, но няма как. Тук загинаха Нял и Берхтора, всичките им синове, Тордур Карасон и Кари Солмундарсон, но за другите, които са ни по-непознати, не сме наясно.

Гейрмундур казал:

— Обявяваш за умрял онзи, който се е измъкнал и с когото си побъбрихме тази сутрин.

— Кой е той? — попитал Флоси.

— Кари Солмундарсон. Аз и съседът ми Бардур го срещнахме — рекъл Гейрмундур — и Бардур му даде коня си. Косата му беше изгоряла, дрехите — също.

Флоси попитал:

— Какво каза той за Скарпхедин и Гриймур?

Гейрмундур отговорил:

— Каза, че и двамата били живи, когато се разделяли, но сега ще да са умрели.

Флоси казал:

— Ти ни съобщи неща, които не вещаят отдих за нас, защото се е измъкнал човекът, който най-много прилича на Гунар от Подножието по всичко. Знайте вие, синове на Сихфус, а също и другите наши хора, че това изгаряне ще има много големи последици и мнозина ще останат без глави, а някои ще се разделят с всичкия си имот. Подозирам, че никой от вас, синове на Сихфус, няма да смее да си седи вкъщи и това ви е напълно простено. Искам да ви поканя, всички вас, на изток при мен и да направя така, че нашата съдба да бъде еднаква.

Те му благодарили. Тогава Мордур Кетилсон изрекъл вийса:[80]

Мигом изгоряха много

ясени на морски блясък.

Ствол един-единствен бил

оцелял в дома на Нял.

Дан този син на Голнир даде

(дим и огън виждам много)

за Хоскулдур — боеца бляскав;

бели пламъци се стелят.

— С друго ще се хвалим — рекъл Флоси, — а не с това, че Нял е изгорял в къщата си, защото това не е славно дело.

Тогава Флоси се качил на напречната стена, а с него и Глумур Хилдисон и още няколко човека. Глумур казал:

— Дали Скарпхедин е мъртъв?

А другите отвърнали, че ще да е умрял отдавна. Огънят там ту лумвал нагоре, ту замирал. Тогава те чули как отдолу, в огъня под самите тях, била изречена вийса:[81]

— — —

Грани Гунарсон казал:

— Жив ли изрече Скарпхедин тези стихове или мъртъв?

— Няма да правя никакви догадки — рекъл Флоси.

— Ще ни се да потърсим Скарпхедин — рекъл Грани — или други хора, които изгоряха тук.

— Няма да го бъде — рекъл Флоси. — Така постъпват глупаци като теб, защото хората навярно събират дружини из цялата околия. Свършено е с онзи, който сега се бави, а после ще бъде толкова уплашен, че няма да знае накъде да хукне. Смятам за най-разумно да се махаме всички, и то още сега.

Тогава Флоси и хората му побързали да отидат при конете си.

92. А сега да разкажем за Кари. Той излязъл от оврага, в който си бил починал, и вървял, докато срещнал Бардур и разговорът им бил такъв, какъвто го разказал Гейрмундур. Оттам Кари отишъл при Мордур Валгардсон и му съобщил новините. Той се наскърбил много. Кари казал, че вместо да оплакват мъртвите могат да направят нещо по‘ като за мъж, и поискал от него да събере дружина и да я доведе до Горския брод. После отишъл в Долината на Бичата река при Хялти Скегясон. Той възнегодувал, като чул за злодеянието, и казал, че непременно трябва да тръгнат след тях и да ги избият всичките. След това свикал хора и събрал дружина. Той и Кари тръгнали с дружината и се срещнали с Мордур при Горския брод. Тогава се разделили: едни отишли нагоре към Крайречния склон, други край Рибните езера, а някои на изток към Горичката. Разказали новините на Торгейр и го попитали дали онези не са минавали оттам. Торгейр казал:

— Работата е такава, че макар и да не съм могъщ старейшина, Флоси би измислил нещо друго и не би минал пред очите ми, след като е убил чичо ми Нял и братовчедите ми. Сега не ви остава друго, освен да свиете обратно, защото явно сте търсили далече нещо, което е близо. Кажете на Кари да дойде тук и ако иска, да остане при мен. Кажете му, че ще сторя за него каквото мога и ще отида на Общия сбор с него. Нека знае, че на мен и братята ми се полага да поведем дело. Смятаме да водим делото така, че ако постигнем своето, да има присъди, а после кръвни отмъщения.

93. Флоси и хората му наблюдавали всичко, което ставало, от планината, където били. Флоси казал:

— Сега ще си вземем конете и ще се махаме, защото така ще е най-добре за нас. Смятам за най-разумно да не се делим един от друг, а всички да дойдете на изток с мен.

Тогава всички тръгнали на север от ледника, а после на изток, към Свинската планина. Флоси веднага изпратил хора да съберат запаси, така че да не им липсва нищо.

Флоси никога не се хвалел с извършеното, но и никой не забелязал у него страх. Цяла зима той стоял вкъщи, докато минала Коледа.

94. Кари помолил Хялти да отидат да потърсят костите на Цял. Тръгнали петнадесет човека. Минали на изток през Бичата река и там свикали хора, докато се събрали сто човека заедно със съседите на Нял. Пристигнали при Берхторовия хълм по обяд. Хялти попитал Кари къде би могъл да бъде затрупан Нял и Кари им посочил мястото; оттам трябвало да се изрине много пепел. Под нея намерили кожата; тя се била сякаш сгърчила от огъня. Вдигнали кожата: двамата под нея не били изгорели. Всички възславили бог за това и сметнали, че е голямо знамение. После вдигнали момчето, което било легнало помежду им — на него му бил изгорял един пръст, понеже го било извадило изпод кожата. Изнесли Нял, а после и Берхтора. Сетне всички отишли да видят труповете им. Хялти казал:

— Трупът на Берхтора не изглежда необикновено, но все пак е добре, а трупът на Нял и изражението му ми се струват толкова светли, че не съм виждал друг такъв светъл труп[82].

Всички казали, че е така. Сетне потърсили Скарпхедин. Слугите посочили къде Флоси и хората му чули да се изрича вийса и Хялти казал, че трябва да ровят там. После направили това и намерили там трупа на Скарпхедин. Той бил стоял прав край напречната стена и краката му били съвсем изгорели от коленете надолу, но всичко останало по него било непокътнато. Бил си захапал мустаците; очите му били отворени и не били подути. Той си бил забил брадвата в напречната стена така здраво, че желязото било влязло чак до средата и не било стопено. После свалили дрехите на Скарпхедин, защото и те не били изгорели. Той си бил скръстил ръцете, като дясната била отгоре. По тялото му открили два белега от изгаряне: единият — между плешките, а другият — на гърдите. И двата били направени като кръст и хората сметнали, че той сам се е горил. Всички забелязали, че се чувстват край мъртвия Скарпхедин по-добре, отколкото предполагали, защото никой не се уплашил от него.

Те потърсили Гриймур и намерили костите му в средата на постройката. В тъкачницата открили баба Саеун и още трима човека. Намерили костите на всичко единадесет човека, после занесли труповете на църква. Тогава Хялти и Кари си отишли вкъщи.

95. Кари отишъл в Междуречието при Асгримур Елида-Гриймсон. Торхала била там и вече била разказала новините. Асгримур приел Кари с разтворени обятия и му предложил да остане там цялата година. Кари отвърнал, че така ще стори. Асгримур поканил у дома си всички, които преди живеели край Берхторовия хълм. Кари казал, че това е доблестно предложение:

— И аз ще го приема от тяхно име.

Тогава всички се преместили там.

Торхалур Асгримсон бил така поразен, когато му казали, че Нял, неговият втори баща, е мъртъв и е бил изгорен в къщата си, че се подул целият, от двете му уши бликнала, без да спира, кръв и той паднал в несвяст; тогава кръвта спряла. После станал и казал, че се е държал непристойно:

— Но бих искал да отмъстя на някои от онези, които са го изгорили вътре, за това, което ми се случи сега.

Другите казали, че никой няма да сметне станалото с него за срамно, но той отвърнал, че не иска да знае какво се приказва.

96. За Кари трябва да кажем, че нощем не можел да спи. Една нощ Асгримур се събудил и усетил, че Кари е буден. Асгримур попитал:

— Не ти ли се спи през нощта?

Тогава Кари изрекъл вийса:[83]

Няма, Улур, нощно време —

Нял откак е изгорял —

сън за мене, със бряст струнен;

спомням си го с жал огромна.

Бор на бурята желязна —

беше есен — спомен пресен

храня как загина храбро:

с пламък хищен бе разнищен.

Кари не споменавал никого така често, както Нял и Скарпхедин, никога не корял неприятелите си и никога не им се заканвал.

97. Една нощ в Свинската планина Флоси викал грозно насън. Глумур Хилдисон се опитал да го събуди, но минало много време, докато успее. Тогава Флоси казал:

— Извикайте ми Кетил от Лес.

Кетил отишъл при него. Флоси казал:

— Искам да ти разкажа съня си. Сънувах, че съм край Върха на кормораните и като погледнах нагоре към върха, той се отвори. Отвътре излезе човек; беше облечен в козя кожа и държеше железен прът в ръка. Той вървеше и викаше; извикваше хората ми — първо едни, а после — други, и ги назоваваше по име. Най-напред повика Гриймур Червения. След това ми се стори, че става нещо странно: стори ми се, че вика Аюолвур Болверксон. После помълча известно време. Сетне извика петима човека от дружината ни и това бяха синовете на Сихфус — твоите братя. После повика трима човека. Най-накрая извика Гунар Ламбасон и Колур Торстейнсон. След това дойде при мен и аз го попитах как се казва, а той се нарече Желязната Качулка. После пък изрече това:[84]

Змии железни ще засъскат

по зелените поляни,

купи с мозък ще се кършат,

във калта ще се търкалят.

Стон стоманен се надига

откъм планините сини;

виждам вихрените воини

в кърви целите облени.

Той удари пръта си в земята и се чу силен трясък. Сетне влезе вътре в планината, а аз бях уплашен. Искам сега да ми кажеш какво според теб означава този сън.

— Това, което мисля — рекъл Кетил — е, че всички повикани са обречени. Смятам за най-разумно да не разказваме този сън на никого, щом е така.

Флоси казал, че така ще постъпят.

98. Асгримур попитал Кари каква подкрепа би могъл да очаква от хората на изток от реките. Кари отговорил, че Мордур Валгардсон и Хялти Скегясон ще го подпомогнат с цялата сила, която имат, както и Торгейр Режещото копие с всичките му братя. Асгримур казал, че това е голяма мощ.

— Каква сила ще получим от теб? — попитал Кари.

— Всичката, която мога да дам — рекъл Асгримур. — И живота си ще заложа.

— Така направи‘! — рекъл Кари.

— Намесих в делото и Гицур и го попитах за съвет как да го водим.

— Това е хубаво — рекъл Кари. — И какво предложи той?

Асгримур отвърнал:

— Каза да кротуваме до пролетта и тогава да отидем на изток и да подготвим дело срещу Флоси, да свикаме съседи и да оповестим на сбора делото по изгарянето, като призовем там същите съседи пред съда. Попитах също така Гицур кой да води делото, а той каза, че трябва да го води Мордур, дори и да не му харесва: „На него му се пада най-тежкото, задето се е проявявал така лошо във всичко.“

Тогава Кари казал:

— По твоите съвети ще вървим, докато можем, и ти ще бъдеш водачът.

99. На Торхалур Асгримсон му се възпалил кракът така лошо, че се подул от глезена нагоре и станал голям колкото женско бедро, та не можел да ходи без тояга. Той бил едър на ръст и силен, тъмнокос и мургав. Бил третият най-голям законовед в Исландия.

Ето че дошло време хората да тръгват на сбор. Асгримур казал на Кари:

— Ще отидеш на сбора по-рано и ще покриеш становете ни, а с теб ще дойде и синът ми Торхалур. Знам, че ти ще бъдеш много добър и внимателен към него, понеже е куц, а той ще ни е много необходим на този обор. С вас ще дойдат и още двадесет човека.

След това се приготвили за път, отишли на сбора и покрили становете.

100. Ето че дошло време за общ сбор. Торгейр Режещото копие тръгнал от изток с голяма дружина. С него били и братята му — Торлейвур Гаргата и Торгримур Едрия. Яздили, докато стигнали до Храм, при Мордур Валгардсон. Мордур бил събрал всички боеспособни мъже и по това те разбрали, че е много надежден човек. После почакали Хялти Скегясон и след това отишли всички заедно при Пушеците в Епископското междуречие; там почакали Асгримур Елида-Гриймсон. Продължили, докато стигнали при Пасбищата. Там ги намерил Гицур Белия с много народ и после отишли на сбора.

Там били дошли старейшини от всички краища на страната и никой от по-раншните сборове, които хората помнели, не бил толкова многолюден.

101. Един човек се казвал Аюолвур. Бил син на Болверкур, сина на Аюолвур Сивия от Долината на видрите. Аюолвур бил уважаван и много вещ в законите, та бил третият най-добър законовед в Исландия. Той бил много красив на вид, едър и як и бил алчен за пари като другите си роднини.

Един ден Флоси отишъл при шатрата на Бярни, сина на Хелги Бодила. Разговаряли дълго. Флоси попитал Бярни:

— Какво да направя сега?

Бярни отвърнал:

— Искам да те попитам, Флоси, дали в дружината ви има някой голям законовед?

Флоси казал:

— Щом питаш за законоведи, ще ти отговоря веднага, че нямаме такива сред нас и не мога да се надявам на никого освен на Торкел Гейтисон, твоя роднина.

Бярни рекъл:

— Него няма да го броим, въпреки че знае законите. Ще ти кажа, че човекът, който се наеме да води защитата в делото по изгарянето, ще си намери гибелта, а аз не ща това да стане с моя роднина Торкел. Затова ще трябва да си потърсите друг.

Флоси отговорил, че не му е известно кои са най-големите законоведи. Бярни казал:

— Един човек се казва Аюолвур и е син на Болверкур. Той е най-големият законовед в областта на Западните фиорди и ще трябва да му се дадат много пари, ако ще се намесва в делото.

После отишли при Аюолвур и го поздравили. Аюолвур веднага познал Бярни и му отвърнал любезно. Бярни казал на Аюолвур:

— Дошли сме да се срещнем с теб, защото имаме голяма нужда от твоята подкрепа във всичко.

Аюолвур казал:

— Тук на сбора има голям избор от хора и няма да ви е трудно да намерите такива, които да ви подкрепят с много по-голяма сила от моята.

Бярни рекъл:

— Не е така, защото тук на сбора няма по-добър от теб в много неща — най-напред, защото родът ти не е по-лош, отколкото на всички онези, които са потомци на Рагнар Рунтавите гащи[85], а също така родителите ти са водили винаги големи дела и по сборове, и в околията, и все са печелели. Затова мислим, че вероятно и ти ще удържиш победи в делата, както роднините ти.

Аюолвур казал:

— Добре приказваш, но мисля, че това дело малко ме засяга.

Флоси свалил един златен пръстен от ръката си и казал:

— Искам да ти дам този пръстен, Аюолвур, в замяна на приятелство и подкрепа. Можеш да го приемеш най-вече защото тук на сбора няма друг човек, на когото да съм дал такъв подарък.

Пръстенът бил толкова голям и толкова хубав, че се равнявал на дванадесет стотици моренд[86]. Аюолвур казал:

— Сега е по-вероятно да приема пръстена — щом ти се проявяваш така доблестно. Можеш да смяташ, че ще поема защитата и ще направя това, което е нужно.

Сетне Аюолвур станал, станал и Флоси и двамата се хванали за ръце: Аюолвур приел от Флоси всички показания на защитата, а също и вината, до която би могла да доведе защитата, защото онова, което е защита в едно дело, е често обвинение в друго. Флоси отстъпил всичко по закона, а и Аюолвур го приел по закона.

Флоси и Бярни си отишли всеки в становете си, а Аюолвур отишъл при стана на Снори Жреца и седнал до него. Разговаряли дълго. Снори Жреца хванал ръката на Аюолвур и видял, че той носи на нея голям пръстен. Снори попитал:

— Купен ли е този пръстен, или ти е подарък?

Аюолвур мълчал и не намирал отговор. Снори казал:

— Съвсем ясно ми е, че си го получил като подарък, дано само този пръстен не те погуби.

Аюолвур скокнал и си тръгнал и не искал да говори за това.

Снори казал:

— Много е вероятно, като приключи съдът, да разбереш какво си приел.

Сетне Аюолвур си отишъл в стана.

102. Сега трябва да продължим разказа с това, че Асгримур Елида-Гриймсон и Кари Солмундарсон се събрали заедно с Гицур Белия, Хялти Скегясон, Торгейр Режещото копие и Мордур Валгардсон. Асгримур заговорил:

— Искам да ви попитам дали знаете нещо за намеренията на Флоси.

Гицур Белия отвърнал:

— Снори Жреца прати при мен човек да ми каже, че Флоси е получил голяма подкрепа от Северните жители, а Аюолвур Болверксон е приел от някого златен пръстен, но си трае. Снори каза, че според него Аюолвур Болверксон е определен да води защитата по делото и пръстенът му е бил даден за това.

Всички се съгласили, че така ще да е било.

Гицур им казал:

— Сега моят зет Мордур Валгардсон е поел делото, защото на всички им би било много трудно да водят обвинение срещу Флоси[87]. Искам сега да си разпределите останалите обвинения помежду си, защото скоро ще трябва да се оповестяват пред Скалата на Закона.

Те му благодарили и после дълго разговаряли. Сетне се разотишли по становете си.

103. Един ден, когато хората отишли при Скалата на Закона, старейшините се били разположили така, че Асгримур Елида-Гриймсон и Гицур Белия, Гудмундур Могъщия и Снори Жреца били горе, край Скалата на Закона. Мордур Валгардсон стоял край тъста си Гицур; той имал необикновено дар-слово. Гицур му казал да оповести обвинението по убийствата и да говори силно, за да се чува добре.

Мордур си назовал свидетели:

— Назовавам свидетели за това, че оповестявам обвинение срещу Флоси Тордарсон, задето е нанесъл на Хелги Нялсон телопронизваща и костопробивна рана, която е станала смъртоносна и е причинила гибелта на Хелги. Заради това провинение, Флоси, те наричам престъпник, който следва да стане горски човек, без никакво право на подслон, изхранване и превоз. Наричам целия ти имот отчужден, половината за мен, половината за хората от околията, на които по закон се полага да наследят отчуждения ти имот. Оповестявам това обвинение на всеослушание пред Скалата на Закона, оповестявам обвинение, прехвърлено ми от Торгейр Торисон[88].

После Мордур си седнал.

Флоси слушал внимателно и не казал нито дума през това време.

Торгейр Режещото копие станал и си назовал свидетели:

— Назовавам свидетели за това, че оповестявам обвинение срещу Глумур Хилдисон, задето е наклал огън и го е внесъл в къщите при Берхторовия хълм тогава, когато са изгорили вътре Нял Торгейрсон и Берхтора Скарпхединсдотир, а и всички други хора, които са загинали там. Наричам го заради това му провинение престъпник, който следва да стане горски човек, без никакво право на подслон, хранене и превоз. Наричам целия му имот отчужден, половината за мен, половината за хората от околията, на които по закон се полага да наследят отчуждения му имот. Оповестявам това на всеослушание пред Скалата на Закона.

Кари Солмундарсон обвинил Колур Торстейнсон, Гунар Ламбасон и Грани Гунарсон и хората рекли, че се е изразил страшно добре.

Торгейр Гаргата обвинил всичките синове на Сихфус, а брат му Торгриймур Едрия обвинил Модолвур Кетилсон, Ламби Сигурдарсон и Хроар Хамундарсон.

Асгримур Елида-Гриймсон обвинил Торстейн Гейрлейвсон и Гриймур Червения — и всички те се изразили добре. След това други хора си оповестили обвиненията и така продължило до късно през деня. Сетне хората се разотишли по становете си. Аюолвур Болверксон се прибрал в стана на Флоси. Флоси го попитал дали вижда някаква защита в тези дела.

— Никаква — рекъл Аюолвур.

— Какво ще правим сега? — попитал Флоси.

— Ще те посъветвам нещо — рекъл Аюолвур. — Откажи се от жреческата си власт и я прехвърли на брат си Торгейр, а ти се назови подвластен на Аскел Торкетилсон Жреца от север, от Долината на дима. А ако те не научат това, може би ще си напакостят, защото ще се обърнат към съда на Източните фиорди, а би трябвало да се обърнат към съда на Северните фиорди.

Флоси казал:

— Може би ще получим отплата за пръстена.

— Не знам — рекъл Аюолвур, — но ще ви окажа помощ в съда, за да рекат хората, че повече не би могло да се очаква.

Малко по-късно там дошъл Торгейр и приел властта. Сетне дошъл и Аскел. Тогава Флоси се назовал негов подвластник. Това станало само с тяхно знание.

104. До откриването на съда[89] царяло спокойствие. Тогава двете страни се приготвили и се въоръжили. Торхалур Асгримсон казал:

— Не се изсилвайте в нищо и правете всичко както е най-правилно. А ако се затрудните в нещо, съобщете ми веднага и аз ще ви дам съвет.

Асгримур и другите хора се вгледали в него: лицето му било червено като кръв, а в очите му напирали едри сълзи. Той поискал да му донесат копието, което му бил дал Скарпхедин — то било много ценна вещ. Когато излезли навън, Асгримур казал:

— Не му беше добре на сина ми Торхалур, когато го оставихме в стана, и не знам какво ще му хрумне.

Асгримур пратил човек при Гицур Белия, Хялти и Гудмундур. Те дошли заедно и веднага се отправили към съда на Източните фиорди. Вървели към съда от юг, а Флоси и всички хора от Източните фиорди дошли от север, там бил и Аюолвур Болверксон. Флоси се навел към него и казал:

— Ето че работата тръгна според очакванията: може и да не си сгрешил много в догадките си.

— Не вдигай шум за това нещо — рекъл Аюолвур. — Ще дойде време да се възползваме от това.

Мордур Валгардсон си назовал свидетели втори път:

— Назовавам като свидетели Тородур и Торбьорн за това, че оповестих законоупоменато нападение, извършено от Флоси Тордарсон на местопроизшествието, където Флоси Тордарсон е извършил законоупоменато нападение срещу Хелги Нялсон тогава, когато Флоси Тордарсон е нанесъл на Хелги Нялсон телопронизваща и костопробивна рана[90], станала смъртоносна и довела до гибелта на Хелги. Нарекох го престъпник, който следва да стане заради това провинение горски човек, без никакво право на подслон, изхранване и превоз. Нарекох целия му имот отчужден, половината за мен, половината за хората от околията, на които по закон се полага да наследят отчуждения му имот. Оповестих това на всеослушание пред Скалата на Закона, оповестих обвинение, прехвърлено от Торгейр Торисон. При оповестяването употребих същите думи, които изрекох сега, в изложението на моето дело. Така провъзгласения иск за горско изгнаничество[91] отправям към съда на Източните фиорди.

— Утешава ме това, Аюолвур — рекъл Флоси, — че ще се смаят и ще им призлее, като поднесеш защитата.

105. Аюолвур Болверксон застанал пред съда и си назовал свидетели за това, че законната защита по това дело е следната:

— Вие поведохте делото в съда на Източните фиорди, а Флоси е станал подвластен на Аскел Жреца[92]. Тук са и двамата свидетели, които ще потвърдят, че Флоси преди това е отстъпил жреческата си власт на брат си Торгейр, а после се е назовал подвластник на Аскел Жреца. Тези двама човека назовавам като свидетели за това, че делото е поведено в областен съд, където не е трябвало. Затова наричам делото му провалено.

Тогава Асгримур пратил човек при Торхалур да му каже до какъв провал се било стигнало. Торхалур отвърнал:

— Прекалено далече съм бил, защото делото нямаше да тръгне по този път, ако аз бях там. Сега ще отидеш при тях незабавно и ще кажеш на Мордур да призове на съд както Аюолвур, така и Флоси за това, че са внесли пари в съда.

После пратеникът си тръгнал и казал на Мордур и Асгримур. След това отишли при Скалата на Закона. Мордур Валгардсон си назовал свидетели:

— Назовавам свидетели за това, че призовавам Флоси Тордарсон на съд, задето е дал пари в замяна на подкрепа тук, на сбора, на Аюолвур Болверксон. Отправям това дело към Петия съд, където по закон трябва да отиде делото.

Така той призовал на съд и Аюолвур Болверксон, задето е приел парите. Мордур си назовал свидетели и поискал съдиите да решат делото. Флоси попитал Аюолвур:

— Сега какво ще правим?

Аюолвур казал:

— Сега сме в затруднение, от което трябва да се измъкнем, но ще почакаме още. Мисля, че ще сбъркат, защото Мордур поиска делото да се реши веднага, а те трябва да отзоват шест човека от съдиите, после трябва да ни поканят и ние да отзовем шест човека[93]. Но ние няма да го направим, защото тогава те ще трябва да отзоват шест човека, а те ще пропуснат това нещо.

Флоси казал:

— Умен човек си бил ти, Аюолвур, и малцина могат да се мерят с теб.

Мордур Валгардсон си назовал свидетели.

— Назовавам свидетели за това — рекъл той, — че отзовавам тези шест човека от съда — и ги назовал всичките по име. — Не искам вие да бъдете съдии.

После поканил Флоси и Аюолвур да отзоват от съда още шест човека, но те не пожелали да отзовават никого. Тогава Мордур оставил съда да вземе решение по делото и когато то било взето, Аюолвур си назовал свидетели и нарекъл решението им неистинско, защото е било взето от три дванадесеторки и половина съдии, а е трябвало да бъдат три:

— Сега ние ще им поведем дело в Петия съд и ще ги изкараме престъпници.

Гицур Белия казал на Мордур:

— Голям пропуск направихте, дето ти сбърка така, и това е много лош късмет.

Асгримур казал:

— Сега ще пратим човек при сина ми Торхалур да видим какво ще ни посъветва.

106. Пратеникът пристигнал при Торхалур и му казал докъде се е стигнало: как Мордур Валгардсон и всички други ще бъдат изкарани престъпници и как цялото дело е провалено. И когато той чул това, бил така поразен, че не могъл да каже нито дума. Скочил от леглото, грабнал с две ръце копието на Скарпхедин и го забил в крака си. На копието останали къс от плътта и гнойното жило, защото той ги изтръгнал от крака си, а кръвта и гнойта шурнали така, че по пода потекъл ручей. Тогава той излязъл от стана, без да куца, и хукнал така бързо, че пратеникът не успявал да го следва, и бягал така, докато стигнал при Петия съд. Там срещнал Гриймур Червения, роднината на Флоси, и още щом го видял, Торхалур го наръгал с копието така, че острието излязло между раменете му. Торхалур го хвърлил от копието мъртъв.

Кари Солмундарсон забелязал това и казал на Асгримур:

— Тук е дошъл синът ти Торхалур и веднага извърши убийство. Голям срам ще е, ако единствен той има дух да отмъсти за изгарянето.

— Няма да стане така — рекъл Асгримур. — Да тръгваме срещу тях.

Сетне отправили мощен призив към цялата войска и бил нададен боен вик. Тогава Флоси и хората му се обърнали срещу тях и едните и другите взели да се подканят на бой. Асгримур Елида-Гриймсон и синът му Торхалур, Хялти Скегясон и Гицур Белия нападали нататък, където били Флоси, синовете на Сихфус и другите подпалвачи. Там се завързала яростна битка и тя завършила с това, че при мощното нападение Флоси и хората му отстъпили назад. Гудмундур Могъщия, Мордур Валгардсон и Торгейр Режещото копие нападали нататък, където били хората от Източните фиорди и от Долината на дима, и там се завързала яростна битка. Кари Солмундарсон отишъл там, където бил Бярни Сина на Хелги Бодила. Кари веднага замахнал срещу него. Тогава дотичал човек и подложил щита си пред Бярни. Кари разсякъл целия щит от горе до долу, а острието се забило в бедрото и разрязало надолу целия крак и човекът останал сакат за цял живот. Кари се извърнал срещу Бярни, а той видял, че не му остава нищо, освен да се оттегли.

Флоси и хората му отстъпили нагоре към становете на хората от Езерните фиорди. Тогава Торгейр Режещото копие казал на Кари:

— Ето го там Аюолвур Болверксон, ако искаш да му се отплатиш за пръстена.

— Смятам това да стане скоро — рекъл Кари, грабнал копие от един човек и го метнал по Аюолвур; улучил го в корема и копието го пронизало. Аюолвур паднал мъртъв на земята. Тогава настъпила почивка и битката спряла.

Ето че там пристигнал Снори Жреца със своята дружина и веднага се втурнал помежду им и те не могли да се бият повече. Тогава се погрижили за труповете, занесли ги на църква и превързали хората, които били ранени.

107. На другия ден хората отишли при Скалата на Закона. Халур от Скат станал, помолил за тишина и казал:

— Тук настъпиха тежки събития: загинаха хора и се водиха обвинения. Ще покажа отново, че съм малък човек. Искам да предложа на Асгримур и на другите хора, които са се наели с тези дела, да се съгласят на равноправно помирение с нас. — И продължил така с множество красиви думи. Кари казал:

— Дори и всички други да се помирят по делата си, аз няма да се помиря по моето дело, защото вие ще искате да оцените тези убийства като равни на изгарянето, а ние не приемаме такова нещо.

Същото казал и Торгейр Режещото копие. Тогава станал Снори Жреца, приказвал дълго и изкусно и помолил Асгримур, Гицур и другите хора, които се били наели с делата, да се помирят. Асгримур казал:

— Смятах да не се помирявам никога с Флоси, но сега, Жрецо Снори, съм съгласен да се помиря заради твоите думи и тези на другите ни приятели.

Същото казали и Торлейвур Гаргата и Торгримур Едрия — че ще се помирят — и карали настойчиво брат си Торгейр Режещото копие да се помири, но той отказал и заявил, че никога няма да се раздели с Кари. Тогава Гицур Белия казал:

— Сега Флоси трябва да реши иска ли да се помири, щом някои ще останат извън помирението.

Флоси отвърнал, че е съгласен да се помири:

— И ми се струва, че колкото по-малко видни хора има против мен, толкова по-добре ще бъде.

Тогава поверили делото на съд от дванадесет човека и решението било взето от Снори Жреца и други видни хора с него. Съпоставили убийствата и за онези, които излезли в повече, били платени обезщетения[94]. Те взели решение и за делото по изгарянето. За Нял определили тройно обезщетение, за Берхтора — двойно, убийството на Скарпхедин приравнили с убийството на Хоскулдур Жреца на Бели нос. За Гриймур и Хелги определили двойни обезщетения и единични — за всички, които били изгорели вътре. За убийството на Тордур Карасон не се споразумели. Освен това Флоси и всичките подпалвачи били изпъдени от страната, без да са длъжни да заминат още същото лято, освен ако самите те не пожелаели, но ако не тръгнели, преди да са изтекли три зими, тогава той и всичките подпалвачи щели да станат престъпници и горски хора. Флоси трябвало да стои в чужбина три зими. Гунар Ламбасон и Грани Гунарсон, Глумур Хилдисон и Колур Торстейнсон нямали право да се върнат никога. Аюолвур Болверксон останал без обезщетение заради своята нечестност и користност.

108. Торгейр Режещото копие поканил Кари да тръгне с него, но първо отишли с Гудмундур чак до планините на север. Разделили се като големи приятели. Гудмундур се върнал на север вкъщи и с това напуска тази повест.

Кари и другарят му слезли на юг от планината. Флоси и всичките подпалвачи отишли на изток при Крайречния склон. Тогава Флоси научил, че Кари и Торгейр са отишли на север с Гудмундур Могъщия. Подпалвачите сметнали, че Кари и другарят му смятат да стоят на север. Тогава синовете на Сихфус помолили да отидат на изток в подножието на Островната планина, защото имали да прибират пари от заеми, Флоси им позволил, обаче им казал да бъдат нащрек и никак да не се бавят. Синовете на Сихфус тръгнали на изток към Пробитата планина и прекарали нощта там. Били общо петнадесет човека и никак не се бояли. Тръгнали късно оттам и спрели да се напасат конете в Бабината долина, където спали дълго.

109. Кари Солмундарсон и Торгейр Режещото копие минали същия ден на изток през Горската река и срещнали едни жени. Жените ги познали и им казали:

— Вие не сте такива веселбари като синовете на Сихфус, но все пак пътувате непредпазливо.

Торгейр попитал:

— Защо се изразявате така за синовете на Сихфус? И какво знаете за тях?

— Снощи бяха в Пробитата планина — рекли те — и смятаха довечера да са в Комарената долина.

Жените си продължили по пътя, а те си подкарали конете. Торгейр попитал:

— Искаш ли да тръгнем след тях?

Кари отвърнал:

— Не бих се възпротивил, но няма да добавя нищо друго, защото често става така, че онези, които биват убити на думи, живеят дълъг живот. Но аз знам какво си намислил. Ти и роднините ти сте такива, че искате от всичко да печелите слава. Сега ще тръгнем след тях само ние двамата, защото виждам, че това си намислил.

После тръгнали на изток по горния път и не минали през Горичката, защото не искали братята на Торгейр да бъдат обвинени в онова, което щяло да стане.

За пътуването им няма какво да се каже, докато стигнали до Реката в Бабината долина. Реката била голяма. Те тръгнали нагоре срещу течението, защото видели там оседлани коне. Отишли нататък и видели, че там спят хора в една долчинка, а копията им стърчали по-надолу от тях. Те взели копията и ги хвърлили в реката. Торгейр попитал:

— Ще ли ти се да ги събудим?

Кари отвърнал:

— Питаш, въпреки че вече самият ти си решил да не нападаш легнали хора и да не извършваш срамни убийства.

После им извикали. Тогава всички те се събудили и си грабнали оръжията. Кари и другарят му не им посегнали, преди те да се въоръжат напълно. Торгейр Режещото копие се втурнал натам, където бил Торкел Сихфусон. В този миг зад гърба му изскочил човек, но преди да успее да нанесе на Торгейр някаква рана, Торгейр вдигнал брадвата си с две ръце и я забил в главата на онзи, който стоял зад него, така че черепът му се пръснал на дребни късове. И като замахнал с брадвата напред, стоварил я върху рамото на Торкел и му отсякъл цялата ръка. Срещу Кари се насочили Мордур Сихфусон, Сигурдур Ламбасон и Ламби Сигурдарсон. Кари държал в едната ръка копие, а в другата — меч, но щит нямал. С дясната ръка намушил Сигурдур Ламбасон. Острието влязло през гърдите и излязло през раменете. Той паднал и веднага умрял. С лявата ръка замахнал срещу Мордур, улучил го в таза и му го разсякъл заедно с гръбнака. Той паднал напред и умрял веднага. Тогава те хукнали към конете си и се метнали отгоре им. Торгейр попитал:

— Искаш ли да ги гоним? Ще успеем да убием още няколко от тях.

— Най-отзад бяга онзи — рекъл Кари, — когото не искам да убивам — Кетил от Лес, — защото сме женени за две сестри и той се е държал много доблестно в нашите предишни дела.

А сега да разкажем за Кетил и другарите му. Те яздели с всички сили, докато стигнали в Свинската планина, и разказали, че пътуването им не е минало гладко. Флоси казал, че така и е могло да се очаква.

— Това ви е предупреждение — рекъл той. — Никога повече не бива да пътувате така.

Флоси прекарал лятото, а после и зимата вкъщи.

110. През зимата от изток дошъл Халур от Скат със сина си Колур. Флоси се зарадвал на идването му и му казал, че веднага са платили голям данък. Халур рекъл:

— Моят съвет е да се помириш с Торгейр, ако е възможно, но всякакво помирение с него ще бъде трудно.

— Смяташ ли, че тогава убийствата ще спрат?

— Не смятам — рекъл Халур, — но ще имаш насреща си по-малко хора, ако Кари остане сам. А не се ли помириш с Торгейр, това ще ти донесе гибелта.

— Какво помирение да му предложим? — попитал Флоси.

— Тежко ще ви се стори онова — рекъл Халур, — което той би приел. Той би се съгласил да се помири само ако не заплати за това, което е направил, и ако получи своята третина от обезщетенията за Нял и синовете му.

— Тежко помирение е това — рекъл Флоси.

— Не е тежко за теб — рекъл Халур, — защото делата по убийствата срещу Сихфусовите синове не са твои, а никои от онези, които са забъркани в тези дела, няма да смеят да си седят по домовете в Крайречния склон, ако нямат помирение, защото това ще им донесе гибелта. И това и може да се очаква от нрава на Торгейр.

Сетне повикали синовете на Сихфус, разказали им какво са говорили и те се съгласили да се помирят. Грани Гунарсон и Гунар Ламбасон казали:

— Ако Кари остане сам, ще имаме възможност да го накараме да се бои от нас не по-малко, отколкото ние от него.

— Така не бива да се приказва — рекъл Халур. — Ще си патите вие от него и ще платите тежък данък, преди да завърши тая работа помежду ви.

После прекратили разговора си.

111. Халур от Скат и синът му Колур отишли в Горичката. Като влезли в двора, Торгейр излязъл срещу него и му помогнал да слезе от коня, а после той и Кари се целунали с него. Той прекарал нощта там. На другата сутрин Халур отворил дума пред Торгейр за помирението и казал какво помирение са му предложили; наприказвал много красиви и доброжелателни думи. Торгейр отвърнал:

— Може би ти е известно, че не ща да приемам никакво помирение от подпалвачите.

— Тогава работата беше съвсем друга — рекъл Халур. — Вие тогава бяхте смъртно разгневени, а след това извършихте множество убийства.

— Така ви се струва значи — рекъл Торгейр. — А какво помирение предлагате на Кари?

— Ще му бъде предложено помирение, каквото подобава — рекъл Халур, — стига да иска да се помири.

Тогава Кари казал:

— Искам да те помоля, Торгейр, да се помириш, защото от това ти само ще спечелиш.

— Не ми се ще да се помирявам и да се разделям с теб освен ако и ти не приемеш също такова помирение, каквото и аз.

— Аз не искам да се помирявам — рекъл Кари, — но бих казал, че вече сме отмъстили за изгарянето. Но не бих казал, че е отмъстено за сина ми, и смятам сам да направя за него каквото мога.

Но Торгейр не искал да се помирява, докато Кари не изказал неодобрението си, ако той не се помири.

Тогава Торгейр поднесъл примирие[95] за Флоси и хората му, за да се направи помирителна среща, а Халур дал в замяна друго примирие, което бил получил от Флоси и синовете на Сихфус.

Халур си тръгнал и пътувал, без да спира, докато стигнал в Свинската планина. Той разказал на Флоси за разговора с Торгейр и за това, че Торгейр не искал да се помирява, преди Кари да изкаже неодобрението си за отказа му да се помири.

— Кари обаче не пожела да се помири.

Флоси казал:

— Малцина приличат на Кари и аз бих искал да бъда такъв по душа, какъвто е той.

После, в уговореното време, отишли на помирителната среща. Тогава приказвали за помирението си и всичко излязло така, както бил казал Халур. Сетне Флоси и Халур се върнали на изток вкъщи.

112. Торгейр Режещото копие се върнал вкъщи от помирителната среща. Кари попитал готово ли е помирението. Торгейр отвърнал, че са напълно помирени. Кари яхнал коня си и тръгнал да си ходи.

— Няма нужда да си ходиш — рекъл Торгейр, — защото в помирението ни има условие да стоиш тук колкото искаш.

Кари отвърнал:

— Не бива така, сроднико, защото, щом извърша някое убийство, те веднага ще кажат, че си ми бил съучастник, а аз не ща това.

После Кари си заминал. Той водел два коня, носел оръжията, дрехите си и малко пари във вид на злато и сребро. Кари яздил на запад, нагоре по Горската река, и после се изкачил в Гората на Тор. Там има три поселища, които се наричат „В гората“. В средното поселище живеел един човек, който се казвал Бьорн и го наричали Бьорн Белия. Бьорн имал жена, която се казвала Валгердур и била дъщеря на Торбрандур Асбрандсон. Майка й се казвала Гудлаух. Тя била сестра на Хамундур, бащата на Гунар от Подножието. Домът им бил добре снабден.

Бьорн бил самохвалко, а на жена му това не й харесвало. Той бил зорък и бързоног.

Кари отишъл да се подслони при тях и те го приели с разтворени обятия. Там той поживял известно време тайно и малцина знаели за това. Хората мислели, че Кари е отишъл на север при Гудмундур Могъщия.

113. Ето че Флоси заговорил на своите другари, подпалвачите:

— Няма да е добре за нас все така да си кротуваме, а ще трябва пак да помислим за пътуването в чужбина, за да спазим помиренията най-доблестно.

Те го помолили да се погрижи за това. Флоси казал:

— Ще идем на изток в Роговия фиорд, защото там има един кораб, собственост на Аюолвур Носа — един трондец. Той иска да си вземе жена, но работата няма да се уреди, ако не се засели тук[96]. Ще купим кораба от него — той е голям и ще ни побере всичките.

Сетне прекратили разговора.

114. Сега трябва да разкажем за синовете на Сихфус, които казали на Флоси, че искат да отидат на запад в Крайречния склон, за да си оправят жилищата и да си вземат оттам стоки и други такива неща, които щели да им трябват.

— Сега няма защо да се пазим от Кари — рекли те, — щом е на север.

Флоси отвърнал:

— Не знам доколко са верни тези разкази за пътуванията на Кари. Струва ми се, че и вести от по-близки места, отколкото ония, често излизат лъжливи. Моят съвет е да пътувате много хора заедно, да се разделяте рядко и много да се пазите. Помни също така, Кетил от Лес, съня, който ти разказах, защото с теб ще пътуват мнозина от онези, които бяха повикани.

Кетил казал:

— С човешкия живот става онова, което му е отредено, но ти прави чест, че ни предупреждаваш.

Повече не говорили за това. После синовете на Сихфус и хората, които били определени да пътуват с тях, се приготвили. Били общо осемнадесет човека. Сетне потеглили на път, но преди да тръгнат, се целунали с Флоси. Той им пожелал на добър час и казал, че повече няма да се видят с някои от онези, които заминават. После те тръгнали за Междуречието при река Скафт, спуснали се надолу към Земята на Жреца, а после надолу през лесовете — към Гората на Тор.

Бьорн от Гората ги видял, като минавали, и веднага отишъл при тях. Те се поздравили любезно. Синовете на Сихфус попитали за Кари Солмундарсон.

— Срещнах Кари — рекъл Бьорн, — но това беше много отдавна. Оттам той тръгна на север към Гъшите пясъци и смяташе да ходи при Гудмундур Могъщия, но ми се стори, че доста го е страх от вас. Чувстваше се много самотен.

Грани Гунарсон казал:

— След време ще го е страх от нас още повече. Ще усети това, като ни попадне насреща. Изобщо не се боим от него сега, когато дружината му е само от един човек.

Кетил от Лес му казал да млъкне и да не говори големи приказки. Бьорн ги попитал кога ще се връщат.

— Ще останем към една седмица в Крайречния склон — рекли те.

С това се разделили. Бьорн се върнал вкъщи и разказал на Кари всичко за намеренията на Сихфусовите синове. Кари отвърнал, че с тази си постъпка той му доказва голямата си преданост. После Кари стоял там шест нощи.

115. Кари взел да говори с Бьорн:

— Сега ние двамата ще се спуснем надолу към Междуречието при река Скафт и ще минем тайно през околията на Флоси, защото смятам да замина за чужбина от изток, от Лебедовия фиорд.

Бьорн казал:

— Това е много опасно пътешествие и малцина биха имали нужния дух за него освен ти и аз.

Стопанката казала:

— Ако не следваш Кари както трябва, знай, че повече никога няма да те пусна в леглото си; роднините ми ще поделят имота ни между нас.

— По вероятно е, стопанке — рекъл той, — да се наложи да помислим за друго нещо, а не за онова, което би ни донесло раздяла, защото аз ще донеса свидетелства за това какъв юнак и храбрец съм в бой с оръжия.

Те се изкачили през деня в планината, спуснали се в Междуречието при река Скафт и завели конете си в една долчинка. Тогава Кари попитал Бьорн:

— Какво ще правим, ако те се спуснат към нас от планината?

— Възможностите не са ли две? — рекъл Бьорн. — Или да се измъкнем на север по склоновете и да ги оставим да отминат, или да изчакаме, та ако някои от тях изостанат, да се разправим с тях.

Те говорили за това много и от приказките на Бьорн проличавало, че ту иска да бягат с все сила, ту да чакат и да ги посрещнат, а на Кари това му се сторило страшно забавно.

Синовете на Сихфус тръгнали от къщи в деня, за който били казали на Бьорн. Спуснали се покрай река Скафт и спрели там да се напасат конете. После си разделили дружината. Кетил от Лес тръгнал на изток към Междинната земя с още осем човека, а другите легнали да спят и не усетили кога Кари и другарят му се приближили до тях. Там в реката се врязвал малък нос. Кари отишъл на него и казал на Бьорн да стои зад гърба му и да не се подава много напред:

— Но ми помагай с каквото можеш.

— Друго бях решил — рекъл Бьорн, — никой да не ми служи за щит, но сега работата е такава, че ще трябва да стане както ти кажеш. Но с ума си и храбростта си ще ти бъда от полза, а за нашите неприятели няма да съм безобиден.

Ето че всички те се изправили и хукнали към тях, а най-бърз бил Модолвур Кетилсон. Кари замахнал срещу Модолвур. Той замахнал насреща му и мечът на Кари улучил дръжката, отскочил върху вълчата става[97] на Модолвур и му отсякъл ръката. Тя паднала на земята, а с нея и мечът. Тогава мечът на Кари се стоварил върху Модолвур и му влязъл между ребрата. Модолвур паднал и веднага умрял.

Грани Гунарсон грабнал копие и го метнал по Кари, а Кари тръшнал щита си в земята така, че той се забил в нея, хванал с лявата си ръка копието във въздуха и го метнал обратно по Грани, после веднага си взел щита с лявата ръка. Копието улучило щита и го пробило, проболо бедрото на Грани под тънките черва[98], пронизало го и се забило в земята и той не успял да се освободи от копието, преди другарите му да го издърпат, а после те го положили върху щитове в една долчинка.

Един човек се впуснал напред, като смятал да отсече крака на Кари, и се приближил отстрани до него. Бьорн отсякъл ръката на тоя човек и после пак се скрил зад гърба на Кари, без да успеят да му нанесат никаква рана.

Тогава срещу Кари скокнал Ламби Сигурдарсон. Кари го намушил с меча в гърдите така, че той излязъл през раменете. Това му донесло гибелта.

Ето че срещу Кари скочил Торстейн Гейрлейвсон, като смятал да го нападне отстрани. Кари успял да види Торстейн и го халосал с меча през раменете така, че го разполовил. Малко по-късно посякъл един човек — Гунар от Падината, добър стопанин.

Бьорн ранил трима човека, но изобщо не се показвал толкова напред, че да се изложи на изпитание. Той не бил ранен, както и другарят му, в този бой, а онези, които се измъкнали, били всичките ранени.

Тогава те хукнали към конете си — така изплашени, че не спрели, преди да стигнат в Свинската планина. Флоси не бил вкъщи, когато те стигнали там. Всички сметнали, че пътуването им е донесло голям позор.

Кари отишъл в Падината и оповестил, че той е извършил убийствата. Разказал за гибелта на тамошния стопанин и на петте човека, както и за раните на Грани, и казал, че ще е добре да го приберат в някоя къща, ако искат да оцелее. Бьорн казал, че не му се ще да го убива, въпреки че заслужава това, а хората отвърнали, че малцина са изгнили заради него. Бьорн отговорил, че сега има възможност да изгният толкова от хората от Скат, колкото той поиска. Сетне Кари и Бьорн си тръгнали.

116. Кари попитал Бьорн:

— Сега какво ще правим?

— Мислиш ли, че е много важно да се покажем колкото може по-умни?

— Да — рекъл Кари, — точно така е.

— Тогава ей сега ще измислим нещо — рекъл Бьорн. — Ще ги измамим като великани[99] и ще се престорим, че ще ходим на север в планината, а щом изчезнем от погледа им, ще свием надолу покрай река Скафт и ще се скрием там, където сметнем за най-удобно, докато търсенето е в разгара си — ако те тръгнат след нас.

Кари казал:

— Така ще направим, и аз бях решил същото.

— Ще се убедиш — рекъл Бьорн, — че съм надарен с ум не по-малко, отколкото с твърд дух.

Кари и другарят му се спуснали покрай река Скафт и пристигнали в Междинната земя, в мочурището, наречено Кръгло мочурище. Наоколо всичко е застинала лава. Кари казал на Бьорн да пази конете и да бъде нащрек:

— А на мен ми се приспа.

Бьорн пазил конете, а Кари легнал и поспал съвсем малко, преди Бьорн да го събуди. Бьорн казал:

— Страшно съм ти необходим! Да беше някой, който не е с такъв дух като моя, щеше вече да е побягнал, защото неприятелите ти идват към теб и ти трябва да се подготвиш.

Тогава Кари отишъл под една скала. Бьорн попитал:

— Аз къде да застана?

Кари отговорил:

— Имаш два избора. Първият е да стоиш зад гърба ми и да държиш щита, за да се пазиш с него, ако ти бъде от някаква полза. Вторият е да се качиш на коня си и да препускаш с все сила.

— Не ща така! — рекъл Бьорн. — За това има много причини. Първо, може някои злобни езици да заприказват, че съм избягал от пъзливост, ако си тръгна. Второто е това, че знам какъв улов ще им се сторя и след мен ще тръгнат двама или трима и тогава от мен няма да получиш никаква подкрепа. Затова предпочитам да стоя до теб и да се браня с теб.

И ето че не след дълго в мочурището навлезли товарни коне, а с тях вървели трима човека. Кари казал:

— Тези не ни виждат.

— Да ги оставим да отминат — рекъл Бьорн.

После те отминали, а другите шест се приближили, скочили веднага от конете всички едновременно и нападнали Кари и другаря му. Първи срещу него скокнал Глумур Хилдисон и се опитал да го намуши с копие. Кари се завъртял на пета и Глумур не го улучил — острието срещнало скалата. Бьорн видял това и веднага отсякъл копието на Глумур от дръжката. Кари замахнал срещу Глумур, без той да е стъпил здраво, и му отсякъл крака горе в бедрото, и Глумур умрял веднага. Тогава срещу Кари скочили синовете на Торфинур: Вебрандур и Асбрандур. Кари се спуснал срещу Вебрандур и го пронизал с меча, а после отсякъл и двата крака на Асбрандур. В тази схватка и Кари, и Бьорн били ранени.

Тогава срещу Кари се спуснал Кетил от Лес и се опитал да го намуши с копие. Кари си вдигнал крака и копието се забило в земята. Той скочил върху дръжката и я счупил. Кари сграбчил Кетил с ръце. Тогава Бьорн се спуснал и понечил да го убие. Кари казал:

— Стой спокойно. Кетил ще го пощадя. Дори и да стане така, Кетил, че и друг път да имам власт над живота ти, никога няма да те убия.

Кетил не отвърнал почти нищо, тръгнал след другарите си — онези, които още не били научили за станалото — и им разказал. Кетил и другарите му отишли на изток в Свинската планина и съобщили новините. Флоси почти не се произнесъл за пътуването им, но казал, че не се знае дали работата ще свърши дотук:

— Кари не прилича на никого от хората, които са сега в нашата страна.

117. Бьорн казал на Кари:

— Сега трябва да се покажеш като голям приятел пред стопанката ми, защото тя няма да повярва нито дума от онова, което разкажа, а за мен от това зависи всичко. Отплати ми се, задето ти бях добър придружител.

— Тъй да бъде — рекъл Кари.

Стопанката ги посрещнала радостно и попитала какво е станало:

— Как ти служи Бьорн, Кари?

Кари отговорил:

— Гол му е гърбът на всеки, който си няма брат, а Бьорн ми служи добре. Би се с трима човека и самият той е ранен. Беше ми полезен във всичко тъй, както можеше.

После отишли в Горичката при Торгейр и му разказали насаме новините. Торгейр благодарил на Кари и станало ясно, че се е зарадвал на станалото, обаче го попитал какво още е недовършено от онова, което смята да прави. Кари отговорил:

— Смятам да убия Гунар Ламбасон и Колур Торстейнсон, ако ми падне сгоден случай. Искам и да те помоля нещо.

Торгейр казал, че ще изпълни онова, което той желае.

— Искам този човек — той се казва Бьорн — да го вземеш при себе си, защото той беше с мен в боевете, и да му намериш готово жилище близо до теб и така да го закриляш, че срещу него да не се насочи никакво отмъщение.

— Тъй да бъде — рекъл Торгейр.

Сетне той дал на Бьорн готово жилище при Дома на Асолвур, а взел жилището му в Гората. Торгейр сключил помирения за Бьорн по всички дела и го помирил напълно с онези. Сега Бьорн бил смятан за много по-истински мъж отпреди.

118. Кари си тръгнал и отишъл на запад в Междуречието при Асгримур Елида-Гриймсон. Той приел Кари с голяма радост. Асгримур попитал Кари какво възнамерява сега. Кари отговорил:

— Смятам да тръгна след тях в чужбина и да ги дебна, за да ги избия, ако ги хвана.

Асгримур казал, че по смелост той няма равен на себе си.

Той стоял там няколко нощи. После се спуснал към Островите и там се уговорили да пътува с Колбейн Черния. Той бил оркньоец, стар приятел на Кари и бил много юначен човек. Приел Кари с разтворени обятия и казал, че съдбата им ще бъде една.

119. Ето че Флоси тръгнал на изток към Роговия фиорд. Щом духнал попътен вятър, отплавали в морето. Пътували дълго, а времето било лошо и карали съвсем наслуки. Имало гъста мъгла и вятърът се усилил толкова, че ги връхлетяла голяма буря. Докато се усетят, една нощ били изхвърлени на суша и хората се спасили, но корабът се разбил целият на парчета, та не могли да си спасят имуществото. Наложило се да потърсят къде да се сгреят.

На другия ден се изкачили на една височина. Тогава времето било хубаво. Флоси попитал дали някой познава тая земя. С тях имало двама човека, които били ходили там преди и казали, че я познават добре.

— Пристигнали сме на Оркньойските острови, на Конския остров.

— Можехме да стигнем до по-добро място — рекъл Флоси, — защото Хелги Нялсон, когото убих, е бил придворен на ярл Сигурдур Хлодвисон. Ще отидем всички да се предадем на ярла, тъй като друг избор нямаме — така или иначе, ярлът разполага с живота ни, ако реши да го отнеме.

Вървели, докато срещнали хора, които им посочили къде е ярлът. Тогава те му се представили и Флоси и всичките му хора го поздравили. Ярлът попитал що за хора са. Флоси се назовал по име и казал от коя исландска околия е. Ярлът бил научил вече за изгарянето и затова веднага познал хората. Тогава той попитал Флоси:

— Какво ще ми кажеш за Хелги Нялсон, моя придворен?

— Това — рекъл Флоси, — че му отсякох главата.

Ярлът наредил да ги хванат и заповедта му била изпълнена. В това време дошъл Торстейн, синът на Халур от Скат. Флоси бил женен за Стейнвор, сестрата на Торстейн. Той бил придворен на ярл Сигурдур. И когато Торстейн видял Флоси заловен, отишъл пред ярла и предложил за Флоси всичко, което имал. Ярлът дълго време бил страшно разгневен. Но накрая станало така, че благодарение на застъпничеството на видни хора заедно с Торстейн — а той бил заобиколен от много приятели и мнозина отишли с него да се застъпят — ярлът приел помирение с тях и пощадил Флоси и всички други. Ярлът се проявил по обичая на могъщите хора с това, че Флоси поел службата, която бил заемал Хелги. Така Флоси станал придворен на ярл Сигурдур и скоро бил много обикнат от ярла.

120. Кари и Колбейн Черния отплавали от Островите половин месец след като Флоси тръгнал от Роговия фиорд. Имали добър попътен вятър и пристигнали на Мирния остров. Той е между Хялтланд[100] и Оркньойските острови. Кари бил приет от един човек, който се казвал Давидур Белия. Той разказал на Кари всичко за пътуването на Флоси и хората му, тъй както му било известено. Той бил голям приятел на Кари и Кари прекарал зимата у него.

121. Ярл Сигурдур поканил за Коледа зет си, ярл Гили от Южните острови. Той бил женен за Сванлаух, сестрата на ярл Сигурдур. При ярл Сигурдур дошъл и един княз, наречен Сихтрюгур, от Ирландия. Княз Сихтрюгур и ярл Гили поискали да научат как е станало изгарянето и какво се е случило после. Тогава накарали Гунар Ламбасон да разкаже историята и го настанили да седне на един стол.

В това време Кари, Колбейн и Давидур Белия пристигнали на Конския остров съвсем неочаквано за всички. Кари и другарите му тръгнали веднага към дома на ярла и стигнали там по време на пира. Било тъкмо когато Гунар разказвал историята и Кари и другарите му слушали отвън през това време. Княз Сихтрюгур попитал:

— Как се държа Скарпхедин по време на изгарянето?

— Отпърво добре — казал Гунар, — но накрая заплака.

Той изопачил много целия разказ и все се смеел. Кари не се сдържал, втурнал се вътре с изваден меч и замахнал срещу шията на Гунар Ламбасон така здраво, че главата отхвръкнала на масата, пред княза и ярловете. Масите се облели целите в кръв, както и дрехите на ярловете. Ярл Сигурдур познал човека, който извършил това убийство, и казал:

— Хванете Кари и го убийте!

Кари бил служил като придворен на ярл Сигурдур и хората го обичали много, затова никой не станал, въпреки че ярлът ги карал. Кари казал:

— Мнозина ще рекат, господарю, че заради вас съм извършил това дело и че съм отмъстил за вашия придворен.

Флоси казал:

— Кари не направи това без причина, защото с него нямаме помирение. Той постъпи така, както се полагаше.

Кари си тръгнал, без да бъде преследван.

Хората на Оркньойските острови почистили масите и изнесли мъртвия. Ярл Сихтрюгур казал:

— Това беше много твърд човек, щом се справи така храбро и не се стъписа.

Ярл Сигурдур казал:

— Няма равен на себе си Кари по юначество.

Сетне Флоси взел думата и разказал историята за изгарянето. Той бил правдив за всичко и хората му повярвали.

122. Кари и другарите му плавали на юг, пред Шотландските фиорди. Там срещнали хора от Южните острови. Те казали на Кари, че Флоси и хората му били заминали за Британия[101], и когато Кари научил това, казал на другарите си, че иска да продължи на юг, към Британия, за да се срещне с Флоси и хората му. Всички пожелали да го следват. Тогава той отплавал на юг към Британия и се настанили в едно скришно заливче.

Същата сутрин Колур Торстейнсон отишъл в града да купи сребро. Той говорел много подигравателни приказки за изгарянето. Колур бил приказвал много с една знатна госпожа и било почти нагласено да се ожени за нея и да се засели там. Същата сутрин Кари отишъл в града. Пристигнал на мястото, където Колур броял среброто. Кари го познал, втурнал се срещу него с изваден меч и му разсякъл шията, както той броял среброто, и главата казала „десет“, докато излитала от трупа[102].

Кари казал:

— Кажи на Флоси, че Кари Солмундарсон е убил Колур Торстейнсон. Оповестявам, че аз съм извършил това убийство.

Сетне Кари си отишъл на кораба.

123. Когато Флоси научил за убийството на Колур, се погрижил за трупа и дал много пари за гробно място. Флоси никога не произнесъл лоша дума за Кари.

Оттам Флоси заминал на юг през морето и не спирал, преди да стигне в Рим. Там му била оказана такава чест, че получил опрощение от самия папа и дал за това много пари. После тръгнал назад по Източния път[103], отсядал в много градове, представял се на могъщи хора и получавал от тях големи почести. През следващата зима бил в Норвегия. Сетне отплавал за Исландия и пристигнал в Роговия фиорд, после се завърнал вкъщи в Свинската планина. Вече бил извършил всичко, което изисквало помирението — и пътуването в чужбина, и изплащането на обезщетенията.

124. Кари прекарал зимата в Катанес[104]. През тази зима починала съпругата му в Исландия. На следващото лято Кари се заприготвял да ходи в Исландия. Забавили се доста, но все пак отплавали и прекарали много време в морето, но накрая стигнали до Брега на Инголвур и там разбили целия кораб на парчета. Хората се спасили. Тогава излязла буря. Попитали Кари какво да правят, а той казал, че си струва да отидат до Свинската планина и да проверят благородството на Флоси. После отишли в Свинската планина в бурята. Флоси бил в общата стая. Той познал Кари, когато той влязъл в стаята, скокнал към него, целунал го и го сложил да седне до себе си. Флоси поканил Кари да остане там цялата зима. Кари приел. Сетне се помирили напълно. Тогава Флоси оженил за Кари племенницата си Хилдигудур, която преди това била жена на Хоскулдур Жреца на Бели нос.

Хората разказват, че животът на Флоси завършил така: на стари години заминал в чужбина да търси дърва за строеж и през зимата бил в Норвегия. А през лятото се забавил с подготовката; хората говорели, че корабът му е лош. Флоси казвал, че е достатъчно добър за стар и обречен човек, качил се на кораба и отплавал в морето, и за този кораб оттогава повече никога не се чуло.

Децата на Кари и Хелга Нялсдотир били тези: Торгердур и Рагнхейдур, Валгердур и Тордур, който изгорял в къщата. А децата на Хилдигудур и Кари били Старкадур, Тордур и Флоси. Син на Флоси бил Колбейн, който станал един от най-славните хора в рода им. И там завършваме повестта за изгарянето на Нял.

[1] Виж предговора. — Б.р. ↑

[2] Името на поселището като правило е съвпадало с името на местността. Когато се казва, че Гунар живеел в Подножието, това означава, че и имението му, и местността, където то се е намирало, са се наричали Подножие. ↑

[3] Херсир — норвежки сановник. Не е ясно точно какви функции е изпълнявал, но коренът на думата подсказва, че е бил военен предводител. ↑

[4] Скалата на Закона се намира на Полето за Общ сбор в Югозападна Исландия. Край нея се разисквали общодържавни проблеми и се гледали съдебните дела. ↑

[5] Всъщност става въпрос за каменни постройки без покриви. При идване на Общ сбор собствениците им са разпъвали над тях платнища. ↑

[6] Съгласие за годежа на една жена обикновено са давали нейните роднини от мъжки пол, но Халгердур в началото на сагата се сгодява сама. ↑

[7] Торгердур е дъщеря на Халгердур от предишен брак. ↑

[8] Масите били ниски, подобни на някогашните български софри. ↑

[9] Тоест получено като наследство. ↑

[10] Това се правело с цел да се заздравява приятелството между отделни семейства и било широко разпространен обичай. ↑

[11] Троловете са зли великани, за които се говори в Измамването на Гюлви. ↑

[12] Става въпрос за обичай, който е имал силата на закон. Вместо да отнася делото в съда, нарушителят е можел да даде на потърпевшия „право да отсъжда сам“ и се е задължавал да зачете решението му, каквото и да е то. В редица случаи това е било в интерес и на двамата, защото съдебните дела често са вземали неочаквани обрати и всяка от страните се е излагала на голям риск. ↑

[13] Тегловна единица в средновековна Скандинавия. Стойността й не може да бъде определена със сигурност: вероятно около една унция. ↑

[14] Под „пари“ трябва да се разбира както различни чуждестранни монети, така и всякакви сребърни предмети и парчета сребро, теглени заедно. ↑

[15] Староисландската дума хунд-рад първоначално е означавала 120, а по-късно — 100, затова числата в много текстове са двусмислени.

Един дял сребро означава: толкова сребро, колкото струва една платежна единица плат. Плащанията, както и при славяните, често са се извършвали с плат (ср.бълг.: „плат, платя, плащам“ — букв.: „давам плат“). Със сто (100 или 120) дяла сребро е можело да се купи една дойна крава или шест овце с агнетата им. ↑

[16] С това Халгердур иска да каже, че дори и да се срещнат на потайно място, опасност за Брюньолвур няма. ↑

[17] Така са били наричани женските духове-пазители, които съпътстват човек през целия му живот и се явяват пред него малко преди смъртта. ↑

[18] Късметът се е смятал за нещо, което съпътства човека и може да се влошава или подобрява, да се предава от един на друг и да подтиква към различни постъпки в зависимост от това дали е добър или лош. ↑

[19] Вийса — най-често осемстишие, съчинено по правилата на скалдовото стихосложение. ↑

[20] Къщите са се строели най-често от камъни, а в тях е имало дървени прегради, които са били разположени така, че да се образуват отделни помещения. ↑

[21] Обикновено вълненият плат, от който се шиели дрехите, бил оставян небоядисан. Цветните дрехи, внесени от чужбина, правели силно впечатление. ↑

[22] Названието е очевидно от по-късно време. ↑

[23] Една марка е била равна на осем аура. Думата значи също „гора“, така че първоначалното значение на стойностната единица е вероятно: „толкова, колкото струва една гора“. ↑

[24] Да се поведе дело, се е смятало за проява на юначество, особено когато противниците са били видни хора. ↑

[25] Дългото целене символизира колебливост или страхливост. ↑

[26] Гунар се сдобил с тази алебарда по време на странстванията си в чужбина. Тя била вълшебна: когато звъннела, това означавало, че скоро с нея ще бъде убит човек. ↑

[27] Често описван похват, чрез който добрите бойци като Гунар се освобождават от щита си, за да поемат някакво оръжие със същата ръка. Забиването в земята е израз на сила и бързина. ↑

[28] Откел е можел да остане без обезщетение, ако не се намери човек, който да поведе дело за него. ↑

[29] Процедури, изисквани от закона. Всеки, който е смятал да повежда дело по убийство, е трябвало да оповести намерението си пред определен брой хора от местността, където е било извършено престъплението. Трябвало е също да се преброят раните по труповете и да се назоват свидетели, които са ги видели. ↑

[30] Тоест най-близкият му човек, който следва да поведе дело за убийството му, се намира в Норвегия, следователно никой в Исландия няма право да се занимава с тази работа. ↑

[31] Основното наказание, което съдът е налагал, е било обявяването на нарушителя за глобяем престъпник или пълен престъпник. Първото означавало, че наказаният трябвало да плати глоба в определен срок. Пълният престъпник, наричан още горски човек, губел целия си имот и тръгвал да се крие далече от хората, тъй като всеки имал право да го убие. Съдът не се занимавал с изпълняване на смъртни присъди — това било работа на хората, които пожелаят да издирят престъпника. Под престъпник винаги се разбирало осъден човек, а не просто злодей. ↑

[32] Име на планина с триъгълна форма. ↑

[33] Така наречените „конски боеве“ били любимо зрелище на исландците; подобни спектакли се организират и днес. Както се вижда от по-нататъшния разказ, стопаните са повеждали конете един към друг (самите те са ходели пеш) и ги подбутвали с конски пръти, за да ги накарат да се хапят. ↑

[34] Кюртил — горна дреха, подобна на туника. ↑

[35] Правела се е разлика между термините грид — временно примирие, и сат — окончателно помирение, сдобряване. ↑

[36] Тоест не било подготвено както трябва, в подготовката му били допуснати грешки. Това се е смятало за достатъчно оправдание, което противниковата страна е могла да използва не само като защита, а и като обвинение. ↑

[37] Тоест цялата сума, която законът предвижда като обезщетение при подобно нарушение. ↑

[38] Както личи и от други разкази, спящите воини понякога са се покривали с щитовете си. ↑

[39] Става въпрос за едно твърде необичайно положение в староисландското право; както се вижда по-нататък, Мордур който познава законите добре, го намира за странно. ↑

[40] Тоест човекът, който има законно право да поведе такова дело, е Ранвейх, майката на Колскегур, но тя го е прехвърлила на сина си. ↑

[41] Тоест оценена по законен ред, а не произволно. ↑

[42] Терминът не се среща другаде в староисландската литература и смисълът му е неясен, а етимологията неуточнена. Възможни са две значения: „дъжд (който вали) от рани“ или „властелини на раните“, което се обяснява като „божества — причинители на рани и знамения, свързани с тях“. ↑

[43] Ранвейх е ясновидка и познава бъдещето по душевното си състояние, причинено от постъпките на хората. ↑

[44] Това изречение е създало известни спорове в литературата. Според Валтир Гюдмюндсон („Частното жилище в Исландия по времето на сагите, Копенхаген, 1889“ — все още най-авторитетният труд в областта) в Исландия къщите никога не са били закрепвани с въжета. Той твърди, че правилната дума е не „къщи“, а „сено“ — и наистина тя се среща в някои от ръкописите на сагата. Всички съвременни издатели обаче предпочитат „къщи“. ↑

[45] Не е ясно какво точно има предвид Мордур, но подобен начин за събаряне на покрива е представен нагледно на скици 1 и 2.

В резултат от въртенето на коловете въжетата се обтягат, разместват гредата, за която са вързани, и покривът се разрушава. Това всъщност е само едно от възможните обяснения, което ми бе предложено от професор Паулсон, тъй като не се знае дали нападателите са използвали именно най-горната греда. Под „целия покрив“ трябва да се разбира всъщност само най-горните скатове, защото след това се казва, че „на покрива скочил Торбрандур Торлейвсон“. Наистина в оригинала думите за „покрив“ в двата случая са различни, и първоначално между тях вероятно е имало разлика, която в литературния исландски език от XIII век изобщо не личи. ↑

[46] Име на поселище. ↑

[47] Смисълът е доста неясен: „Раздавачът на…? заговори; прославилият се с подвизи баща на Хогни, онзи, който вършеше…? със смело сърце (биеше се със смело сърце?)…? (воинът?) с надянат шлем каза, че предпочита да умре, отколкото да отстъпи.“ ↑

[48] Валхол е дворецът на падналите в бой, за него се говори в Измамването на Гюлви. ↑

[49] Покривите на къщите са се спускали ниско до земята, а отгоре са били покрити с чимове трева. Днес такива къщи не се срещат почти никъде в Исландия, но са типична гледка на Ферьорските острови. ↑

[50] Така се наричало скандинаво-руското царство. Името идва от укрепените градове като Холмгардур (Новгород), Коенугардур (Киев) и т.н. ↑

[51] Голямата крепост (Миклагардур) е староскандинавското име на Константинопол. ↑

[52] Довереници — скандинавци на военна служба у византийския император. ↑

[53] Област в Централна Норвегия, дала името на днешния град Тронхайм или Тронйем. ↑

[54] Ярл — скандинавски феодал. (Хакон Сигурдарсон ярлът на Хладир — норвежки владетел от края на X век.) ↑

[55] Архипелаг, разположен близо до северните части на Шотландия, днес британско владение. Векове наред островите били населявани и управлявани от скандинавци. ↑

[56] Част от гореспоменатите острови. ↑

[57] Трондец — обитател на областта Трондхеймур. ↑

[58] Нос Агди се намира в Норвегия. ↑

[59] Тоест храмът бил собственост и на двамата и се намирал под техния общ надзор. ↑

[60] Торгердур, Холги, Ирпа — слабо известни митични същества. За Тор се говори подробно в Измамването на Гюлви. ↑

[61] Всъщност става въпрос за статуи, които обаче били отъждествявани със самите богове и дори понякога били хранени през „устата“. ↑

[62] Нощните убийства се смятали за подлост. ↑

[63] Синовете на Нял очаквали Траин да им предложи помирение и обезщетение заради изтърпяното унижение в Норвегия — пленничеството у ярла, станало по вина на Траин. ↑

[64] Според Храпур причината за изтърпяното унижение („отнесения плесник“) е единствено лошият късмет на Хелги и Гриймур, затова го смята за заслужено. ↑

[65] Това е последната реплика на Халгердур в сагата, разказът за нея свършва тук, без това да бъде упоменато от автора, което е донякъде в разрез с установената практика да се съобщава, че героят „излиза от повестта“. ↑

[66] Думата жрец първоначално е означавала пазител на храм, а по-късно е станала синоним на старейшина. Под жреческа власт следователно трябва да се разбира старейшинство. Терминът се запазил и след приемането на християнството — самият Хоскулдур е бил покръстен. ↑

[67] Вероятно става въпрос за извеждане на конски бой. ↑

[68] За Хел — владетелката на пъкъла — се говори подробно в Измамването на Гюлви. ↑

[69] Пенинг — скандинавска монета. ↑

[70] Наметалото вероятно е било такова, че е могло да се носи и от мъже, и от жени, и Флоси е схванал това като обиден намек. ↑

[71] Както се вижда от текста, гащите трябва да са били женски. ↑

[72] Ас — свръхестествено същество. За асите се говори в Измамването на Гюлви. ↑

[73] Скарпхедин осъзнава, че баща му е „обречен“, защото му се е привидяла кръв, следователно от този момент не може да се разчита на неговия свръхестествен ум. ↑

[74] Онова, което е по-чуждо за Грани, е приятелството му с Траин Сихфусон. ↑

[75] Оттук личи, че постройката, където са били хората на Нял, е била с каменни стени и огънят е бил запален само пред вратата; тъй като тя е била дървена, затова жените са го загасили лесно. ↑

[76] Става въпрос за гредите, положени напряко от горния ръб на едната надлъжна стена до съответния ръб на отсрещната. Таванът на къщата е бил дървен. ↑

[77] От по-нататъшния разказ излиза, че гредата е била паднала по следния начин: единият й край е опирал в пода, а другият е стоял все още прикрепен към горния ръб на стената, така че гредата е могла да служи като стълба. ↑

[78] Кари има предвид повелите на християнството. ↑

[79] Това изречение е неясно: как може Скарпхедин да тича нагоре по стената? Според професор Херман Паулсон Скарпхедин е бягал към горния й ръб по срутените греди и камъни, които са образували нещо като стълба. В своя английски превод професор Паулсон пише, че Скарпхедин е бягал „към стената“, но признава, че пасажът е неясен и преводът — неточен. ↑

[80] Като всяко произведение на скалдовата поезия, тази вийса е изпълнена с оприличавания, някои от които са запазени при превода:

Морски блясък = злато.

Дърво (ясен) на морския блясък = човек, воин.

Ствол = човек, в случая Кари.

Синът на Голнир = Нял. ↑

[81] Вийсата е записана в трудноразбираем вид. Смисълът е приблизително следният: „Жената (на Скарпхедин?) не ще сдържи сълзите си след битката, в която бе воинът. Копията дрънчаха. Аз съчинявам поезия(?).“ Преводът се затруднява от това, че в оприличаванията са включени картини от слабо известни митове и имена на недобре познати свръхестествени същества. ↑

[82] Намек, че Нял е светец — трупът му е озарен от някаква свръхестествена „светлост“. ↑

[83] Обяснения към вийсата:

Улур е бог, споменат в Измамването на Гюлви.

Струнен бряст = лък.

Улур със струнен бряст = воин, в случая — обръщение към Асгримур.

Желязна буря = битка.

Борът на желязната буря = воин, в случая Нял (това, че всъщност Нял не е никакъв воин, за скалда няма значение). ↑

[84] Обяснения към вийсата:

Желязна змия = меч.

Купа с мозък = глава. ↑

[85] Рагнар Сигурдарсон Рунтавите гащи — полумитичен датски владетел. ↑

[86] Моренд — вид плат, измерван, както и среброто, в неуточнени единици. ↑

[87] Освен, че бил много хитър, Мордур притежавал и дар-слово — нещо твърде важно при водене на трудно дело. ↑

[88] Обвинението е следвало да се води от Торгейр Торисон, защото той е най-близкият роднина на Нял, но той се възползвал от правото си да го прехвърли на човек, по-вещ в законите от него. ↑

[89] Оповестяването на обвиненията не е било част от съдебните заседания, а просто е имало за цел да се уведомят събралите се, че по-късно на сбора ще се гледат съдебни дела. Откриването на съда е истинското начало на съдебните процедури, свързани с произнасяне на присъда. ↑

[90] Раните подлежали на класификация; онези, които стигали до вътрешностите, се наричали, в приблизителен превод, телопронизващи и костопробивни. ↑

[91] Иск за горско изгнаничество — приблизителен превод на правен термин. Мордур иска за Флоси най-тежката присъда — да бъде обявен за горски човек. ↑

[92] Тъй като Аскел Жреца не е от Източните фиорди, делото не трябва да се повежда в съда, който решава делата на тази област. ↑

[93] Това се е правело с цел да се отстранят хора, подозирани в симпатии към противниците. ↑

[94] Убийството на виден човек е могло да се равнява на няколко други, затова и за някои са били заплащани двойни обезщетения, за други — тройни. ↑

[95] Поднасянето на примирие се е извършвало чрез символично ръкостискане. На примирието се е гледало като на предмет, който може да се приема и предава. ↑

[96] Тоест няма повече да се връща в Норвегия и корабът няма да му трябва. ↑

[97] Вълча става — така се е наричала ставата, която свързва китката с останалата част от ръката; названието идва от един мит, разказан в Измамването на Гюлви. ↑

[98] С това авторът явно иска да каже, че копието се е забило в най-горната част на бедрото, сиреч в таза. ↑

[99] Великаните били смятани за много глупави същества. ↑

[100] Първото название на Шетландските острови, разположени северозападно от Оркньойските. ↑

[101] Британия в случая означава Уелс. ↑

[102] Този пасаж е може би заимстван от 67-а глава на Сага за хората от Долината на сьомгите. Очевидно въпросът дали отрязаната глава може още да мисли, е занимавал умовете на мнозина от онези времена. Снори Стурлусон дори описва проведен експеримент с отрицателен резултат. ↑

[103] Така са наричали пътя през Русия. ↑

[104] Катанес (т.е. „нос на корабчетата“ от кати — корабче) — нос в Шотландия, днес наричан Кейтнес. ↑

РАЗКАЗИ ЗА ИСЛАНДЦИ

РАЗКАЗ ЗА ТОРСТЕЙН ТРЕПЕТА

1. Разказват, че през лятото крал Олавур[1] ходел по гощавки на изток из Вийк, а също и на други места. Отишъл на гощавка в едно поселище, което се казвало При Рейми. С него имало много хора. По това време при краля бил един човек, който се наричал Торстейн, синът на Торкел, синът на Асгейр Патока, синът на Аудун Пръта — исландец, дошъл при краля предишната зима.

Вечерта, когато хората пиели на трапезите, крал Олавур наредил никой от неговите хора да не ходи нощем сам до нужника и ако на някого му се наложи да отиде, да вземе със себе си съседа от леглото[2]; иначе, казал, го очаква беда.

Късно през нощта Торстейн Исландеца се събудил и му се приходило по нужда, но онзи, който лежал до него, спял така дълбоко, че на Торстейн никак не му се щяло да го буди. Станал, нахлузил си обувките на краката, наметнал се с един дебел плащ и тръгнал към нужника. Това било голяма постройка, тъй че от двете страни можели да седнат по единадесет човека. Той седнал на най-крайната седалка. И като поседял така известно време, видял, че на най-вътрешната седалка се качва драугур[3] и сяда там.

Тогава Торстейн попитал:

— Кой е дошъл там?

Драугурът отговорил:

— Дошъл е Торкел Тънкия, който загина с крал Харалдур Бивника[4].

— Откъде се взе? — попитал Торстейн.

Той казал, че току-що е излязъл от пъкъла.

— Какво можеш да ми разкажеш за там? — попитал Торстейн.

Оня отвърнал:

— Ти какво искаш да научиш?

— Кои понасят най-твърдо мъченията в пъкъла?

— Никой не е по-твърд — рекъл драугурът — от Сигурдур Убиеца на Фавнир[5].

— Какво мъчение изтърпява той?

— Разпалва пещите с мъчениците — казал драугурът.

— Това не ми се струва толкова голямо мъчение — казал Торстейн.

— Не е така обаче — рекъл драугурът, — запалката е самият той.

— Тогава е голямо — рекъл Торстейн. — А кой понася мъченията най-трудно?

Драугурът отговорил:

— Старият Старкадур[6] ги понася най-трудно, защото реве страшно по нас, дяволите. Това е по-голямо мъчение от почти всичко друго и ние никога нямаме покой от ревовете му.

— Що за мъчение изтърпява той — попитал Торстейн, — та да не може да го търпи такъв смел човек, какъвто разправят, че е бил?

— Горят му глезените.

— Това не ми изглежда толкова страшно — рекъл Торстейн — за такъв юнак, какъвто е бил той.

— Не си прав — казал драугурът, — защото само ходилата му се подават нагоре от огъня.

— Това е страшно! — казал Торстейн. — А сега изреви веднъж като него.

— Тъй да бъде — рекъл драугурът. После си издул бузите и надал силен вой, а Торстейн си скрил главата в полите на плаща. Ревът го замаял много и той попитал:

— Толкова силно ли реве?

— Това нищо не е — казал драугурът. — Защото така ревем ние, малките дяволчета.

— Изреви хубаво като Старкадур — казал Торстейн.

— Бива — казал драугурът. Тогава ревнал отново, така отвратително, че на Торстейн му се сторило ужасно такъв малък дявол да може да вие така силно. Торстейн направил пак като преди — увил си плаща около главата, и все пак бил така поразен, че се вцепенил и си изгубил ума. Тогава драугурът попитал:

— Защо се умълча така?

Като се посъвзел, Торстейн отговорил:

— Мълча, защото се чудя какъв е тоя страшен глас у теб, дето ми изглеждаш такова малко драугурче. И това ли беше най-силният рев на Старкадур?

— Нищо подобно. Това е — рекъл той — по-скоро най-слабият му рев.

— Стига вече си се занасял — казал Торстейн, — искам да чуя най-силния му рев.

Драугурът се съгласил. Торстейн се приготвил — сгънал плаща и си го увил около главата, като го придържал с две ръце. Драугурът се бил премествал към Торстейн с по три седалки при всеки рев и вече между тях оставали само три. Тогава драугурът си издул страшно бузите, завъртял очи и завил така силно, че на Торстейн му се сторило съвсем непоносимо, и в това време забила камбаната в селището, а Торстейн паднал в несвяст на пода.

Драугурът пък така се стреснал от камбанния звън, че продънил пода, а после още дълго се чувал воят му в земните глъбини.

Торстейн скоро дошъл на себе си и станал; върнал се при постелята и си легнал.

2. На сутринта хората станали. Кралят отишъл на църква и слушал службата. След това отишли да ядат. Кралят не бил особено весел. Той заговорил:

— Някой снощи да е ходил сам в нужника?

Торстейн се изправил и паднал пред краля, признал, че е нарушил заповедта му.

Кралят отвърнал:

— На мен това не ми напакости особено, а ти показа онова, което се говори за вас, исландците — че сте много вироглави. А ти забеляза ли нещо?

Тогава Торстейн разказал цялата случка тъй, както била станала. Кралят попитал:

— Какво мислеше, че ще спечелиш, като го караш да реве?

— Ще Ви кажа, господарю. Тъй като бяхте предупредили всички хора да не ходят там сами, а и се появи драугур, сметнах, че няма да се разделим без премеждия, но мислех, че ще се събудите, господарю, като зареве, и ми се струваше, че ще бъда спасен, ако усетите какво става.

— Така и стана — рекъл кралят. — Събудих се и разбрах каква е работата и казах да бият камбаната, защото знаех, че иначе с теб е свършено. А ти не се ли уплаши, когато драугурът взе да реве?

Торстейн отговорил:

— Аз не знам що е това страх, господарю.

— Не ти ли трепна сърцето? — попитал кралят.

— Да, така беше — рекъл Торстейн, — защото при последния му рев нещо ми затрептя в пазвата.

Кралят рекъл:

— Сега името ти ще бъде удължено и ще се казваш Торстейн Трепета и ето един меч, който искам да ти подаря по случай кръщаването[7].

Торстейн му благодарил.

Разказват, че Торстейн станал царедворец на крал Олавур, а после останал при него и загинал на „Дългия змей“[8] заедно с други кралски юнаци.

[1] Олавур Трюгвасон — крал на Норвегия (прибл. 995–1000 г.), направил сериозен опит за въвеждане на християнството в страната, днес почитан като национален герой на Норвегия. ↑

[2] Става въпрос за дълъг и широк одър, на който са спели много хора, един до друг. ↑

[3] Драугур — мъртвец, излязъл от гроба с цел да пакости на хората. В християнско време драугурът е бил отъждествяван с дявола. ↑

[4] Харалдур Бивника — легендарен датски крал от VIII век. ↑

[5] Сигурдур Сигмундарсон — митичен датски герой от Старата Еда и Сага за Волсунгите, убил дракона Фавнир, откъдето получил прозвището си. Сигурдур е познат под името Сигфрид (Зигфрид) в по-късното немско произведение Песен за Нибелунгите. ↑

[6] Старкадур — митичен датски герой, познат от произведението на Саксон Граматик Датска хроника. ↑

[7] Смятало се, че прякорите носят късмет и дълголетие. ↑

[8] „Дългия змей“ — прочутият кораб на Олавур Трюгвасон. Тук става въпрос за сражението срещу шведско-датски и вражески норвежки сили, в което Олавур загива. ↑

РАЗКАЗ ЗА БРАНДУР ЩЕДРИЯ

Разказват, че едно лято в Норвегия дошъл от Исландия Брандур, синът на Вермундур от Езерния фиорд. Наричали го Брандур Щедрия. Прозвището му прилягало. Брандур пристигнал с кораба си в Нидарос.

Скалдът Тьодолвур[1] бил приятел на Брандур и разказвал много за него на крал Харалдур[2] — колко свестен и ценен човек бил той. Тьодолвур казвал също, че никой друг в Исландия не му изглежда по-подходящ за крал[3] заради щедростта и благородството му. Той бил говорил на краля много за щедростта му и кралят казал:

— Сега ще го изпитам — рекъл той. — Отиди при него и го помоли да ми даде наметалото си.

Тьодолвур отишъл и влязъл в къщата, където бил Брандур. Той стоял на пода и мерел ленен плат. Бил облечен в ален кюртил[4], а отгоре носел алено наметало, с краища, увити около главата му[5]. Под мишницата си държал брадва, обкована със злато.

Тьодолвур казал:

— Кралят иска да получи наметалото.

Брандур продължил работата си и не отвърнал нищо, но свалил от себе си наметалото. Тьодолвур го взел и го занесъл на краля, кралят попитал как е минала срещата им. Той казал, че Брандур не промълвил нито дума, после разказал с какво се занимавал и с какво бил облечен.

Кралят казал:

— Той е наистина благонравен и ще да е забележителен човек, щом не е сметнал за нужно да говори. Отиди пак и му кажи, че искам да получа от него брадвата, обкована в злато.

Тьодолвур казал:

— Не ми се ходи пак, господарю. Не знам как ще го оцени.

— Дума за Брандур отвори ти; и сега, и друг път — рекъл кралят. — Затова сега ще отидеш и ще му кажеш, че искам да получа брадвата, обкована в злато. Не го смятам за щедър, ако не я даде.

Тьодолвур отишъл при Брандур и му казал, че кралят иска да получи брадвата. Той я подал и не казал нищо. Тьодолвур занесъл брадвата на краля и разказал как минала срещата. Кралят рекъл:

— Изглежда, този човек е по-щедър от повечето други: ето че вече се събраха скъпи неща. Върви пак и му кажи, че искам кюртила, в който е облечен.

Тьодолвур рекъл:

— Не е редно, господарю, да ходя пак.

Кралят казал:

— Ще отидеш непременно.

Той отишъл пак, влязъл в таванската стая и казал, че кралят иска кюртила. Тогава Брандур спрял работата си и свалил кюртила, но не казал нищо. Той отпрал единия ръкав и после хвърлил кюртила на Тьодолвур, а ръкава задържал. Тьодолвур го вдигнал и го занесъл на краля и му показал кюртила. Кралят го погледнал и после рекъл:

— Този човек е и умен, и великодушен. Ясно е защо е отпрал ръкава. Струва му се, че имам само една ръка, и то такава, че с нея само вземам, а никога не давам. Отидете и го доведете.

Така и направили: Брандур отишъл при краля и получил от него почести и подаръци. Това му било изпитанието.

[1] Тьодолвур Хвинверски Учения — придворен поет на крал Харалдур. ↑

[2] Харалдур Халвданарсон Красивокосия (царувал през втората половина на IX и първата половина на X век) — норвежки крал, самообявил се за първи вседържец на Норвегия; всъщност властта му е била съсредоточена в западните части на страната. ↑

[3] Исландия не е имала крал. ↑

[4] Кюртил — връхна дреха, подобна на туника. ↑

[5] Според обяснението на исландското издание „Исландски древни писания“ Брандур бил прикрепил някак си краищата на плаща към главата си, за да не му пречат в работата. ↑

РАЗКАЗ ЗА ИВАР ИНГИМУНДАРСОН

От нещата, които сега ще разкажа, може да се забележи какъв прекрасен човек е бил крал Аюстейн[1] и колко предан и изобретателен се е показвал, като е търсел да разбере какво измъчва любимците му.

При крал Аюстейн живеел един човек, който се казвал Ивар и бил син на Ингимундур, исландец по произход и от знатен род, умен човек и добър скалд. Кралят го ценял много и се отнасял към него с обич, както се вижда от този разказ.

Братът на Ивар се казвал Торфинур. Той също отишъл в чужбина[2] при крал Аюстейн и там бил уважаван от много хора заради брат си. Обаче му докривяло, че не го смятат за равен на брат му и че трябвало да се осланя на него, затова не му харесало при краля и се заприготвял да отпътува в Исландия.

Преди братята да се разделят, Ивар поръчал на Торфинур да занесе вест на Одню Йоансдотир да го чака и да не се омъжва. Казал, че тя му е най-скъпа от всички жени. После Торфинур отпътувал и пристигнал благополучно, обаче решил да поиска Одню за себе си и я получил.

Малко по-късно Ивар пристигнал от чужбина и научил за това; сметнал, че Торфинур е постъпил зле спрямо него, и всичко му опротивяло; върнал се при краля и у него бил пак на почит като преди.

Ивар бил много опечален и когато кралят забелязал това, извикал Ивар на разговор и го попитал защо е така тъжен:

— Преди, когато бяхте при нас, ни забавлявахте с думите си по най-различни начини. Питам за това, понеже знам, че не сме ти[3] направили нищо лошо, а и ти си толкова умен, че не ще се усъмниш в нещо, което го няма. Кажи ми сега какво има.

Ивар отговорил:

— Това, което стана, господарю, не мога да го разкажа.

Кралят казал:

— Тогава аз ще отгатна. Да е имало някакви хора, които да не са ти допаднали?

— Не е това, господарю — рекъл Ивар.

Кралят попитал:

— Да не би да ти се струва, че получаваш от мен по-малка почит, отколкото би желал?

— Не е това, господарю — рекъл той.

— Да си видял някакви работи в нашата страна — попитал кралят, — които да ти са се сторили много неприятни?

Той казал, че не било това.

— Гадаенето вече ни затруднява — рекъл кралят. — Да ти се ще да владееш някакви имоти?

Той отрекъл.

— Да има някакви жени във вашата страна — попитал кралят, — по които да копнееш?

Той отговорил:

— Така е, господарю.

Кралят казал:

— Недей да се измъчваш за това. Щом се запролети, замини за Исландия. Ще ти дам пари и писмо с печат от мен до хората, от които зависи работата, и не очаквам да има такива, които да не отстъпят пред моите приятелски молби или заплахи и да не дадат жената.

Ивар отвърнал:

— Това не може да стане.

Кралят казал:

— Няма начин да не може. И на друг човек да са я дали, аз още повече ще настоявам и щом искам, ще ти я взема за жена.

Ивар отговорил:

— Нещата стоят по-сложно, господарю. Брат ми е женен за нея.

Тогава кралят казал:

— Да се откажем от тая работа — рекъл той. — Виждам тогава друго разрешение. След Коледа ще тръгна по гощавки; ела и ти с мен и ще видиш там много изтънчени жени и стига да не са от кралско потекло, ще ти взема някоя.

Ивар отвърнал:

— Тежка е моята работа, господарю, понеже всеки път, когато видя хубави жени, си спомням за онази жена и мъката ми само расте.

Кралят казал:

— Тогава ще ти дам власт и имоти, както вече ти предложих, за да се забавляваш с тях.

Той отвърнал:

— Нямам желание за това.

Кралят казал:

— Тогава ще ти дам пари — ходи да търгуваш, в които земи искаш!

Той отвърнал, че не му се ще.

Тогава кралят казал:

— Сега вече съм доста затруднен, понеже опитах всичко, каквото можех. Остава само едно нещо, но то има съвсем малка стойност в сравнение с онова, което ти предложих, и все пак не се знае кое може да помогне най-много. Идвай при мен всеки ден, когато масите са вдигнати, стига да не обсъждам неотложни дела, и ще си бъбрим с теб. Ще говорим за тази жена колкото искаш и каквото ти дойде наум. Аз ще отделям време за това, защото се случва понякога на хората да им олеква, когато разкажат за мъката си. Освен това никога няма да си тръгваш без подарък след среща с мен.

Ивар отвърнал:

— Ето това искам, господарю, и благодаря за разпита.

Така и направили: винаги когато кралят нямал трудни дела за обсъждане, разговарял с Ивар за онази жена. Това помогнало много и Ивар се отърсил от мъката си неочаквано бързо. После се развеселил и си възвърнал предишното радостно и веселяшко настроение. И останал при Аюстейн.

[1] Аюстейн Магнусон — крал на Норвегия от 1103 до 1122 г. ↑

[2] На старонорвежки се употребявали изразите заминавам навън, т.е. в чужбина, в Исландия, както и идвам отвън след връщане от чужбина, обикновено от Исландия. Същите изрази, колкото и нелогично да изглежда, се употребявали и от исландците. Заминаване отвън за тях означавало тръгване от острова, пътешествие в чужбина, най-често в Норвегия. ↑

[3] Формите „ти“ и „вие“ често са се смесвали, както личи и от другите разкази. ↑

РАЗКАЗ ЗА АУДУН ОТ ЗАПАДНИТЕ ФИОРДИ

Един човек се казвал Аудун — бедняк, по произход от Западните фиорди. Той заминал за чужбина оттам, от фиордите, под предводителството на Торстейн Добрия Стопанин и Торир Кормчията, който бил настанен през зимата у Торстейн. Аудун също бил там и работел на Торир, а за отплата получил от него покровителство и превоз през морето. Преди да се качи на кораба, Аудун оставил по-голямата част от парите, които имал, на майка си — били пресметнати за тригодишна прехрана.

Ето че тръгнали да се връщат от чужбина; пътували добре и Аудун прекарал следващата зима при Торир Кормчията. Той имал жилище в Моери.

През лятото заминали за Гренландия и през зимата останали там. Разказват, че там Аудун купил мечка — голяма скъпоценност — и дал за нея цялото си състояние.

На следващото лято заминали пак за Норвегия и пристигнали без премеждия. Аудун водел животното със себе си и смятал да отиде на юг в Дания при крал Свейн[1] и да му го подари. Когато стигнал до южните краища на страната, където бил кралят[2], той слязъл от кораба, като водел животното със себе си, и си наел жилище.

На крал Харалдур[3] му казали веднага, че там била пристигнала мечка — голяма скъпоценност, собственост на исландец. Кралят тутакси пратил хора да го повикат.

Аудун дошъл при краля и го поздравил учтиво. Кралят приел поздрава му любезно и после попитал:

— Имал си мечка, голяма скъпоценност?

Той отговорил, че има някакво животно. Кралят казал:

— Искаш ли да ни продадеш животното на цената, на която си го купил?

Той отговорил:

— Не искам, господарю.

— Искаш ли тогава — рекъл кралят — да ти платя двойна цена, и това би било по-правилно, щом за него си дал цялото си състояние?

— Не искам, господарю — отвърнал той.

Кралят казал:

— Искаш ли да ми го подариш тогава?

Той отговорил:

— Не, господарю.

Кралят попитал:

— Тогава какво ще правиш с него?

Той отвърнал:

— Искам да отида на юг, в Дания, и да го подаря на крал Свейн.

Крал Харалдур рекъл:

— Дали си толкова глупав човек, та не си чувал за враждата между нашите две страни, или смяташ късмета си за толкова голям, че да се добереш със скъпоценност дотам, докъдето други не успяват да се доберат безнаказано, въпреки че ги тика нуждата?

Аудун отговорил:

— Господарю, това е във ваши ръце, но аз не се съгласявам на нищо друго освен на онова, което вече съм решил.

Тогава кралят казал:

— Защо пък да не можеш да си вървиш по пътя, щом така искаш? Но на връщане ела при мен и ми разкажи как крал Свейн ти се е отплатил за животното. Може и да си късметлия.

— Това ти го обещавам — рекъл Аудун.

После той отплавал на юг покрай брега, сетне на изток към Вийк и после към Дания и тогава всичките му пари свършили и той трябвало да проси храна и за себе си, и за животното. Той отишъл у един служител на крал Свейн, който се казвал Аки, и го помолил да му даде някаква храна — и за него, и за животното.

— Смятам — рекъл той — да подаря животното на крал Свейн.

Аки отвърнал, че ще му продаде храна, ако той иска. Аудун казал, че няма с какво да плати.

— Но все пак бих искал — рекъл той — да успея да заведа животното при краля.

— Ще ти дам храна колкото ще ви трябва, докато стигнете при краля, но в замяна искам да притежавам животното наполовина. Помисли за това, че животното ще умре пред теб, тъй като ви трябва много храна, а парите са се свършили и ти си на път да изгубиш животното съвсем.

Като помислил за това, сторило му се, че има нещо вярно в онова, което му казал служителят, и се споразумели да даде на Аки животното наполовина, а после кралят да прецени всичко. Решили да отидат и двамата при краля. Така и направили: явили се и двамата пред него и застанали пред масата. Кралят се замислил кой може да е този човек, когото той не познавал. После попитал Аудун:

— Кой си ти?

Той отговорил:

— Аз съм исландец, господарю — рекъл той. — Идвам от Гренландия и от Норвегия и реших да ви доведа тази мечка. Платих за нея с цялото си състояние, но сега пред мен се е изпречила голяма трудност: сега мечката е само наполовина моя.

После той разказал на краля какво се било случило между него и неговия служител Аки.

Кралят казал:

— Вярно ли е, Аки, това, което той разправя?

— Вярно е — рекъл той.

Кралят казал:

— И ти сметна това за допустимо, при все че те направих големец? Да пречиш и да възпираш онова, което един човек прави, за да ми донесе скъпоценност, и при това за нея е дал цялото си състояние, а крал Харалдур е сметнал за уместно да го остави да пътува свободно, въпреки че е наш неприятел. Помисли си що за постъпка е било това от твоя страна — би било заслужено да те убият. Аз обаче няма да го направя, но ти ще напуснеш веднага страната и повече никога няма да се явяваш пред погледа ми. А към теб, Аудун, изпитвам такава благодарност, като че ли си ми подарил цялото животно, затова остани сега при мен.

Той приел и постоял известно време при крал Свейн.

2. Когато изминало известно време, Аудун казал на краля:

— Ще ми се вече да заминавам, господарю.

Кралят отвърнал с неохота:

— Какво искаш тогава — рекъл той, — щом не ти се стои при нас?

Той отговорил:

— Искам да отида на юг[4].

— Ако не беше взел такова хубаво решение — рекъл кралят, — щях да съм недоволен от това, че искаш да заминаваш.

Тогава кралят му дал много сребро и после той заминал на юг с римските поклонници; кралят го бил подготвил за път и го поканил да отиде при него, като се върне.

После той пътувал, докато пристигнал на юг в Рим. След като постоял, колкото му се искало, тръгнал обратно. Тогава се разболял от тежка болест. Измършавял страшно много. Всичките пари, които кралят му бил дал за из път, се свършили. Сетне той тръгнал по просия и молел за храна. Бил плешив и твърде жалък.

Върнал се в Дания по Великден — там, където бил кралят, но не смеел да се покаже, а стоял в един ъгъл в църквата и смятал да се срещне с краля, когато дойде на църква надвечер. Но щом видял краля и красиво натъкмените царедворци, не посмял да се покаже. Когато кралят се прибрал да пие в двореца, Аудун се нахранил навън, тъй както имат обичай римските поклонници, които още не са захвърлили тоягата и торбата си.

По-късно, когато кралят отишъл на вечерна служба, Аудун решил да се срещне с него. Но колкото се стеснявал преди, сега бил още по-плах, защото царедворците били пияни. Когато те се прибрали, кралят забелязал един човек и му се сторило, че той няма смелост да се приближи, за да се срещне с него. Щом царедворците се прибрали, кралят се извърнал и казал:

— Нека сега се приближи онзи, който иска да се срещне с мен. Подозирам, че този ще да е човекът[5].

Тогава Аудун се приближил и паднал в краката на краля, а той не могъл да го познае.

Щом кралят разбрал кой е той, хванал Аудун за ръката и го поздравил с „добре дошъл“.

— Много си се променил — рекъл той, — откакто се видяхме за последен път — и го повел навътре след себе си.

Когато царедворците го видели, му се присмели, но кралят рекъл:

— Няма какво да му се смеете, защото той се е погрижил за душата си по-добре от вас.

Тогава кралят наредил да му приготвят баня, а после му дал дрехи и той останал при него.

3. Разказват, че по някое време през пролетта, кралят предложил на Аудун да остане при него за дълго и му казал, че ще го направи свой служител и ще го издигне на висока почит. Аудун казал:

— Бог да ви благодари за всичкото уважение, което искате да проявите към мен, но друго ми се ще — да замина за Исландия.

Кралят рекъл:

— Този избор ми се струва странен.

Аудун казал:

— Не мога да понеса, господарю, аз да живея тук на висока почит при вас, а майка ми да ходи по просия в Исландия, защото средствата, които й оставих, преди да тръгна от Исландия, вече са се свършили.

Кралят отговорил:

— Това е добре казано — рекъл той — и благородно, и ти ще си късметлия. Това беше единственото нещо, заради което не бих останал недоволен, ако ти си тръгнеш оттук, но стой сега при мен, докато се приготвят корабите.

Той приел.

Един ден, когато пролетта напредвала, крал Свейн слязъл на пристаните, а там хората стягали кораби за различни страни: за Източния път[6] и за Саксония, за Швеция или Норвегия. Тогава той и Аудун отишли при един красив кораб, който хората подготвяли за път. Кралят попитал:

— Аудун, как ти се струва този кораб?

Той отговорил:

— Хубав е, господарю.

Кралят казал:

— Искам да ти подаря този кораб, за да ти се отплатя за мечката.

Той благодарил за подаръка тъй, както умеел.

След като минало време и корабът бил напълно готов, крал Свейн казал на Аудун:

— Щом искаш да заминаваш, няма повече да те задържам, но съм чувал, че край вашата земя нямало хубави пристанища и брегът на много места бил лош и опасен за корабите. Може да разбиеш и погубиш кораба и товара. Тогава слабо ще проличи, че си се срещнал с крал Свейн и си му дал скъпоценност.

Сетне кралят му дал кожена кесия, пълна със сребро.

— Така няма да останеш съвсем без пари, дори и да разбиеш кораба, стига да опазиш това. Но може да стане и така — рекъл кралят, — че да изгубиш и тези пари. Малка ще ти е тогава ползата от това, че си се срещнал с крал Свейн и си му дал скъпоценност.

Сетне кралят свалил от ръката си пръстен, дал го на Аудун и казал:

— Дори и да се случи нещо толкова лошо, че си разбиеш кораба и си изгубиш товара, пак няма да си без пари, ако се добереш до брега, защото много хора носят по себе си злато в корабокрушенията. Ако опазиш пръстена, ще си личи, че си се срещнал с крал Свейн. Искам и да те посъветвам нещо — рекъл той. — Да не подаряваш пръстена, освен ако сметнеш, че имаш да се отплащаш за много голяма добрина на някой знатен човек; дай му тогава пръстена, защото на високопоставените хора им приляга да приемат подаръци. А сега на добър път.

4. После Аудун отплавал и пристигнал в Норвегия; дал да му разтоварят кораба, а сега това изисквало повече усилия, отколкото когато бил в Норвегия преди. После отишъл при крал Харалдур, защото искал да изпълни онова, което му бил обещал, преди да замине за Дания, и го поздравил учтиво. Крал Харалдур приел поздрава му любезно.

— Седни — рекъл той — и пийни тук с нас.

Той приел. Тогава крал Харалдур попитал:

— С какво ти се отплати крал Свейн за животното?

Аудун отговорил:

— С това, господарю, че го прие от мен.

Кралят казал:

— И аз щях да ти се отплатя с това. С какво друго ти се отплати?

Аудун отговорил:

— Даде ми пари да отида на юг.

Тогава крал Харалдур рекъл:

— Крал Свейн дава на много хора сребро да ходят на юг, както и други неща, дори и да не му занесат скъпоценност. Какво друго ти даде?

— Предложи ми — рекъл Аудун — да ме направи свой служител и да ме издигне на голяма почит.

— Това е било добре изречено — рекъл кралят, — но той ще да се е отплатил с още нещо.

Аудун рекъл:

— Даде ми търговски кораб с товар, който тук, в Норвегия, се цени много.

— Това е било много благородно — рекъл кралят, — но и аз щях да ти се отплатя с това. Отплати ли ти се с още нещо?

Аудун рекъл:

— Даде ми кожена кесия, пълна със сребро, и каза, че няма да остана без пари, ако я опазя, дори и корабът ми да се разбие край Исландия.

Кралят казал:

— Това е било великолепна постъпка, но аз нямаше да го направя. Отплати ли ти се с още нещо?

— Да, господарю — рекъл Аудун, — отплати ми се наистина. Даде ми този пръстен, който нося на ръката, защото можело да се случи така, че да изгубя целия товар, но и тогава нямало да остана без пари, ако опазя пръстена, и ми заръча да не се разделям с него, освен ако не ми се наложи да се отплатя на някой знатен човек за толкова голяма добрина, че да ми се прииска да го подаря. А аз вече намерих този човек, защото ти имаше възможност да вземеш от мен и двете неща: и животното, и моя живот, но ти ме остави да пътувам свободно за там, където други не стигат.

Кралят приел подаръка с радост и дал на Аудун в замяна хубави дарове, преди да се разделят.

Аудун запазил товара си за Исландия и щом дошло лятото, отплавал за там. Смятали го за много голям късметлия[7].

Потомък на този човек — Аудун — бил Торстейн Гюдусон.

[1] Крал на Дания от 1047 до 1074 г. ↑

[2] Става въпрос за норвежкия крал; Аудун е още в Норвегия. ↑

[3] Харалдур Сигурдарсон Непреклонния — крал на Норвегия от 1046 до 1066 г. ↑

[4] Тоест на поклонение в Рим. ↑

[5] Репликата не е съвсем ясна. Кралят или има предвид Аудун (но веднага след това проличава, че не го е познал), или иска по-скоро да каже „такъв ще да е човекът“, т.е. „това сигурно иска“. (Обяснението е от изданието на Е. Гордън.) ↑

[6] Под Източен път се е разбирал пътят през Кралството на крепостите (скандинаво-руското царство) към Византия. ↑

[7] Името Аудун не е избрано случайно, то има общ корен с дума, която означава „щастие, съкровище“. ↑

РАЗКАЗ ЗА ТОРАРИН НЕВЬОЛВСОН

Един човек се наричал Торарин Невьолвсон. Той бил исландец от северните части на страната. Не бил от голям род, но бил извънредно умен и словонаходчив, и говорел дръзко със знатните хора. Бил голям пътешественик и прекарвал дълго време в чужбина.

Торарин бил извънредно грозен и най-вече се откроявали лошите му крайници: имал големи и грозни ръце, обаче краката му били много по-грозни.

По време на тези събития Торарин бил в Тунсберх. Той се познавал с крал Олавур[1]. Торарин стягал за път един свой търговски кораб и смятал да ходи през лятото в Исландия. Крал Олавур бил поканил Торарин за няколко дена и разговарял с него. Торарин спял в кралската спалня.

Рано една сутрин кралят се събудил, докато другите хора в спалнята още спели. Слънцето се било вече показало и вътре било съвсем светло. Кралят видял, че Торарин си бил извадил единия крак изпод завивките. Той погледал крака известно време. Тогава хората в спалнята се събудили. Кралят казал за Торарин:

— От известно време съм буден и наблюдавам гледка, която ми се струва твърде забележителна. Това е човешки крак, от който, мисля, няма по-грозен тук в града. — И казал на другите да погледнат и видят дали е така. И всички, които го видели, потвърдили, че било вярно. Торарин чул какво се говорело и отвърнал:

— Малко неща са такива, че да е изключено да се намерят други подобни и е много вероятно и сега да е така.

Кралят казал:

— Аз пък твърдя, че толкова грозен крак няма да се намери, и съм готов да се обзаложа.

Тогава Торарин казал:

— И аз съм готов да се обзаложа с вас, че ще намеря в града по-грозен крак.

Кралят рекъл:

— Тогава онзи от нас, който излезе прав, ще си избере какво желание да му изпълни другият.

— Тъй да бъде — рекъл Торарин. Извадил изпод завивките другия си крак, който изобщо не бил по-красив, пък и му липсвал големият пръст. Тогава Торарин рекъл:

— Гледай сега тук, кралю, друг крак, а той е по-грозен, защото му липсва единият пръст — значи спечелих облога.

Кралят рекъл:

— Другият крак е по-безобразен, защото на него имаше пет отвратителни пръста, а на този са четири — ти ще ми изпълниш желание.

Торарин рекъл:

— Тежка е кралската дума. Какво желание искаш да ти изпълня?

— Да заведеш Хроерекур[2] в Гренландия и да го предадеш на Лейвур Ейриксон[3].

Торарин отвърнал:

— Не съм ходил до Гренландия[4].

Кралят рекъл:

— Като си такъв голям пътешественик, време ти е да отидеш в Гренландия, щом още не си ходил.

Отпърво Торарин почти не говорел за тая работа, но след като кралят продължил да настоява, Торарин не отказал твърдо, а рекъл:

— Ще ви кажа, кралю, желанието, което си бях намислил да отправя към вас, ако бях спечелил облога. Исках да ме вземете във вашия двор и ако направите това за мен, ще съм по-задължен да не си правя оглушки, когато ми възложите нещо.

Кралят се съгласил и Торарин станал негов царедворец.

[1] Олавур Харалдсон, наречен Свети Олавур — крал на Норвегия от 1015 до 1030 г.; първи истински вседържец на цялата страна, довел докрай въвеждането на християнството във всички нейни области. ↑

[2] Хроерекур бил бунтовник, извършил покушение срещу Олавур. Понеже не искал да го убива, кралят, за да го обезвреди, го ослепил, но разбрал, че това не е достатъчно, и решил да го заточи. ↑

[3] Лейвур Ейриксон Щастливия се посочва като откривател на т.нар. Винена земя, западно от Гренландия. Според други ръкописи откривателят е бил Бярни Херьолвсон, а Лейвур е първият изследовател на новата земя. Днес преобладава мнението, че скандинавските мореплаватели са стигнали до Северна Америка, а Лейвур Ейриксон е официално обявен в Исландия за първооткривател на континента. По времето на разказваните събития той е живеел в Гренландия. ↑

[4] Пътуването до Гренландия с право се е смятало за много опасно начинание. ↑

РАЗКАЗ ЗА ТОРМОДУР СКАЛДА НА ВЪГЛЕНОВАТА ВЕЖДА

Тормодур Скалда на Въгленовата вежда[1] участвал в битката под кралските знамена[2]. Когато кралят бил паднал, а боят бил най-ожесточен, кралските хора взели да падат един след друг, а повечето от онези, които още се държали, били ранени. Тормодур бил тежко ранен; той направил като другите, които се оттегляли оттам, където изглеждало най-опасно за живота, а някои бягали. Тогава започнало сражение, наречено „Вихърът на деня“. Всички хора на краля, които били боеспособни, се впуснали натам, но Тормодур не отишъл да се бие, защото бил омаломощен от рани и умора, и стоял край другарите си, тъй като не можел да се заеме с нищо друго. Тогава бил улучен от стрела в лявата страна; той отчупил дръжката на стрелата и напуснал битката, тръгнал към къщите и стигнал до някаква плевня. Това било голяма постройка. Тормодур държал в ръката си гол меч и когато влизал вътре, навън излизал един човек. Той казал:

— Грозни звуци се разнасят вътре — и ревове, и вопли. Голям срам е смели мъже да не могат да търпят раните си и може хората на краля да са настъпвали смело, но болките от раните си понасят много недостойно.

Тормодур го попитал:

— Как ти е името?

Той се назовал Кимби. Тормодур попитал:

— Беше ли в боя?

— Бях — рекъл той — със селяните, и така беше по-добре.

— Ранен ли си? — попитал Тормодур.

— Малко — рекъл Кимби. — А ти беше ли в боя?

Тормодур рекъл:

— Бях — с онези, които бяха по-добри.

Кимби видял, че Тормодур има златен пръстен на ръката си. Той казал:

— Ти ще да си кралски човек. Дай ми пръстена, а аз ще те скрия. Селяните ще те убият, ако им се изпречиш на пътя.

Тормодур рекъл:

— Вземи пръстена, ако можеш, аз вече съм изгубил по-ценни неща.

Кимби си протегнал ръката, за да вземе пръстена. Тормодур замахнал с меча и му я отсякъл и, както разправят, Кимби понесъл болката от раната си съвсем не по-твърдо от онези, които одумвал преди. После Кимби си заминал.

2. После Тормодур отишъл до една пристройка и влязъл вътре. Там вече имало множество ранени хора. Имало някаква жена, която им превързвала раните. На земята горял огън и на него тя топлела вода, за да промива раните. Тормодур седнал близо до входа. Оттам влизали и излизали хора, които се грижели за ранените. Тогава един човек се обърнал към Тормодур и го погледнал, а после казал:

— Защо си толкова блед? Ранен ли си? И защо не помолиш да те лекуват?

Тогава Тормодур изрекъл вийса:[3]

Чуди се защо сме бледи

таз топола на соколи —

рани рядко красят, жено:

с рой стрели се сблъсках в боя.

Мощно метнато насреща,

в мен желязото се вряза.

Здраво влезе и загриза

острието зло сърцето.

После Тормодур станал и отишъл навътре при огъня и постоял малко там. Тогава лечителката му казала:

— Човече, отиди и ми донеси дървата, които лежат отвън пред входа.

Той излязъл, донесъл наръч дърва и ги хвърлил на пода. Тогава лечителната го погледнала в лицето и казала:

— Този човек е страшно блед. Защо си такъв?

Тогава Тормодур рекъл:

Не съм румен, Скогул[4], няма,

стройна, никак цвят у война.

Стръвната стрела от древна

в раната пълзи стомана.

Мъчат ме следите люти,

с морска жар елице горска,

от оръжията вражи —

като жарък огън парят.

Тогава лечителката казала:

— Дай да ти видя раните и да ти ги превържа.

Сетне той седнал и си хвърлил дрехите. Когато лечителната видяла раните му, опипала онази рана, която била отстрани; усетила, че вътре има желязо, но не могла да разбере добре накъде се е завъртяло. Тя била приготвила в едно каменно котле смес от счукан лук и други треви, разбъркани заедно, и давала на ранените да ядат — така познавала дали раните им стигат до кухо[5], защото тогава от такива рани миришело на лук. Тя занесла от това на Тормодур и го помолила да яде. Той отвърнал:

— Махай го това; болестта ми не ще каша.

Тогава тя взела клещи и опитала да изтегли желязото, но то било заседнало и не мърдало, обаче се подавало малко, понеже раната била подута. Тормодур казал:

— Срежи месото до желязото, за да може да се хване хубаво с клещите, и после дай аз да дърпам.

Тя направила както й наредил. Тогава Тормодур свалил от ръката си златния пръстен и го дал на лечителката; казал й да прави с него каквото иска.

— Това е ценна вещ — рекъл той, — този пръстен ми го даде крал Олавур тая сутрин.

После Тормодур хванал клещите и издърпал острието. То било с шипове и по тях висели влакна от сърцето: едни — червени, други — бели. Като ги видял, той казал:

— Все още съм имал тлъстини около сърцето[6].

После се свлякъл назад и умрял. Тук свършва разказът за Тормодур.

[1] Прозвището на Тормодур идва от това, че съчинил поема за изящната Торбьорх с прякор Въгленовата вежда. ↑

[2] Става въпрос за битката при Стикластадир, където Свети Олавур (вж. бел. №1 към предишния разказ) загива, разбит от бунтовнически селски войски. ↑

[3] Тази и следващата вийса като че ли не са на местата си. И двете са обръщения към жена, а в разказа на Снори първата е отговор на въпрос, зададен от мъж. Вж. и бел. към следващата вийса.

Топола на соколи = дърво, по което кацат соколи = жена (едно от женските задължения е било очевидно храненето на ловните птици). ↑

[4] Скогул е име на валкюрия.

Стройна Скогул = жена.

Морска жар = злато.

Елха със злато (морска жар) = жена.

В разказа на Снори местата на тази и предишната вийса са разменени, което личи от версията в Сага за побратимите, една от най-ранните исландски саги:

…

Мъчат ме следите люти,

с морска жар елице горска,

от оръжията вражи —

като жарък огън…

И като изрекъл това, умрял, както стоял край преградата, и паднал мъртъв на земята.

Харалдур Сигурдарсон допълнил вийсата, която бил изрекъл Тормодур. Той добавил ето това: „парят“:

— Това е искал да каже: „като жарък огън парят.“

Споменатият в Сага за побратимите Харалдур е кралят с прякор Непреклонния, герой от други разкази. Макар и петнадесетгодишен, той участвал в боя на страната на своя полубрат Свети Олавур. ↑

[5] Тоест дали достигат до „кухината“, в която се намират вътрешните органи. ↑

[6] От една от версиите на историята за Тормодур става ясно, че с това той искал да каже, че кралят е бил щедър и го е хранел добре. ↑

РАЗКАЗ ЗА ХРЕЙДАР

Един човек се казвал Тордур. Бил син на Торгримур, сина на Хрейдар, който бил убит от Глумур. Тордур бил дребен на ръст и хубав. Имал брат, който се казвал Хрейдар. Той бил грозен и умът не му достигал да се оправя сам в живота. Бил извънредно жизнен и много як, благ по душа. Той седял все вкъщи, а Тордур пътешествал като царедворец на крал Магнус[1] и се радвал на добро уважение.

Веднъж, когато Тордур си стягал кораба в Островния фиорд, там дошъл брат му Хрейдар. Като го видял, Тордур го попитал защо е пристигнал там. Хрейдар рекъл:

— Не за друго, а по работа.

— И какво искаш? — попитал Тордур.

— Искам да отида в чужбина — рекъл Хрейдар.

Тордур казал:

— Струва ми се, че това пътешествие не е за теб. По-скоро бих ти предложил да вземеш бащиното ни наследство; това са два пъти повече пари, отколкото съм спечелил аз от пътуванията си.

Хрейдар отвърнал:

— Голям глупак ще бъда — рекъл той, — ако взема остатъка от имота и по тоя начин се самоизоставя и откажа от твоите грижи; тогава всеки ще влачи от мен нашите пари, защото аз не знам как да извличам от тях полза. Пък и ти няма да спечелиш нищо, ако набия някого или направя някоя друга глупост с онези, които се навъртат край парите ми, за да ми ги отмъкнат, а после ме набият или осакатят заради постъпката ми, пък и най-важното е, че ще ти бъде трудно да ме задържиш, щом искам да заминавам.

— Може и така да е — рекъл Тордур, — но не разказвай на други хора, че ще пътуваш.

Той обещал това. И веднага щом братята се разделили, Хрейдар заразправял на всеки срещнат, че е решил да ходи с брат си в чужбина, и всички корели Тордур, че ще води в чужбина глупак.

2. Щом се приготвили, отплавали и пътували без премеждия; пристигнали в Бьоргюн[2] и Тордур веднага попитал за краля. Казали му, че крал Магнус е в поселището, но е пристигнал малко преди това и не иска да бъде обезпокояван през този ден. Чувствал, че му е нужна почивка, понеже бил дошъл току-що.

Хората веднага забелязали, че Хрейдар се откроява сред другите. Бил едър и грозен, бъбрив с всеки, когото срещнел.

Рано сутринта, преди хората да са се събудили, Хрейдар станал и викнал:

— Събуди се, братко! Който спи, нищо не научава. Усетих, че нещо става — току-що чух странни звуци.

— На какво приличаха? — попитал Тордур.

— Като че ли беше животно — рекъл Хрейдар. — Виеше силно, но изобщо не разбрах що за звуци бяха.

— Недей да се чудиш толкова — рекъл Тордур, — това ще да е било надут рог.

— Какво ли ще означава това? — попитал Хрейдар.

Тордур отговорил:

— Свири се винаги за сбор или при пускане на кораб.

— Какво означава сбор? — попитал Хрейдар.

— Там се обсъждат все трудни въпроси — рекъл Тордур — и се говорят неща, които кралят смята, че трябва да се изнесат пред народа.

— Дали кралят ще бъде сега на сбора? — попитал Хрейдар.

— Така мисля — отвърнал Тордур.

— Тогава аз трябва да отида там — рекъл Хрейдар, — защото бих искал да съм най-вече там, където мога да видя много хора на едно място.

— Значи желанията ни се разминават — рекъл Тордур. — Аз смятам, че колкото по-малко ходиш там, където се трупат хора, толкова по-добре ще бъде, а аз не ща да ходя никъде.

— Няма полза от такива приказки — рекъл Хрейдар, — ще ходим и двамата. Няма да ти се стори по-добре, ако отида сам, а не можеш да ме задържиш да не отида.

Хрейдар хукнал напред, а Тордур видял, че ще трябва да тръгне, и го последвал, но Хрейдар се отдалечавал бързо и между тях имало много голямо разстояние. Когато Хрейдар видял, че Тордур върви бавно, казал:

— Лоша работа е наистина да си дребен, когато силата не ти достига. Можеше обаче да имаш пъргавина, но гледам, че и с това си слабо надарен. Нямаше да ти навреди по-малко хубост, но поне да можеше да вървиш с хората.

Тордур отвърнал:

— Мисля, че мудността не ми пречи повече, отколкото на теб — силата.

— Тогава, братко, да се хванем под ръка — рекъл Хрейдар.

Направили така и повървели известно време, но ръката на Тордур взела да отмалява и той се пуснал; омръзнало му да се води по глупостите на Хрейдар.

Ето че Хрейдар се отдалечил, а после спрял на една височина и се заозъртал; видял оттам тълпата на път за сбора. Когато Тордур го настигнал, казал:

— Да вървим, братко, сега заедно.

Хрейдар приел.

3. Когато пристигнали на сбора, много хора познали Тордур и го приветствали радостно и кралят ги дочул. Тордур отишъл веднага при краля и го поздравил учтиво, а той приел поздрава му любезно.

Още щом пристигнали на сбора, братята се разделили и хората задърпали Хрейдар за дрехите и го бутали. Той приказвал и се смеел много и на хората им се струвало още по-забавно да се занимават с него, а той вече ходел с мъка.

Кралят попитал Тордур какво ново има, а също и дали с него пътуват хора, които той би искал да отседнат като него в кралския двор.

— Брат ми пътува с мен — рекъл Тордур.

— Този човек ще да е свестен — рекъл кралят, — ако прилича на теб.

Тордур рекъл:

— По нищо не прилича на мен.

Кралят казал:

— И все пак трябва да е свестен. А по какво се различавате най-много?

Тордур казал:

— Той е едър на ръст. Грозен е и доста неугледен, як и добродушен.

Кралят казал:

— Навярно обаче го бива за много неща.

Тордур рекъл:

— За нищо; като беше малък, не го наричаха умник.

— За мен е по-важно — рекъл кралят — сега как е, а може ли сам да се грижи за себе си?

— Не съвсем — рекъл Тордур.

Кралят попитал:

— Защо си го довел тук?

— Господарю — рекъл Тордур, — разделили сме си всичко наполовина, но той няма никаква полза от имота и не се занимава изобщо с пари. Помоли ме само едно нещо: да го взема с мен в чужбина, и аз сметнах за редно да го послушам веднъж, след като той ме оставя да решавам много неща. Сметнах също, че има вероятност да прихване късмет, ако се срещне с вас[3].

— Бих искал да го видя — рекъл кралят.

— Така и ще стане — рекъл Тордур, — но сега се е запилял нанякъде.

Кралят пратил хора да го доведат. Когато Хрейдар чул, че кралят иска да се види с него, тръгнал много надуто и се блъскал във всичко напреде си, защото не бил свикнал крал да го моли за среща. Бил обут в широки гащи и носел сиво наметало. И когато пристигнал при краля, паднал пред него на колене и го поздравил учтиво. Кралят му отговорил със смях и казал:

— Ако имаш работа с мен, казвай бързо какво искаш. И на други им се налага да говорят с мен.

Хрейдар рекъл:

— Моята работа ми се струва най-важна. Исках да те погледам, кралю.

— Сега доволен ли си — рекъл кралят, — като ме гледаш?

— Доволен съм наистина — рекъл Хрейдар, — но ми се струва, че не те виждам още съвсем ясно.

— Какво да направим тогава? — попитал кралят. — Искаш ли да стана прав?

Хрейдар отвърнал:

— Искам.

Когато кралят се изправил, казал:

— Сега навярно смяташ, че ме виждаш добре?

— Още не съвсем добре — рекъл Хрейдар, — но все пак вече става задоволително.

— Искаш ли тогава — рекъл кралят — да си сваля плаща?

— Искам наистина — рекъл Хрейдар.

Кралят казал:

— Първо обаче трябва да се разберем за тая работа. Много от вас, исландците, са хитреци и не знам дали това не е замислено от теб като подигравка — не искам да стават такива неща.

Хрейдар казал:

— Никой не е способен на такова нещо, кралю, да се подиграва с теб или да те лъже.

Кралят си махнал плаща и казал:

— Огледай ме сега толкова обстойно, колкото ти се ще.

— Тъй да бъде — рекъл Хрейдар.

Той обикалял около краля и си мърморел все едно и също:

— Много добре, много добре…

Кралят попитал:

— Сега видя ли ме както искаше?

— Да, наистина — рекъл той.

Кралят казал:

— Е, как ти изглеждам?

Хрейдар отговорил:

— Не е преувеличавал брат ми Тордур в разказите за хубавото у теб.

Кралят попитал:

— Можеш ли да забележиш у мен някакъв недостатък, който да не е общоизвестен?

— Нищо не ща да откривам — рекъл той, — а и не мога, защото всеки щеше да иска да е такъв като теб, ако това зависеше от самия него.

— Много се изсилваш — рекъл кралят.

Хрейдар отвърнал:

— Тогава и други са изложени на опасността — рекъл той — да изрекат хвалебствия, ако не притежаваш наистина онова, което ми се привижда у теб и което току-що похвалих.

Кралят рекъл:

— Намери някакъв недостатък, ако ще и да е малък.

— Тогава, господарю, най-вече това — рекъл той, — че едното ти око е малко по-горе от другото.

— Това вече го е открил друг човек — рекъл кралят, — чичо ми, крал Харалдур[4]. Сега е мой ред. Изправи се и си свали наметалото да те огледам.

Хрейдар си махнал плаща. Имал кирливи лапи, бил грозен и с големи, недобре умити ръце. Кралят го огледал внимателно. Тогава Хрейдар попитал:

— Господарю — рекъл той, — какъв недостатък мислиш, че можеш да откриеш у мен?

Кралят рекъл:

— Мисля, че не се е раждал по-грозен човек от теб.

— Така се говори — казал Хрейдар, — а има ли нещо у мен — рекъл той, — което по твоята преценка да е хубаво?

Кралят отвърнал:

— Брат ти Тордур каза, че си бил добродушен.

— И е вярно — рекъл Хрейдар, — но не ми харесва, дето е така.

— Все някога ще се ядосаш — рекъл кралят.

— Жив да си за тези думи! — рекъл Хрейдар. — А колко време има дотогава?

— Не знам точно — рекъл кралят, — но както подозирам — още тая зима.

Хрейдар казал:

— Жив да си за тези думи!

Кралят попитал:

— Сръчен ли си?

Хрейдар рекъл:

— Никога не съм опитвал, затова не знам.

— Не изглежда невероятно — рекъл кралят.

— Жив да си за тези думи — казал Хрейдар. — Точно така ще да е, щом ти казваш. Струва ми се обаче, че ми е нужен подслон за през зимата.

Кралят рекъл:

— Ще имаш моята закрила. Но смятам, че за теб ще е по-подходящо да се подслониш там, където има по-малко хора.

Хрейдар отговорил:

— Така си е — рекъл той. — Но не могат да бъдат толкова малко, че това, което се приказва, да не излезе наяве, особено когато звучи смешно, а аз не си подбирам думите и често дърдоря много. Може да стане така, че да разнесат думите ми пред други хора и да се подиграят с мен и да изопачат ужасно онова, което аз направя или кажа на шега. Затова ми се струва по-разумно да стоя край онзи, който ме наглежда, а това е брат ми Тордур, дори там да има много хора, вместо хората да са малко, но пък да няма кой да се застъпи за мен.

Кралят казал:

— Както искаш. Настанете се и двамата при царедворците, щом така ви харесва повече.

Щом чул тези думи на краля, Хрейдар хукнал и заразправял на всеки срещнат, че срещата му с краля е минала прекрасно; казал и на брат си Тордур, че кралят му позволил да се настани при царедворците. Тогава Тордур рекъл:

— Натъкми се тогава както подобава, с дрехи и оръжия, защото така е прилично, а и можем да си го позволим. Мнозина носят хубави одежди, обаче да се натъкми човек като за кралското жилище[5], е по-трудно, отколкото за друго място. Но така пък няма да стане за смях на царедворците.

Хрейдар отвърнал:

— Изобщо не позна, че съм щял да се оставя да бъда облечен в дрехи с украшения.

Тордур казал:

— Тогава да ти скроим нещо от вълнен плат.

Хрейдар отговорил:

— Така по‘ бива.

После направили както искал Тордур, и Хрейдар му се подчинил. Пременил се с дрехи от вълнен плат и веднага добил вид на съвсем друг човек. Сега изглеждал грозен, но много мъжествен. Все пак той се откроявал толкова много, когато отишли с Тордур в кралския двор, че царедворците веднага взели да се закачат с него и да го задяват по всевъзможни начини и разбрали, че е бъбрив. Станало онова, което можело да се очаква — било им много забавно да се занимават с него, а той все се хилел на онова, което кажели, и надминал самите тях — толкова бил игрив: и в приказките си, и особено…[6]. Но понеже бил як, а и видели, че не се оставя да му пакостят, царедворците спрели всичко това… тогава с царедворците.

4. По онова време страната се управлявала от двама крале — крал Магнус и крал Харалдур. Тогава били възникнали… Един царедворец на крал Магнус бил убил царедворец на крал Харалдур и била насрочена помирителна среща, за да се срещнат самите крале и обсъдят делото.

Щом Хрейдар чул, че крал Магнус ще се среща с крал Харалдур, отишъл при крал Магнус и казал:

— Искам да те помоля — рекъл той — за една работа.

— Каква е тя? — попитал кралят.

Хрейдар казал:

— Да дойда на помирителната среща. Аз не съм пътувал много и съм страшно любопитен да видя едновременно двама крале на едно място.

Кралят отговорил:

— Вярно е това, дето казваш, че не си пътувал много, но сега няма да ти разреша да дойдеш, защото не бива да попадаш в ръцете на хората на крал Харалдур. Може да стане така, че да навредят на теб или на други, и се страхувам, че тогава ще те споходи гневът, за който ти си мечтаеш, а аз смятам, че е най-добре да бъде предотвратен.

Хрейдар отговорил:

— Сега изрече хубави думи. Тогава непременно ще замина — щом имало вероятност да се ядосам.

Кралят попитал:

— Ще заминеш ли, ако не ти разреша?

Хрейдар отвърнал:

— И още как.

— Мислиш ли, че и с мен ще се оправиш така лесно, както с брат си Тордур, на когото винаги успяваш да се наложиш?

Хрейдар рекъл:

— С вас ще ми е още по-лесно да се оправя, понеже ти си по-умен от него.

Кралят разбрал, че той ще замине, дори и да му забрани, въпреки че няма да е сред неговите спътници, и сметнал, че ще стане по-лошо, ако тръгне с други спътници, защото тогава не би могло да се предвиди какво ще му донесе онова, което сам си забърка; разрешил му да тръгне с него и на Хрейдар му дали кон за езда. Веднага щом потеглили, той взел да препуска бързо и без мяра, та съсипал коня. Като видял това, кралят казал:

— Хубава работа! Отведете сега Хрейдар вкъщи и няма да ходи никъде.

Хрейдар рекъл:

— Това, че конят ми е съсипан, няма да ми провали пътуването. Малка ми е ползата от пъргавината, ако сега не успея да ви следвам.

Ето че потеглили и мнозина се надпреварвали с него на конете си и им се струвало страшно забавно да му изпитват пъргавината, с която той самият така ужасно се хвалел. Но станало така, че той изморил всички коне, с които се надпреварвал, и разправял, че не заслужава да дойде на срещата, ако не успее да ги следва. Затова мнозина слезли от конете си.

5. Когато пристигнали там, където кралете щели да се срещат, крал Магнус казал на Хрейдар:

— Сега ме следвай и стой от едната ми страна и не се отделяй от мен. Предугаждам какво може да стане, като дойдат хората на крал Харалдур и те видят.

Хрейдар отвърнал, че ще стане както казва кралят:

— А на мен ми е толкова по-хубаво, колкото по-близо съм до вас.

Ето че кралете се срещнали и повели разговор, заобсъждали делата си. А хората на крал Харалдур успели да забележат Хрейдар; те били чували за него и сметнали, че им е паднал много удобен случай. Докато кралете приказвали, Хрейдар се намъкнал сред дружината на Харалдур, а те го завели в една близка гора, дърпали го непрекъснато за дрехите и го бутали от време на време. Той се държал различно — ту политвал като сламка, ту стоял здраво като стена и те отскачали от него. После обаче играта тръгнала така, че те взели да се отнасят грубо; взели да го налагат с дръжки от брадви и ножници, да го бодат по главата с шипове от калъфи за мечове и го одраскали, а той давал вид, че това му се струва много забавно, и само се смеел. Така минало известно време и играта не ставала по-хубава. Тогава Хрейдар казал:

— Ето че поиграхме хубава игра, а сега е добре да спрем, защото взе да ми омръзва. Да отидем сега при вашия крал — искам да го видя.

— Това никога няма да стане — отвърнали те, — такъв урод като теб да види краля ни[7], а ще те пратим в пъкъла.

Това не му харесало, пък и усетил, че може и да го направят. Стигнало се дотам, че му накипяло, и се ядосал; сграбчил човека, който най-много го бил нападал и тормозел, вдигнал го във въздуха и го тръшнал с главата надолу така, че мозъкът му изскочил и оня умрял. На хората им се сторило, че с тая сила той не ще да е човешко същество, и хукнали надалече от мястото на убийството. Отишли и казали на крал Харалдур, че е убит негов царедворец. Той отвърнал:

— Тогава убийте оня, който е извършил тая работа.

— Това не е така лесно — рекли те, — той е далече оттук.

6. А сега да разкажем за Хрейдар; той се срещнал с крал Магнус. Кралят попитал:

— Сега знаеш ли как се чувства човек, когато се ядоса?

— Да — рекъл той, — сега знам.

— Как ти се стори? — попитал кралят. — Разбрах, че беше любопитен да опиташ.

Хрейдар отговорил:

— Зле ми се стори — рекъл той. — Много ми се щеше да ги избия всичките.

Кралят казал:

— Винаги съм си мислел, че ако се ядосаш, ще си лош. Сега ще те пратя в Уплонд[8] при Аювиндур, един мой земевладелец, за да те пази от крал Харалдур, защото се опасявам, че тук, сред хората ми, няма да си в безопасност, понеже ние с него ще се срещаме, а чичо ми Харалдур е подмолен човек и всичко може да се очаква от него. Върни се при мен, когато пратя да те повикат.

Хрейдар заминал и пристигнал в Уплонд. Аювиндур го приел, както гласяло кралското послание.

7. Кралете се помирили по делото, което било възникнало между тях преди, и то било уредено. Но за сегашното не се спогодили. Крал Магнус смятал, че тези хора сами са си напакостили и са били причина за всичко, и твърдял, че царедворецът е загинал по своя вина, а крал Харалдур искал да получи обезщетение за царедвореца си и те се разделили без помирение.

Не минало дълго време и крал Харалдур научил къде се спотайва Хрейдар. Тогава той потеглил нататък и пристигнал в Уплонд при Аювиндур; водел със себе си шестдесет човека. Озовал се там рано сутринта и смятал да ги изненада. Обаче не станало така, защото Аювиндур предугаждал, че той ще дойде, и съвсем не бил неподготвен. Тайно бил събрал при себе си хора и те стояли в горите край поселището. Аювиндур щял да им даде знак, ако дойде кралят и се окаже, че му е нужна помощ.

Разказват, че по някое време, преди да дойде крал Харалдур, Хрейдар помолил Аювиндур да му даде сребро и малко злато.

— Сръчен ли си? — попитал той.

Хрейдар отговорил:

— Така ми каза крал Магнус. Аз не знам нищо повече, защото не съм проверявал никога. Но за да каже това, значи той знае, затова аз вярвам на думите му.

Аювиндур казал:

— Ти си чуден човек! Сега ще ти дам каквото искаш. Ще ми върнеш среброто, ако не изковеш нещо свястно, а иначе ще остане за теб.

Заключили Хрейдар в една постройка и той взел да кове. Преди да бъде готово онова, което Хрейдар ковял, дошъл крал Харалдур и както вече разказах, Аювиндур съвсем не бил неподготвен и устроил добра гощавка на краля.

Докато седели и пиели, кралят попитал дали Хрейдар е там:

— Ако ни го предадеш, ще имаш в замяна моето приятелство.

Аювиндур отвърнал:

— Няма го тук сега.

— Аз знам — рекъл кралят, — че е тук, и няма нужда да го криеш.

Аювиндур казал:

— И тъй да е, аз не правя такава разлика между теб и крал Магнус, че да ти предам човека, когото той иска да спаси.

После излязъл от стаята.

Когато той излязъл навън, Хрейдар затропал по вратата и завикал, че иска да го пуснат оттам.

— Млъкни! — рекъл му Аювиндур. — Крал Харалдур е тук и иска да те убие.

Хрейдар продължавал да тропа и казвал, че иска да се срещне с краля. Тогава Аювиндур видял, че той ще разбие вратата, отишъл да я отключи и казал:

— Дяволите да те вземат, щом си търсиш смъртта.

Хрейдар влязъл в стаята при краля, поздравил го и казал:

— Господарю, не ми се гневи, защото аз съм твърде подходящ по много причини да изпълня онова, което ти искаш да се направи, дори и да не се справя съвсем задоволително с изпитанията или пречките по пътя ми. Готов съм да тръгна накъдето ме пратиш. Ето сега едно нещо, което искам да ти подаря.

Сложил го на масата пред него, а то било прасенце, направено от сребро и позлатено. Кралят погледнал прасенцето и казал:

— Ти си бил сръчен, и то толкова, че не си спомням да съм виждал такава хубава изработка като тая.

Ето че то тръгнало от ръка на ръка.

Кралят казал, че ще се помири с него:

— Добре ще бъде да те пратя да свършиш нещо важно. Ти, както гледам, си силен и безстрашен човек.

Ето че прасенцето стигнало пак при краля. Тогава той го взел и като го огледал по-внимателно, видял, че имало цицки — това било свиня. Хвърлил го веднага, защото разбрал, че е направена за подигравка[9], и казал:

— Троловете да те вземат! Станете и го убийте!

А Хрейдар грабнал прасенцето и излязъл навън; избягал оттам, отишъл при крал Магнус и му разказал какво било станало.

А на онова място хората станали и излезли да го гонят, за да го убият, но когато излезли, насреща им се изпречил Аювиндур с много народ, така че те не могли да продължат след Хрейдар, и Аювиндур и крал Харалдур се разделили след тая работа и кралят бил недоволен.

Когато крал Магнус и Хрейдар се срещнали, кралят попитал как е протекла работата, а Хрейдар му разказал самата истина и показал на краля прасенцето. Крал Магнус го огледал и казал:

— Страшно сръчно е изковано, но нашият чичо, крал Харалдур, си е отмъщавал за много по-малки подигравки от тази. Ти не си бил боязлив, а пък си и много хитроумен.

8. Хрейдар прекарал известно време там при крал Магнус. Веднъж той отишъл да говори с краля и му казал:

— Бих искал, кралю, да изпълниш онова, за което ще те помоля.

— Какво е то? — попитал кралят.

— Искам, господарю — рекъл Хрейдар, — да изслушате кведето[10], което съм съчинил за вас.

— Защо не? — казал кралят.

Тогава Хрейдар изрекъл кведето си, а то било много чудновато: отпърво съвсем странно, но после ставало все по-хубаво. Когато кведето свършило, кралят рекъл:

— Това кведе ми се струва чудновато, но към края е хубаво. Кведето ще да е като твоя живот. Отпърво той е бил странен и своеобразен, а колкото повече напредва, става все по-хубав. Сега ще определя и възнаграждението за кведето. Край Норвегия има едно островче, което искам да ти дам. То е покрито с хубава трева и земята е добра, ако и да не е много.

Хрейдар казал:

— Там аз ще свързвам Норвегия и Исландия!

Кралят казал:

— Не знам как ще върви тая работа. Знам друго — че много хора ще са готови да купят от теб островчето и да ти дадат за него пари, но смятам за по-разумно да си го откупя, за да не стане то повод за дрязги между теб и онези, които искат да го купят. Освен това изобщо не е уместно да стоиш повече в Норвегия, защото усещам каква съдба ти готви крал Харалдур, ако постигне своето, а той ще го постигне, ако стоиш дълго в Норвегия.

После крал Магнус му дал сребро за островчето, понеже не искал да го излага там на опасност, и Хрейдар заминал за Исландия. И заживял на север, в Долината на Метача, в землището, наричано оттогава Местността на Хрейдар, и станал голям човек. А съдбата му била точно както предрекъл крал Магнус — колкото повече изминавал животът му, ставала все по-добра, и той извлякъл полза от странностите, с които се проявявал през първата половина от живота си. Живял в Долината на Метача до старини и от него произлезли много хора.

Тук завършва тази приказка.

[1] Магнус Олавсон Добрия — крал на Норвегия от 1035 до 1047 г., син на Свети Олавур. ↑

[2] Бьоргюн — селище в Западна Норвегия, днес Берген. ↑

[3] Кралете били смятани за хора с много голям късмет; общественото им положение се смятало като доказателство за това, стига, разбира се, да не се проваляли в някое важно начинание. ↑

[4] Крал Харалдур Сигурдарсон Непреклонния. ↑

[5] Под кралско жилище не трябва да се разбира непременно дворец. ↑

[6] На това място и по-нататък в ръкописа има дупки или нечетливи места. ↑

[7] Смятало се е, че грозните хора имат лош късмет и могат да заразят с него всеки срещнат. ↑

[8] Уплонд — област в Норвегия. ↑

[9] Бащата на Харалдур е бил наричан Сигурдур Свинята. ↑

[10] Кведе — вид стихотворение. Формата му не е добре известна и като че ли се е променяла с течение на времето. Тук вероятно става дума за дълга ода с хвалебствено съдържание. ↑

РАЗКАЗ ЗА ХАЛИ СОВАЛКАТА

1. Този разказ започва с това, че в Норвегия управлявал крал Харалдур Сигурдарсон. Това било по времето, когато племенникът му, крал Магнус, бил починал. Разказват, че крал Харалдур бил извънредно умен и находчив човек. Повечето от нещата, които измислял, се оказвали правилни. Бил добър скалд и обичал да подхвърля подигравки към хората, които му се стрували подходящи. Когато бил в добро настроение, понасял обидни закачки по-леко от всеки друг. Бил женен за Тора, дъщерята на Торбергур Арнасон. Смятал скалдовата поезия за много забавна и винаги имал край себе си хора, които умеели да съчиняват стихове.

Един човек се казвал Тьодолвур. Той бил исландец, произхождащ от Долината на Метача, изтънчен човек и голям скалд. Крал Харалдур хранел голяма обич към него, наричал го свой главен скалд и го ценял най-много от всички скалдове. Той бил от ниско потекло, но добре обучен[1], завистлив към новодошлите.

Крал Харалдур много обичал исландците. Давал за Исландия най-различни хубави неща: една хубава камбана за Полето на Общия сбор. А когато в Исландия настанало голямото неплодородие, което не е имало равно на себе си, той изпратил четири кораба, натоварени с брашно — по един за всяка четвъртина от страната, — и помогнал да се изселят оттам толкова бедняци, колкото можело.

2. Един човек се казвал Бардур и бил царедворец на крал Харалдур. Той отплавал за Исландия и пристигнал при Гъските[2], където прекарал зимата. С него пътувал един човек, който се казвал Хали и бил наречен Хали Совалката. Той бил добър скалд, но с много мръсна уста. Хали бил висок и с дълъг врат, с тесни рамене и дълги ръце, с грозни крайници. Произхождал от Реките.

Те отплавали веднага щом се приготвили, и прекарали дълго време в морето. Пристигнали през есента в Норвегия, на север, край Трондхеймур, до островите, наречени Хийтрар, и после продължили навътре към нос Агди и там прекарали нощта. На сутринта навлезли навътре във фиорда при слаб вятър. Когато подминали Рейн, видели, че от вътрешността на фиорда идват с гребане три бойни кораба. Третият кораб бил дракон[3]. Когато тези кораби се изравнили с търговския, от заслона на дракона излязъл човек в алени дрехи и златна превръзка около главата — и едър, и внушителен. Този човек заговорил:

— Кой управлява кораба и къде бяхте през зимата, и до кой бряг стигнахте най-напред, и къде спахте снощи?

Търговците направо онемели след толкова много въпроси, но Хали отговорил:

— През зимата бяхме в Исландия, а потеглихме от Гъските, а кормчията се казва Бардур, а първият бряг беше при Хийтрар, а снощи спахме при нос Агди.

Човекът, който всъщност бил крал Харалдур Сигурдарсон, попитал:

— Агди не ви ли надупи?

— Засега не — рекъл Хали.

Кралят се усмихнал и казал:

— Може ли по някакъв начин да ви направи тази услуга друг път?

— Не — рекъл Хали, — но за това, че не бяхме обезчестени от него, допринесе най-вече едно нещо.

— Какво беше то? — попитал кралят.

Хали знаел отлично с кого разговаря.

— Ето какво, господарю — рекъл той, — щом сте любопитен да научите: Агди чакаше за тая работа по-знатни хора от нас и се надяваше вие да минете оттам довечера — тогава щял да ви изплати този дълг, без да се стиска.

— Ти си имал много гадна уста — рекъл кралят.

Повече техни думи засега не се споменават. Търговците отплавали навътре за Каупангур, където си разтоварили кораба и си наели къщи в селището.

Няколко нощи по-късно кралят се върнал в селището; той бил ходил из островите да се забавлява. Хали помолил Бардур да го придружи до краля и казал, че искал да го помоли за подслон през зимата, а Бардур му предложил да го настани при себе си. Хали му благодарил, но казал, че иска да бъде при краля, ако има такава възможност.

3. Един ден Бардур отишъл при краля и взел Хали със себе си. Бардур поздравил краля. Той приел поздрава му любезно и попитал много работи за Исландия, както и дали е довел със себе си оттам някакви исландци. Бардур отговорил, че е довел един исландец:

— Казва се Хали и сега е тук, господарю, иска да ви помоли за подслон през зимата.

Тогава Хали отишъл пред краля и го поздравил. Кралят го приел любезно и попитал той ли му бил отговорил във фиорда тогава, когато се срещнали.

— Той същият — рекъл Хали.

Кралят признал, че за него няма да му се свиди храната, и му казал да се настани в едно от неговите жилища. Хали казал, че иска да бъде при царедворците, иначе ще си търси подслон другаде. Кралят отвърнал, че все така ставало:

— Все мен изкарват виновен, ако приятелството ни не потръгне добре, а аз смятам, че не е така. Вие, исландците, сте своеволни и недодялани хора. Щом искаш, остани, но ще отговаряш сам за всичко, което може да се случи.

Хали отвърнал, че е съгласен, и благодарил на краля. Останал при царедворците и се харесал на всички. Другарят му по пейка[4] се казвал Сигурдур — стар царедворец и благ човек.

4. Крал Харалдур имал обичай да яде веднъж дневно. Както и може да се очаква, поднасяли храна първо на него и докато тя стигнела до другите, той бил винаги напълно сит. А щом се засител, започвал да чука с дръжката на ножа си по масата и тогава масите трябвало веднага да се раздигат. Така мнозина изобщо не успявали да си доядат.

Веднъж кралят и свитата му вървели навън по улицата; мнозина изобщо не си били дояли. Те чули в една къща голяма препирня. Карали се един обущар и един ковач и накрая се счепкали. Кралят спрял и погледал известно време. После казал:

— Да си тръгваме! Не ща да се бъркам в тая работа, но ти, Тьодолвур, съчини за тях една вийса.

— Господарю — рекъл Тьодолвур, — не ми подхожда такова нещо, след като ме наричат ваш главен скалд.

Кралят отвърнал:

— Това е по-трудно, отколкото си мислиш. Ще ги представиш като съвсем други хора. Нека единият да бъде Сигурдур Убиеца на Фавнир[5], а другият — Фавнир, но направи така, че да личи занаятът на всеки.

Тогава Тьодолвур изрекъл вийса:[6]

— — —

— Добре беше съчинена — рекъл кралят, — а сега съчини още една и нека единият да е Тор, а другият — великанът Гейрродур. Но направи така, че да личи занаятът на всеки от тях.

Тогава Тьодолвур изрекъл вийса:[7]

— — —

— С право се говори за теб — рекъл кралят, — че скалдовото изкуство ти иде отръки.

И всички похвалили добре измислените стихове. Хали не бил там.

Вечерта, когато хората седнали да пият, изрекли стиховете пред Хали и казали, че той не може да съчини такова нещо, ако и да се смята за голям скалд. Хали признал, че съчинява по-лоши стихове от Тьодолвур:

— И това проличава най-добре, когато не се опитвам да съчиня нещо, защото не съм наблизо — рекъл Хали.

Това веднага било казано на краля, но така изопачено, че излизало, сякаш той се смята за не по-малък скалд от Тьодолвур. Кралят казал, че това изобщо не ще да е така:

— Но може би скоро ще проверим.

5. Един ден, докато хората седели край масите, в залата влязло едно джудже, което се казвало Тута. То произхождало от Фризия. Живеело от дълго време при крал Харалдур. Било не по-високо от тригодишно дете, но извънредно едро и широкоплещесто, с голяма като на възрастен човек глава и не съвсем къс гръб, цепнат отдолу, там, където са краката[8].

Крал Харалдур имал една броня, която наричал Ема. Бил поръчал да му я изработят в Голямата крепост[9]. Тя била толкова дълга, че когато крал Харалдур стоял прав, тя опирала в обувките му. Цялата била двупластова и толкова здрава, че желязо изобщо не можело да я пробие. Кралят бил наредил да надянат бронята на джуджето, да му сложат шлем на главата и го препашат с меч. После то влязло в залата, както вече писахме, и на всички им се сторило чудновато на вид.

Кралят помолил за тишина и казал:

— Човекът, който съчини за джуджето вийса, но такава, че да ми хареса, ще получи от мен този нож и тоя пояс. — И сложил нещата пред себе си на масата. — Но знайте, че ако не ми хареса, ще му се разсърдя и ще изпусне и двата дара.

Щом кралят си направил съобщението, от единия край на пейката някой изрекъл вийса[10] — това бил Хали Совалката:

— — —

Кралят казал да му занесат нещата:

— Спечели ги заслужено, защото вийсата е добре съчинена.

6. Един ден, когато кралят се бил наял, затропал с ножа по масата и наредил да се раздига. Прислужниците изпълнили нареждането. Хали изобщо не си бил доял. Взел в ръка един залък от чинията, задържал го и казал:

Нека Харалдур си трака —

и на мен никак не ми пука.

Аз си мляскам със муцуна

мисля сит днес да си легна.

На следващата сутрин, когато кралят и царедворците седели по местата си, Хали влязъл в залата и застанал пред краля. Носел щита си, а отзаде му висял меч. Хали изрекъл вийса:

Глад ме мъчи, кралю; меча

срещу малък топъл залък

щит с охота срещу пита

дава гръмоносът[11] славен.

Ходим хърбави и бледи —

твойте хора с глад се борят;

пояса си стягам много —

във гръбнака стърже яко.

Кралят не отговорил нищо и се престорил, че не чува, но всички разбрали, че му е станало неприятно.

Няколко дни по-късно кралят и свитата му вървели по улицата. С тях бил и Хали. Той избързвал пред краля. Кралят казал така:

Де препускаш, Хали, днеска?

Хали отвърнал:

Крава ще купувам, кралю.

Каша искаш пак да плюскаш —

рекъл кралят.

Важно е да бъде блажно —

рекъл Хали.

Хали хукнал в двора[12] нагоре, по посока на готварницата. Там бил поръчал да приготвят каша в едно каменно котле; седнал и взел да яде кашата.

Кралят видял, че Хали изчезнал нагоре в двора. Той изпратил Тьодолвур и още двама човека да го търсят. Кралят също свил нагоре в двора. Заварили го там, където ядял кашата. Тогава кралят се приближил и видял с какво се занимава Хали. Кралят се ядосал страшно и попитал Хали защо е тръгнал от Исландия да ходи при знатни хора, ако ще става за срам и посмешище.

— Недейте да говорите така, господарю! — рекъл Хали. — Никога не съм ви виждал да подритвате вкусни блюда.

После Хали се изправил и хвърлил котлето на земята, а дръжката му изтракала. Тогава Тьодолвур казал така:

Дръпна дръжка; Хали мъжки

се наплюска явно днеска.

Много, мисля, с черпак рогов

му прилича да се кичи.

Тогава кралят си тръгнал и бил ужасно разгневен.

Вечерта на Хали не му поднесли храна като на другите хора. След като всички почнали да ядат, влезли двама мъже, които носели помежду си едно голямо корито, пълно с каша, и една лъжица и ги сложили пред Хали. Той взел да се храни и се наял до насита, а после спрял. Кралят казал на Хали да яде още. Той отвърнал, че засега повече няма да яде. Тогава крал Харалдур си изтеглил меча и казал на Хали да яде от кашата, докато се пръсне. Хали отвърнал, че няма да се пръсне от каша, но че кралят има как да му вземе живота, ако така е решил. Кралят си седнал и прибрал меча.

7. Няколко дни по-късно кралят взел от масата един поднос, на който имало печено прасенце, и казал на джуджето Тута да го занесе на Хали:

— И му кажи да съчини вийса, ако иска да си спаси живота, и да я изрече, преди да си стигнал до него, но не му казвай, докато не минеш средата на стаята.

— Не ми се ще да го правя — рекъл Тута, — защото Хали ми харесва.

— Виждам — рекъл кралят, — че ти е допаднала вийсата, която той съчини за теб, и явно имаш добър усет. Тръгвай веднага и направи каквото наредих.

Тута взел подноса, отишъл до средата на стаята и казал:

— Хали, съчини вийса по заповед на краля и я изречи, преди да стигна до теб, ако искаш да си спасиш живота.

Хали се изправил, протегнал ръце към подноса и изрекъл вийса:

Князът е към мен любезен —

кара ме да ям шопара;

пълна с ядене обилно,

чака масата юнака.

Виждам вече, че готвача

(бърже вийсата ще свържа)

е препекъл пак хълбока.

Здрав бъди ми, принце славен!

Тогава кралят рекъл:

— Сега, Хали, ще ти простя, защото вийсата беше съчинена добре за толкова кратко време.

8. Разказват, че един ден Хали отишъл при краля, когато той бил доволен и весел. Там били Тьодолвур и още много други хора. Хали казал:

— Господарю, съчинил съм за вас кведе[13]. Бих искал да го чуете.

Кралят попитал:

— Друг път съчинявал ли си кведе?

— Не, господарю — отвърнал той.

Кралят казал:

— Някои хора ще рекат, че при първия си опит си се нагърбил с тежък товар, след като са ме възпявали такива големи поети. А ти, Тьодолвур, как мислиш?

— Нищо не мога да те посъветвам, господарю — отвърнал Тьодолвур. — По-лесно ще ми бъде обаче нещо друго: да дам един ценен съвет на Хали.

— Какъв е той? — попитал кралят.

— Най-вече, господарю, да не ви лъже.

— Какво е излъгал? — попитал кралят.

— Излъга, дето каза, че не бил съчинявал кведе — рекъл Тьодолвур, — а пък аз казвам, че е съчинявал.

— Какво е било това кведе — попитал кралят — и за какво се е говорело в него?

Тьодолвур отговорил:

— Когато пасеше кравите в Исландия, той ги възпяваше в стихове, които ние нарекохме „Говежди вийси“.

— Вярно ли е това, Хали? — попитал кралят.

— Вярно е — рекъл Хали.

— Защо тогава каза, че никога не си съчинявал кведе? — попитал кралят.

— Защото, господарю — рекъл Хали, — ако чуете тези стихове, ще ви се стори, че почти не приличат на кведе, и затова и няма много да ви се харесат.

— Искаме все пак да ги чуем — рекъл кралят.

— Тогава да се повеселим и с нещо друго — казал Хали.

— С какво например? — попитал кралят.

— Да чуем от Тьодолвур „Помиярските вийси“, които той съчиняваше в Исландия.

Кралят се засмял; струвало му се много забавно да ги насъсква един срещу друг.

— Какво е било това кведе и за какво се е разправяло в него? — попитал кралят.

Хали отговорил:

— Разправяше се за това как изхвърляше пепелта от къщи заедно с другите си братя и сестри; смятаха, че е неспособен за друго, понеже беше зле с ума. И все пак трябваше да проверяват дали в пепелта не е останал огън, тъй като по онова време умът не му достигаше.

Кралят попитал дали това е вярно.

— Вярно е, господарю — рекъл Тьодолвур.

— Защо си вършел такава недостойна работа? — попитал кралят.

— Защото, господарю — рекъл Тьодолвур, — бяхме много деца и аз се наемах с тази работа, за да отидем по-скоро да играем, а на мен не ми възлагаха да върша нищо.

— Причината е била тази — рекъл Хали, — че не са смятали ума ти годен за работа.

— Стига сте се препирали — рекъл кралят, — искаме да чуем и двете кведета.

Нямало как. Всеки казал своето кведе. Когато свършили, кралят рекъл:

— И двете кведета са слаби, но пък и поводите за съчиняването им са били нищожни. И все пак онова, което си измислил ти, Тьодолвур, е по-лошо.

Тогава Тьодолвур отговорил:

— Хали е човек с хаплив език, но повече би му подхождало да не подхвърля безполезни приказки за мен, а да отмъсти за баща си.

Кралят попитал:

— Вярно ли е, Хали, че не си отмъстил за баща си?

— Вярно е, господарю — отговорил Хали.

Кралят попитал:

— Щом е така, защо дойде в Норвегия?

— Защото, господарю — отвърнал Хали, — когато той беше убит, аз бях дете. Моите роднини обаче поеха делото и сключиха помирение от мое име. А у нас се смята за недостойно да те наричат миропрестъпник[14].

Кралят казал:

— Примирията и помиренията не бива да се нарушават и такова поведение е съвсем правилно.

— И аз така мислех, господарю — рекъл Хали, — а Тьодолвур има право да говори с гордост за такива неща, защото не знам друг някой да е отмъщавал за баща си така жестоко като него.

— От Тьодолвур наистина може да се очаква да извърши това смело — рекъл кралят. — Но какво е направил, че се е проявил повече от другите хора?

— Най-вече това, господарю — рекъл Хали, — че изяде убиеца на баща си.

Тогава хората ахнали; такова чудо не помнели да са чували друг път.

— Как е възможно такова нещо? — попитал кралят.

— Ето как, господарю — отвърнал Хали. — Баща му Арнор живееше в северните краища на Исландия. Беше много беден и имаше цял куп деца. В Исландия има обичай селяните да се събират през есента и да правят дарения на бедняците и бащата на Тьодолвур бил посочван все първи, а веднъж един селянин бил толкова щедър, че му дал теле на едно лято. Той си тръгнал за вкъщи, като водел телето след себе си; бил му сложил дълга и здрава юзда, а тя имала примка в единия край и той си я бил нахлузил на врата; освен това държал юздата в ръце. Като стигнал до оградата — а тя не била много висока отвън, но отвътре имало дълбок изкоп, — той се качил върху нея и се спуснал долу, но телето се преобърнало от другата страна на оградата. Той не се бил сетил да махне примката от врата си и не могъл да стигне до земята с крака. Така те увиснали от двете страни и ги намерили мъртви и двамата. Децата завлекли телето вкъщи и го сготвили и смятам, че Тьодолвур си е получил цялата полагаема част.

— Така и би било редно — рекъл кралят.

Тьодолвур си измъкнал меча и искал да съсече Хали. Тогава помежду им наскачали хора. Кралят казал, че и за двамата ще е зле да си пакостят един на друг:

— Ти, Тьодолвур, пръв се заяде с Хали.

Тогава всичко утихнало и Хали казал своето кведе. Било хубаво и добре измислено и кралят го възнаградил с добри пари.

Зимата вървяла и всичко било спокойно.

9. Един човек се казвал Ейнар и бил наречен Мухата. Той бил син на Харекур от Тьота. Бил земевладелец и управител в Халогаланд, а и отговарял за търговията с фините[15]. Той и кралят се обичали много, но все за нещо се спречквали. Ейнар бил голям размирник. Трепел хората, когато не вършели всичко както той искал, и не изплащал обезщетение за никого. Очаквало се Ейнар да дойде в кралския двор към Коледа.

На Хали и другаря му по пейка Сигурдур им разказали за Ейнар. Сигурдур казал на Хали, че никой не се осмелявал да противоречи на Ейнар или да му накриви с нещо, а той не изплащал никакви пари за убийствата и грабежите си. Хали отвърнал:

— Такива в нашата страна ги наричат старейшини-негодници.

— Внимавай какво приказваш, приятелю — рекъл Сигурдур, — защото той трудно понася думи, които, не му допадат.

— Въпреки че всички сте толкова уплашени — рекъл Хали, — та никой от вас не смее да каже една дума срещу него, аз ти казвам, че ако ми напакости с нещо, ще поискам от него обезщетение и мисля, че той ще ми го даде.

— Защо тъкмо на теб, като не дава на другите?

— Така ще сметне за уместно — рекъл Хали.

Спорили за това дотогава, докато Хали предложил на Сигурдур да се обзаложат. Сигурдур заложил златен пръстен, който тежал половин марка[16], а Хали си заложил главата.

Ейнар дошъл по Коледа и седнал от дясната страна на краля, а хората му — нататък от него. Прислужвали му като на самия крал.

В Коледния ден, когато хората се били нахранили, кралят казал:

— Иска ни се освен с пиене да се забавляваме и с нещо друго. Сега, Ейнар, ще ни разкажеш какви случки е имало при вашите пътувания.

Ейнар отвърнал:

— Не мога да стъкмя разказ от това, господарю, как бухаме фински селяни и рибари.

Кралят казал:

— Разкажете подробно, защото сме нетърпеливи и всичко това ни се струва забавно, нищо, че на вас, които непрекъснато участвате в битки, ви се струва маловажно.

— Най-вече трябва да разкажа, господарю — рекъл Ейнар, — за това, че миналото лято, като отивахме на север в Морк, срещнахме един исландски кораб; те били отклонени нататък от теченията и прекарали зимата там. Аз ги обвиних, че са търгували с фините без ваше или мое разрешение, но те криеха и не си признаваха. На мен обаче ми се струваше, че са неискрени, затова поисках да ги претърсим, но те отказаха твърдо. Тогава им казах, че ще получат онова, което за тях е по-лошо и по-заслужено, и наредих на хората си да се въоръжат и да ги нападнат. Имах пет бойни кораба и ги нападнахме откъм двата борда и се бихме, докато разчистихме кораба[17]. Един исландец, когото те наричаха Ейнар, се отбраняваше така добре, че не съм виждал никога равен на него, и беше наистина жалко, че загина. А ние нямаше да овладеем кораба, ако всички на него бяха такива.

— Лошо правиш, Ейнар — рекъл кралят, — че убиваш невинни хора, затова че не вършат онова, което на теб ти харесва най-много.

— Не искам — рекъл Ейнар — да се излагам на опасност от тяхна страна. А някои хора казват, господарю, че и вие не вършите всичко по божиите повели. Онези пък излезе, че наистина лъжат, защото в кораба им намерихме много финска стока.

Хали чул какво говорели, хвърлил ножа си на масата и спрял да яде. Сигурдур го попитал дали е болен. Той отговорил, че не е, но това било по-лошо от болест:

— Ейнар Мухата съобщи за смъртта на брат ми Ейнар, когото бил повалил на търговския кораб миналото лято — може би сега ще ми се отвори възможност да искам обезщетение от тоя Ейнар.

— Недей да говориш за това, приятелю — казал Сигурдур, — така ще е най-добре.

— Не — рекъл Хали, — брат ми нямаше да постъпи така, ако трябваше да търси правосъдие за мен.

После се втурнал напред през масата[18], приближил се до престола и казал:

— Вие, Ейнар, ме поразихте силно, като съобщихте новините за убийството на брат ми Ейнар, когото сте повалили на търговския кораб миналото лято. Сега искам да знам дали ще ми изплатиш[19] някакво обезщетение за брат ми Ейнар.

— Ти не си ли чувал, че за никого не плащам? — попитал Ейнар.

— Не съм длъжен да вярвам — рекъл Хали, — че у теб всичко е лошо, ако и да съм чувал такива приказки.

— Върви си, човече — казал Ейнар, — да не стане по-зле.

Хали отишъл и си седнал. Сигурдур попитал какво е станало. Той отговорил, че вместо обезщетение е получил заплаха. Сигурдур го помолил да не се занимава повече с тая работа и да развалят облога. Хали казал, че той се проявява доблестно:

— Но аз пак ще опитам.

Един друг ден Хали отишъл при Ейнар и казал:

— Пак ще повдигна същия въпрос, Ейнар, дали ще ми платиш нещо за брат ми.

Ейнар отговорил:

— Ти си упорит, но ако не се махнеш, ще те постигне същата участ като брат ти, а може и по-лоша.

Кралят му казал да не отговаря така:

— Това е голямо изпитание за роднините и човек не знае кой какво крие в душата си. А ти, Хали, не се занимавай повече с тая работа, защото по-яки пръчове от теб са принудени да търпят същото от него.

Хали отвърнал:

— Тъй да бъде.

После се върнал на мястото си. Сигурдур го посрещнал с радост и попитал какво е станало. Хали отговорил, че е получил от Ейнар закана вместо обезщетение в пари.

— Така си и мислех — рекъл Сигурдур, — и нека развалим облога.

— Ти си доблестен човек — рекъл Хали, — но аз ще опитам трети път.

— Искам да ти дам пръстена — казал Сигурдур, — за да оставиш тая работа, защото поначало тя стана донякъде заради мен.

Хали отговорил:

— Ти показа какъв човек си и каквото и да се случи, вината не бива да се търси у теб. Ще пробвам още веднъж.

На сутринта, докато кралят и Ейнар Мухата си миели ръцете, Хали отишъл при краля и го поздравил. Кралят го попитал какво иска.

— Господарю — рекъл Хали, — искам да ви разкажа какво сънувах. Стори ми се, че бях съвсем друг човек.

— Какъв човек ти се е сторило, че си бил? — попитал кралят.

— Стори ми се, че съм скалдът Торлейвур, а Ейнар Мухата — ярл Хакон Сигурдарсон, и че съчинявам за него гавра[20], а като се събудих, още помнех една част.

После Хали се отдалечил към другия край на залата и си мърморел нещо под носа, но хората не схванали нищо.

Кралят рекъл:

— Това не е никакъв сън; той свързва всичко в едно. И с вас ще стане онова, което стана с Хакон ярла на Хладир и скалда Торлейвур; Хали прави същото. Той не се свива пред нищо и както виждаме, и по-могъщи хора от теб, Ейнар — какъвто е бил ярл Хакон — са си патили от гавра, и това ще се помни, докато има хора из Северните страни. Едно стихотворенийце за благородник, ако се запомни, е по-лошо, отколкото малък паричен откуп, затова бъди така добър да му дадеш нещо, за да се отървеш.

— Както кажете, господарю — рекъл Ейнар, нека вземе от ковчежника ми три марки сребро. Той ще му ги изплати.

Казали това на Хали. Той отишъл при ковчежника и му предал това. Оня отвърнал, че в кесията имало четири марки сребро. Хали казал, че трябва да получи три. После отишъл при Ейнар и му разказал за това.

— Ти ще да си взел онова, което е било в кесията — рекъл Ейнар.

— Не — рекъл Хали. — Другояче ще трябва да ми вземеш живота, а не като крадец на парите ти, защото видях, че това ми гласеше.

И наистина Ейнар смятал, че Хали ще вземе онова, което било в кесията, и това му се струвало достатъчно за смъртна присъда.

Хали отишъл да си седне на мястото и показал парите на Сигурдур. Сигурдур му подал пръстена и казал, че Хали го е спечелил заслужено. Хали отговорил:

— Така няма да сме еднакво доблестни — дръж си пръстена и си го носи със здраве. Трябва да ти кажа истината: аз нямам нищо общо с онзи човек, когото Ейнар е убил, но исках да видя дали ще измъкна от него парите.

— Нямаш равен на себе си сред хитреците — рекъл Сигурдур.

След Коледа Ейнар заминал на север в Халогаланд.

10. През пролетта Хали помолил краля за разрешение да замине за Дания по търговия. Кралят му казал да ходи където ще:

— И се връщай бързо, защото ни се струваш забавен, но се пази от Ейнар Мухата. Той ще да ти мисли злото, а знам, че рядко някой е успявал да му се изплъзне така.

Хали тръгнал с кораба на едни търговци на юг за Дания, а после за Йотланд[21]. Един тамошен управител се казвал Раудур и Хали се настанил у него.

Веднъж, когато той бил свикал многолюден сбор и хората щели да обсъждат съдебни дела, се вдигнала толкова голяма врява и шумотевица, че никой не успял да се изкаже и с падането на вечерта всички се разотишли.

Вечерта, когато хората се събрали да пият, Раудур казал:

— Изобретателен човек би бил онзи, който измисли начин да накара всичкия този народ да млъкне.

Хали отвърнал:

— Само да искам, мога да накарам всяко човешко същество там да млъкне.

— Няма да успееш, земляко — рекъл Раудур.

На сутринта хората дошли на сбора и настанала същата шумотевица и неразбория като предишния ден, та не могли да обсъдят никое дело. С това хората се разотишли.

Тогава Раудур казал:

— Хали, искаш ли да се обзаложим дали ще успееш да въдвориш тишина на сбора, или не?

Хали отвърнал, че е готов. Раудур казал:

— Заложи си главата, а аз ще заложа златен пръстен, който тежи една марка.

— Тъй да бъде — казал Хали.

На сутринта Хали попитал Раудур дали иска да спази облога. Той отвърнал, че иска.

Ето че хората дошли на сбора и настанала същата врява като предишните дни, че и по-голяма. И когато те най-малко очаквали, Хали скокнал и се развикал с пълен глас:

— Хора, слушайте всички! Трябва да говоря! Изчезнало ми е точилото, точиларската смазка, торбата и заедно с нея цял куп неща, които за един мъж е по-добре да ги има, отколкото да ги загуби.

Всички млъкнали. Някои помислили, че е полудял, а други, че съобщава някакво кралско послание. И когато настанала тишина, Хали седнал и взел пръстена. Но щом хората видели, че това са само глупости, пак се вдигнала същата врява, а Хали се измъкнал бежешком, защото Раудур искал да му отнеме живота — това било сметнато за небивала подигравка. Спрял се едва в Англия.

11. По това време в Англия царувал Харалдур Гудинасон[22]. Хали отишъл веднага да се срещне с краля и казал, че е съчинил за него драпа, и помолил да бъде изслушан. Кралят наредил да го слушат. Хали седнал до коленете на краля и изрекъл кведето. Когато кведето свършило, кралят попитал своя скалд, който бил край него, дали го бива. Той отговорил, че му се струва добро. Кралят поканил Хали да остане при него, но Хали отвърнал, че вече се е приготвил да заминава за Норвегия. Кралят казал:

— Наградата ти за кведето ще бъде, каквато е и нашата полза от него, защото няма да спечелим никаква слава от кведе, което никой не научи[23]. Седни сега на пода, а аз ще наредя да ти изсипят сребро на главата и вземи онова, което се закачи за косата ти. Мисля, че едното заслужава другото, щом не можем да научим кведето.

Хали отвърнал:

— То заслужава малка награда, но пък и тая награда ще е тъкмо такава. Позволете ми, господарю, да отида по нужда.

— Върви където щеш — рекъл кралят.

Хали отишъл при една корабостроителница и си полял главата с катран; направил нещо като чиния, а после се върнал и поискал да го посипят със сребро. Кралят казал, че е хитрец, но наредил да направят както бил обещал. Изсипали сребро отгоре му и така се събрали доста пари.

12. След това той отишъл при корабите, които щели да ходят в Норвегия, но били заминали всички освен един, а на него се гласели да пътуват много хора с голям товар. Хали имал много пари и искал непременно да замине, защото не бил измислил друго кведе за краля освен онова, безсмисленото, и затова не искал хората да го научат. Кормчията му казал да измисли начин южняците[24] да се махнат от кораба — тогава щял с удоволствие да го вземе. По това време наближавала зимата. Хали живял известно време в едно помещение с тях.

Една нощ Хали викал грозно насън и те дълго време не успели да го събудят. Попитали го какво е сънувал. Хали казал, че оттук нататък няма повече да ги моли да го вземат на път със себе си:

— Сънувах, че при мен идва един ужасен човек и казва това:

Смяна (Днес при Ран съм) стана[25]

и другар съм със омари;

мътното море тук тътне,

морски храсти над мен раснат.

Срещу брега спя във къща

у стопаните-калкани;

младият ми лик е бледен,

гълтам мокри треви жълти,

гълтам мокри треви жълти.

Когато южняците чули за този сън, се отказали да пътуват с кораба, защото им се струвало, че ако тръгнат с него, ще си намерят гибелта.

Хали се качил веднага на кораба и казал, че това не било никакъв сън, а негова хитрина. Потеглили веднага щом се приготвили, и пристигнали в Норвегия през есента, а Хали веднага отишъл при крал Харалдур. Той го приел добре и го попитал дали е съчинил стихове за други крале. Хали казал това:[26]

— — —

Кралят се засмял — Хали винаги го развеселявал.

13. През пролетта крал Харалдур заминал на сбор в Гула. Един ден кралят попитал Хали дали му върви с жените на сбора. Хали отвърнал:

За мен сборът добре мина:

купове моми излупах!

Оттам кралят заминал на север в Трондхеймур. Докато плавали покрай Стадур, било ред на Тьодолвур и Хали да прислужват на кораба[27], но Хали страдал много от морска болест и лежал под една лодка, та Тьодолвур трябвало да се справя сам. Като носел храната, той се спънал в крака на Хали, който се подавал изпод лодката. Тьодолвур казал това:

Крак отвънка има тука;

лупаш пак отдолу яко!

Хали отговорил:

Мен слугите тъй ме хранят:

носят ми храна в подноси.

Кралят продължил по пътя си, докато стигнал до Каупангур. С него била и кралица Тора, а на нея Хали не й допадал особено, но кралят го обичал и Хали винаги го развеселявал.

14. Разказват, че един ден кралят и свитата му вървели по улицата. Хали се движел с тях. Кралят държал в ръката си брадва, цялата обкована в злато, с ръкохватка, увита в сребро, и дръжка със сребърен пръстен в края, на всичкото отгоре украсена със скъпоценен камък. Това било прекрасна вещ. Хали все поглеждал към брадвата. Кралят забелязал това скоро и попитал Хали дали брадвата му харесва. Хали отговорил, че му харесва.

— Виждал ли си по-хубава брадва?

— Мисля, че не — рекъл Хали.

— Би ли се надупил за тая брадва? — попитал кралят.

— Не — казал Хали, — но мисля, че съвсем оправдано искате да я продадете тъй, както сте я купили.

— Тъй да бъде, Хали — рекъл кралят. — Вземи я и я използвай със здраве. Получих я като подарък и така ще ти я дам.

Хали благодарил на краля.

15. Вечерта, когато хората се събрали да пият, кралицата казала на краля, че е странно и нередно да се дава на Хали вещ, която не подобава да бъде собственост на незнатен човек, и то за мръсните му приказки, след като някои получават малко за добра служба.

Кралят отговорил, че е негова работа на кого подарява вещите си:

— Не искам да насочвам приказките на Хали — онези двусмислените — към по-лоши неща.

Кралят наредил да извикат Хали и това било изпълнено. Хали му се поклонил. Кралят поискал от Хали да каже някоя двусмислица за кралица Тора:

— И виж как ще й понесе.

Тогава Хали се поклонил на Тора и казал:

Само ти, любима Тора,

си достойна тук спокойно

и без мъка по пишока

краля с ръка да погалиш.

— Хванете го и го убийте! — рекла кралицата. — Не ща да му слушам мръсотиите.

Кралят казал никой да не смее да докосва Хали:

— А ако смяташ, че има друга, по-достойна от теб, да ляга с мен и да бъде кралица[28], мога да си поправя грешката. Ти не знаеш да цениш хвалебствията, които чуваш.

16. Скалдът Тьодолвур бил ходил до Исландия, докато Хали не бил при краля. Тьодолвур донесъл от Исландия един хубав кон и искал да го подари на краля, затова го завел в кралския двор да му го покаже. Кралят отишъл да види коня — той бил голям и дебел. Хали стоял наблизо, когато конят си извадил жилата. Тогава Хали казал:

Конят тук пред мен

с мръсен свински член,

както ми се струва,

с краля ще мърсува.

— Ой, ой! — рекъл кралят. — Щом е така, никога няма да стане моя собственост.

17. Хали станал кралски царедворец и помолил за разрешение да отиде в Исландия. Кралят му казал да се пази от Ейнар Мухата. Хали заминал за Исландия и заживял там. Парите му се свършили и той взел да излиза в морето за риба, но веднъж гребането вървяло толкова трудно, че по принуда се върнали на суша. Вечерта поднесли на Хали каша и след като изял няколко хапки, той се свлякъл назад и умрял.

Харалдур научил за смъртта на двама своя царедворци от Исландия: Боли Прекрасния и Хали Совалката. За Боли казал така:

— От копие ще да е загинал храбрецът.

А за Хали рекъл така:

— От каша ще да се е пръснало кучето.

Тук завършвам разказа за Хали Совалката.

[1] Тоест трениран в различни бойни и светски изкуства: бой с оръжия, стрелба с лък, игра на табла или шах, скалдова поезия и т.н. ↑

[2] Име на поселище. ↑

[3] Дракон — боен кораб с дървена драконова глава на носа. ↑

[4] Царедворците сядали на определени места в общата трапезария и всеки имал един или двама постоянни съседи. ↑

[5] Виж бел. №5 към Разказ за Торстейн Трепета. ↑

[6] Вийсата е записана в твърде неразбираем вид. Приблизителен превод: „Веселият (?) кожар с… (? — име на непознато кожарско сечиво), Гейрродур, долови със звукохващачите си (т.е. с ушите си) обидния разтопен метал (т.е. хулите) от наковалнята.“ ↑

[7] Приблизителен превод: „Тор (т.е. ковачът) с големите мехове избълва през жилището на свадата (устата?) мълнии от бузите срещу великана на козето месо (т.е. който коли кози, за да им вземе кожите?).“ ↑

[8] Това вероятно трябва да се разбира така: краката на Тута били толкова къси, че почти не се отделяли от гърба, който изглеждал като цепнат в долния си край — такова е обяснението на исландското издание „Исландски древни писания“. ↑

[9] Голямата крепост — Константинопол. Харалдур е служил във Византия и е воювал из България; в стихотворение, приписвано на споменатия в разказа скалд Тьодолвур Арнорсон, той е наречен „изгорител на българите“. Смята се, че Харалдур е потушил въстанието на Петър Делян. ↑

[10] Приблизителен превод: „Човекът от фризийско потекло ми изглежда напъхан в броня. Джуджето (?) с шлем на главата обикаля сред царедворците. Привикналият към… (? тайни) походи Тута не… (? бяга) от огъня… (? рано сутрин, ? дълго време). Виждам да се люлее меч от едната страна на колача на ръжения хляб.“ ↑

[11] Гръмонос — оприличаване на воин. ↑

[12] Вероятно тук става въпрос за кралското жилище. За двор и дворец често се употребява една и съща дума и това води до двусмислия. По-вероятно е като че ли готварницата да е била отделна постройка на двора, а не някаква вътрешна стая. ↑

[13] Виж бел. №10 към Разказ за Хрейдар. Със същото значение се е използвала и думата драпа, което личи от по-нататъшния разказ — § 11. ↑

[14] Миропрестъпник — човек, който нарушава сключения мир. ↑

[15] Вероятно става въпрос не за фини (финландци), а за сами (лапландци) — обитатели на Централна и Северна Норвегия. Търговията с тях е била кралски монопол. ↑

[16] Виж бел. №22 към Сага за изгарянето на Нял. Мерките за тежест и стойност са били еднакви; затова и изразът тежи една марка и струва една марка е един и същ. ↑

[17] Викингски израз, който означава, че корабът е „очистен“ от екипажа му: всички са избити или хвърлени в морето. ↑

[18] Виж бел. №7 към Сага за изгарянето на Нял. ↑

[19] Виж бел. №3 към Разказ за Ивар Ингимундарсон. ↑

[20] Хакон Сигурдарсон е ярлът от §60–64 в Сага за изгарянето на Нял. За него исландският скалд Торлейвур Асгейрсон съчинил стихотворение гавра, с което се прочул из цяла Скандинавия. ↑

[21] Днешният датски полуостров Юлан. ↑

[22] Тоест крал Харолд, царувал няколко месеца през 1066 г., последният англосаксонски крал на Англия. Харолд и Харалдур Сигурдарсон се срещат в битката при Стамфорд (1066), където норвежкият крал загива, и с това приключва опитът му да се наложи като господар на цяла Англия. ↑

[23] Авторът на разказа е знаел, че скалдовата поезия, поради липса на грамотни хора в Исландия, дълго време се е предавала устно, но не взема под внимание обстоятелството, че през XI век Англия е имала вече вековна писмена традиция. ↑

[24] Южняци — така най-често били наричани немците. ↑

[25] Ран е морска богиня. За нея Снори Стурлусон разказва, че имала мрежа, с която ловяла удавниците. Смяна стана е буквален превод и по всяка вероятност трябва да се тълкува като: вече съм мъртъв. ↑

[26] Приблизителен превод: „Съчиних една тула (вид поема) за един ярл. Датчаните не ще чуят по-лоша драпа. Има четиринадесет… (? грешки). Тя е… (?) и… (?) все погрешно. Така да съчинява стихове, който не умее.“ На празните места в превода в оригинала отговарят неразбираеми днес термини, с които се обозначават грешки в стихосложението. ↑

[27] Това се смятало за недостойна работа, затова всички се изреждали да я вършат. ↑

[28] Двусмислието е очевидно следното: единствена Тора можа да си позволи интимности с краля, следователно и само тя е достойна да бъде кралица. ↑

Издание:

Староисландски саги и митове

Староисландска, първо издание

Снори Стурлусон. Измамването на Гюлви (из Снора Еда)

Сага за изгарянето на Нял

Разкази за исландци

Художествено оформление: Иван Кьосев

Народна култура, София, 1989

Рецензент: Христо Грънчаров

Съставител: Михаил Минков

Редактори: Христо Грънчаров и Владимир Атанасов

Художник: Асен Иванов

Художник-редактор: Николай Пекарев

Технически редактор: Красимир Градев

Коректор: Евгения Джамбазова

Snorri Sturluson

Edda

Dreyers forlag Oslo — Läromc delsföriagen Stockholm

Ejnar Munksgaard København, 1976

Njáls saga

Bokaverziun Sigurdar Kristjanssonar

Reykjavik, 1945

Islendinga Sögut

Svart á hvítu

Reykjavík, 1986

Snorri Sturluson

Heimskringla

Universitetsforlaget

Oslo, 1966

Дадена за набор: август 1988 г.

Подписана за печат: март 1989 г.

Излязла от печат: юли 1989 г.

Формат 84×108/32 Печатни коли 19.

Издателски коли 15,96. УИК 16,39

Цена 2,53 лв.

ДИ „Народна култура“ — София

ДП „Димитър Благоев“ — София

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Михаил Минков. Между естественото и свръхестественото

Снори Стурлусон. Измамването на Гюлви. из Снора Еда

Сага за изгарянето на Нял

Разкази за исландци

Разказ за Торстейн Трепета

Разказ за Брандур Щедрия

Разказ за Ивар Ингимундарсон

Разказ за Аудун от Западните фиорди

Разказ за Торарин Невьолвсон

Разказ за Тормодур Скалда на Въгленовата вежда

Разказ за Хрейдар

Разказ за Хали Совалката

Допълнителна информация

Заслуги